Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visadt har blifvit, huru fullt han derutinnan gjorde skäl för den ”Handsekreterar”-plats, hvartill utnämnandet, i en tid då eljest alla Hof-sysslor uteslutande voro Adeln förbehållna, innefattade äfven den utmärkelse, att nu första gången vederfaras en oadlig142.
Men det egendomliga af hans snille förnekar sig icke heller i de åt skådebanan egnade verken, ehvar den höge uppfinnaren – liksom enkannerligen i ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” – styckevis hade beviljat honom utrymme till sjelfständigare diktning.
Så mycket mindre hade den, som sjelf berättar att ”planen och uppränningarne till dessa skådespel icke tillhörde Kellgren”, bort af dem anse sig befogad att dömma: ”såsom dramatisk skald står han på en underordnad linea; arten af hans snille tillät honom icke att försätta sig utom sig sjelf, icke att intränga i främmande tider eller tänka sig in i främmande karakterer”.
Han kunde ju ej, i tids- och karaktersmålning, gå längre än Konungen utstakat.
Man betrakte dock, i det oftanämnda skådespelet ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, de bästa scenerna: och man skall der varsna en betydligt annan tonart, än det med honom samtida sällskaps- och hof-lifvets.
Att i ”Gustaf Vasa” lika långt afvika från den opera-stil, som för dåvarande ”goda smak” var den enda klassiska, hade – äfven om han velat det – just nyssbemälta utstakning förbjudit.
Korteligen: bedömmes han enligt sina yppersta qväden, af hvilka somliga blifvit här meddelade: så skola jemväl nutid och framtid erkänna med oförminsklig tack, att hans lyra, med sin i begynnelsen för all täck, men sedermera för all skön sinnlighet öppna och spänstiga stämning, sin ofta qvickt spelande, slutligen oftast vemodigt ömma känsla, sin fina lyssning till språkets och versens rigtighet, behag, välljud, sin för fosterländsk själsodling rastlöst glödande lidelse, på den svenska ärans stjernhvalf bibehåller en orubblig höjdplats.
Han förtjenar – och skall tvifvelsutan aldrig sakna – läsare, som, i sådan erkänsla, icke låta sig störas genom de menliga inflytelserna från en vid samlandet af hans skrifter ännu ej på långt när fullklar synpunkt; läsare, som ursäktande begripa, huru han under sjelfva sina sista lefnadsår kunde skatta mödan värdt, att slösa tid och omsorg på en (visserligen ganska lyckad) öfversättning af tragedien ”Olympie”143, – en af Voltaires minst berömda, ehuru (det må medgifvas) ingalunda sämsta; läsare, som förstå att förklara och urskulda, ej mindre upptagandet af månget svagt stycke, hvars obetydlighet numera är uppenbar, än den härmed sammanhängande anordning, hvarigenom man ej sällan från ett skaldeverk, hvars fägring är lika giltig för alla tider, omedelbart förflyttas till ett, som – om ock icke rentaf förkastligt – dock blott för sin tid kunde synas stämpladt af något synnerligt värde (så t. ex. från ”Den Nya Skapelsen” till ”Gratiernas Döpelse”).
Hufvud-omständigheten vid slutomdömet öfver honom skall alltid förblifva den sorgliga, att vi äga – knappt halfva Kellgren.
Just vid vändningen till en ny poetisk verksamhet, som lofvade att vida öfverträffa den förra, bortrycktes han i en mans bästa ålder; en ålder, efter hvilken mången af jordens ryktbaraste skalder författat sina förnämsta verk.
Milton var betydligt äldre, när han företog sig att besjunga Paradisets förlust; Wieland – med hvilken Kellgren har flera beröringspunkter – likaså, när han diktade sin ”Oberon”; Voltaire skref sin sannast poetiska tragedi, ”Tancred”, i sitt sextiondesjette lefnadsår; och Rousseau hade vid den ålder, som blef Kellgrens hela, just nyss på författarebanan uppträdt.
Men alla dessa – liksom Goethe och andra – erhöllo ett tidsutrymme, hvarmed dem tilläts att (åtminstone i hvarje väsendtligt afseende) uppenbara allt, hvartill Naturen dem utrustat.
Kellgren fick ej denna tillåtelse.
Honom beskärdes icke, att fortsätta en bana, på hvilken han skulle blifvit det efter hans död uppväxande revolutionära skaldeslägtets uppfostrare, medelpunkt, ledande föresyn, och dymedelst helt fredligt tillvägabragt den i Sveriges vitterhet behöfliga omhvälfning, som, tyvärr! sedermera så våldsamt frambröt, med ett mot de qvarlefvande Gustaviska veteranerne ofta otacksamt öfvermod.
Af Svenska Akademiens medlemmar var han den förste, vid hvars frånfälle hon firade en bortgången ledamots minne genom anläggandet af en månads offentlig sorg.
Men vidden af den förlust, som hade drabbat svenska vitterheten, kunde då ännu blott ganska ofullständigt öfverses.
Desto ömmare äro skälen för hans efterverld, att omfatta det stora, som han kunnat blifva, i samma vördnad med det stora, som han var.
BIHANG.
ERNST JONAS FREDRIK KJELLANDER.
Es ist dafür gesorgt, dass die Bäume
nicht in den Himmel wachsen.
Ehuru en framtida fortsättning af detta verk – i fall mig tillåtes upplefva den – är ämnad, att åt bilden af den unge Siare, hvars namn här ofvanför står tecknadt, med en utförligare behandling inrymma dess tillbörliga plats bland den nyare svenska litteraturens yppersta minnen: torde man dock, vid besinnandet af alla menskliga tings osäkerhet, icke förvånas öfver det under denna öfverskrift vågade språnget från Kellgrens tid till vår egen; eller att redan här, i förväg, några ord yttras om en oförgätlig yngling, som var sonson till en syster af Kellgren.
Att just på detta ställe ihågkomma en af de utmärktaste unga män, som Sveriges jord framfödt, är, efter fullbordad teckning af den nyssnämnde, ett destomera naturligt sig erbjudande bibang, då den frändskap, som förenar båda, är på samma gång en skyldskap i blodsband, i snille och i ödet af en (menskligt att tala) förtidig död.
Och väl kan, vid betraktandet af den sednast hädangångne, detta sista likhetsdrag synas än mer ömmande, när den underrättelse, att han uppnådde blott hälften af sin vidtberömde frändes korta lefnadsålder, beledsagar den upptäckt, att han var begåfvad med ännu rikare och flerfaldigare anlag.
Ty med stora poetiska sammanbundo sig hos honom så stora philosophiska, att en lika oersättlig förlust, som Kellgrens skyndande bortgång medförde för Sveriges poesi, medförde Kjellanders än mera brådskyndade för Sveriges philosophi; – så framt vi under detta namn tänka oss en vetenskaplig vishetslära, egnad och utrustad att vara all sannt human bildnings organiska medelpunkt.
Till anblicken af en verksamhet, jemväl här i förtid slutad och jemväl här vittnande om något oberäkneligen stort som den hade kunnat blifva, fogar sig alltså här tillika det rörande skådespelet af dess afbrott i sin allraförsta blomning, eller af den halfutslagna knoppens brådfall just i den stund, då den börjat för dagen öppna sin helgedom, – en i skötet buren ny underverld af sanning och skönhet.
Ernst Jonas Fredrik Kjellander löddes den 5 December 1812, i Vestergötland; födelseorten var Valla, i Vadsbo härad, Fägreds socken och närheten af Vassbackens kanalsluss.
Föräldrarne voro Bengt Kjellander och Anna Margareta Strålin.
Fadern, son af Prosten i Flo Jonas Kjellander och Eva Maria Kellgren, hade valt Medicinen till yrke, och var Öfverläkare vid Göta kanal; men bråddes på sin store morbroder i en kärlek för skaldekonsten, som äfven af Svenska Akademien ej blef lemnad utan uppmärksamhet 144.
Ännu mer liknade han honom dock, tyvärr! i anlaget till en bröstsjukdom, af hvilken han, vid en ålder af blott trettiofem år, den 18 Januari 1816 bortrycktes från de sina.
Den föga mer än treårige Ernst var nu sin moders enda qvarlefvande barn; ty en yngre syster, Hilda, hade aflidit redan under föregående året.
Lyckligtvis föll hans ledning i de bästa händer.
Fadern säges varit en gladlynt man (stundom kanske något öfver höfvan), lustig sällskapsbroder, infallsmakare, anekdot-berättare: modren, utmärkt genom ett djupare själslif, beslöt att oinskränkt lefva för sonen.
Sluten för mängden, värderades hon af de få, för hvilka hon upplät sin närmare bekantskap, såsom en qvinna af ljust – till och med skarpsinnigt och qvickt – förstånd, mycket sinne för skön bildning, samt framförallt ett åt Gud med brinnande kärlek hängifvet hjerta.
Sådan besörjde hon sjelf sin Ernsts uppfostran och första undervisning med hela den ömma omtanka, hvari hennes gudsfruktan och hennes aktning för kunskap lika deltogo.
Också var han och förblef ett glädjebarn, som ingaf farhågor endast genom den alltför skyndsamma tidigheten af sin utveckling.
Redan vid fyra års ålder plägade han om aftnarne förtälja henne sagor af egen uppfinning, i hvilka en rik fantasi tillkännagaf sig lika varmt som älskligt.
Lätt gissar man, hvarföre hon år 1818 flyttade till Skara.
Det var läroverket, som drog henne dit.
Efter ett års förberedelse genom enskild handledare, hade han vid åtta år (1820) uppnått det i förhållande till hans ålder sällsporda kunskapsmått, som ej blott berättigade till inträde i den offentliga lärdomsskolan, utan ock redan öfversteg alla dervid förutsatta fordringar.
Vexlande nu sina stunder mellan sin moders boning och skolans lärosalar, tillvann han sig, i de sednare, genast allas ynnest.
Sällan har väl en skolgosses lif företett ett så vackert helt.
Förenande de ovanligaste snillegåfvor med det oskyldigaste hjertelag, kunde han ej annat än omfattas af sina lärare med stora förhoppningar, af sina kamrater med afundsfri beundran.
Det eldiga kunskapsbegäret understöddes af en flit, som likväl var mindre möda, än lek; ingenting förekom honom svårt, och han inhämtade allt med lika mycken klarhet som snabbhet.
Öfver hvarje läroämne gjorde han sinnrika reflexioner.
Alltigenom blandade sig i hans skolgång dragen af sällsynta själsframsteg med dragen af bibehållen barnslighet.
Ännu i tredje klassen sågs han ofta hängifven åt sådana lekar, som tillhöra den spädaste gossåldern; och vid samma tid, som han började finna ett synnerligt nöje i att skrifva Latin, roade han sig emellanåt rätt hjertligt med dockor.
Att skrifva och tala detta språk var en färdighet, som tycktes nästan medfödd; hvadan han ock redan 1821 hade i bådadera hunnit så långt, att han, vid en då med den nioårige gossen särskildt anställd examen, befanns deri vara de skickligaste gymnasisternes jemnlike.
Ett sådant intyg skulle ej mycket betyda nu, sedan det tanklösa skriet mot latin och klassiska studier hunnit bära frukter, som redan öfverträffa sjelfva de skriandes egna önskningar; men annat var förhållandet då.
Vid tio års ålder diktade han sitt första skaldeqväde: verser till firande af sin Moders namnsdag.
Vid samma tid uppgjorde han i allmänhet sina första författarplaner.
Året derpå stiftade han af några utkorade kamrater ett poetiskt förbund, hvars handlingar ännu finnas.
De förvara, utom andra stycken af hans hand, ett parodiskt epos, hvartill en i skolan förefallen strid gifvit anledningen.
Skötande alltredan sina studier utan enskildt biträde, sträckte han sin läsning vida utom den föreskrifna skol-kretsen.
Bland den mängd författare, hvarmed han sålunda nu gjorde sig bekant, var knappt någon honom kärare än Skandinaviens Herodotus, Snorre Sturleson.
År 1824 uppflyttades han till Gymnasium; der man sedermera ofta såg honom sitta på fullväxta kamraters knän. ifrigt sysselsatt att för dem förklara dagens gemensamma pensum.
Utan minsta afbräck för det grundliga inhämtandet af läroverkets kunskapsämnen, stegrade och vidgade sig rastlöst hans verksamhet på egen hand.
Med hans vetenskapliga utveckling fortfor hans vittra att hålla jemnsteg.
Den trettonårige gossen, som redan skref felfritt engelska bref, fann i Frankrikes vitterhet en riklig njutningskälla, och i Tysklands en ännu rikligare; till hvilken han ock snart kände sig dragen företrädesvis.
Han sammanband nu ånyo sina skötvänner till ett poetiskt sällskap; och Tegnérs vid samma tidpunkt utkomne ”Frithiof”, snart och ofta af honom ur minnet föreläst, bar den friska och fulla ynglings-hänryckningen till deras hjertan från hans.
Denna tid skulle varit fullt lycklig, om ej hans Moders helsotillstånd, alltid svagt, hade börjat mer och mer synbart försämras.
Det var begynnelsen till den grämelse, som sammanväfde sig med hans lefnads öde.
Mera innerligt, än bandet mellan henne och honom, kan intet personligt förhållande tänkas.
Intet arbete, ingen förströelse ägde makt att från henne aflägsna hans varelses grundtanke: hon var för honom, liksom han för henne, det käraste på jorden.
I dubbelt afseende blef honom alltså den första bortovaron från henne smärtsam.
Han hade sommaren 1826 antagit en enskild lärare-befattning i Mariestad.
Den fasthöll honom i några månader; under hvilka han, i sin längtan efter hennes återseende, räknade ej blott huru många dagar, utan äfven huru många timmar dessförinnan qvarstodo.
I hvarje bref underrättade han henne noggrannt derom.
Af sig sjelft begripes, att han från Skara förafskedades med de mest hedrande vittsord, då han om hösten 1827 begaf sig till universitetet i Upsala.
Den, som skrifver detta, påminner sig med sorglig fägnad den hänryckning, hvarmed Philosophiska Fakultetens dåvarande Decanus, Professor J. O. Höijer, på sitt humoristiska vis berättade för sina medbröder om denne utomordentlige ynglings ankomst och student-examen.
Äfven till Upsala åtföljdes han af sin Mor; som nu der fästade sin bostad för alltid.
Ej långt derefter såg jag honom första gången.
Hans vackra utseende förenade då ännu, i ögon och anletsdrag, barndomens hela blomsterfriskhet och glada oskuld med snillets genomträngande tankeblick och ett redan på den höga pannan hvilande – man kunde säga, thronande – allvar.
Öfver begynnelsetiden af hans akademiska lif, – ungefär ett par år framåt, – qvarlåg ännu den första ungdomens morgondagg, skimrande och nästan ostörd.
Med en sällhet, som förstås af beslägtade sinnen, fördjupade han sig under det första året i de forn-klassiska språkens litteratur; hvilken alltid förblef ett bland hans kärleks hufvudföremål.
Den betraktades af honom ständigt såsom den grundval, hvarförutan ingen nyare litteratur kan studeras med fullständig båtnad.
I det lefvande sammanhang, hvari han uppfattade antik och modern litteratur, blefvo båda ömsesidigt lifgifvande genom hvarandra.
”Cicero” – sade han längre fram – ”har lärt mig förstå Goethe”.
Bland inhemska skalder blef vid samma tid Stagnelius hans älskling.
Hos denne mötte honom nämligen (dels i verkligheten, dels åtminstone i skenet) en motsvarighet till den djupa religiositet, som utgjorde hans lifs grundkänsla, och derjemte till det religions-vetenskapliga interesse, hvars bestämda sjelfmedvetenhet nu hos honom började vakna.
Detta interesse förde honom ock till Swedenborgs lära; i hvilken det länge fann en ymnig näring.
Det var den Swedenborgska theosophien, som gaf honom de första utgångspunkterna för hans egen, hädanefter mer och mer sig utbildande philosophi.
– I allmänhet blommade nu hans varelses vår.
Fullkomligt betecknande gaf han derföre sjelf namnet ”Blomsterknoppar” åt de skaldestycken, betraktelser, omdömen, utdrag och flerfaldiga (äfven sjelfbiographiska) anteckningar, som, i häften från denna tid, under sådan titel bland hans efterlemnade handskrifter förvaras.
Bland Naturens, Historiens, Diktens gestalter sväfvar här ett i vidsträcktaste måtto bildsamt ynglingasinne, med sökande, men ännu nästan lekande lust; Smärtans erfarenhet och Vetenskapens högsta frågor stå nära, men hafva ännu icke genomgripit dess innersta väsende.
Denna period kunde ej bli långvarig.
Redan med hösten 1829 begynte en annan, som i hans själ, till diktens och tankens uppflygter, fogade erfarenheten af lifvets hela allvarliga djup.
Och hvilken erfarenhet!
Sorgens och Vetenskapens hemligheter mottogo honom till liktidig invigning.
Den hulda ledsagerska, som var hans jordiska och i visst afseende äfven hans öfverjordiska Allt, böjdes alltmera synbart mot sin tidiga graf; han kunde ej för sig dölja, att stunden nalkades, då han skulle för denna verlden förlora henne.
De hade lefvat i, med och genom hvarandra; hans kärlek ägde i henne, hvad hennes ägde i honom, den sammanfattande medelpunkten af en omätlig omkrets; och gemensam var den barnfromma ödmjukhet, med hvilken de knäböjde inför den högre kärlek, som åt deras egen meddelade sig i menskligt återsken.
På utvecklingen af hans lif har intet förhållande haft en afgjordare inflytelse, än detta.
Äfven hon tärdes af en bröstsjukdom, hvars årslånga lidanden nu började sitt sista, svåraste, i tretton månader fortfarande skifte.
Hvad enhvar öm son vid sin moders plågobädd känner, det måste i mångdubbladt mått han känna, som med alla sin varelses trådar var fästad vid henne.
Genom alla skepnader, än förkrossande, än förstenande, men äfven förklarande, invigde honom denna sorg på engång till hans rätta lifs verksamhet och till dödens tidiga offer.
Hon offrades emellertid först.
Skilsmessans timma kom, den 19 December 1830.
Den innebar hans eget banesår.
Ett par dagar efter hennes jordfästnings-akt skref han till en vän: ”Salig var den stunden, en stilla segers- och frids-fest.
Jag offrade åt den Evige allt, allt, och fick hans välsignelse tillbaka.
Den jord jag trampar har för mig fått långt mera betydelse, sedan jag sett hennes sköte öppna sig för att mottaga min Mors stoft.
Hon drager mig nu med den magnetiska, magiska kraft, med hvilken du vet att böljan lockar.
Jag har blifvit vän med döden, grafven, natten.
Men också lifvet, ljuset, uppståndelsen, känner jag bättre; jag ser med kärlek solens uppgång, då hennes strålar färga molnens bräm, der jag tänker min Mor stå, och tillika skimra genom fönstret in på väggarne af det mm, der jag blickar och längtar.
– Hela hans följande lefnadshistoria är i dessa rader innehållen.
Från både fader och moder hade han ärft ett sjukdomsanlag, dittills gömdt under en yta, hvars blomstring allsicke tycktes vara lungsigtighetens intyg eller förebud.
Dess utveckling, befrämjad af smärtan vid modrens qval och oafbrutet framskridande häntyning, påskyndades af den ansträngning, hvarmed han sökte i möjligaste måtto afleda hennes tankar från den bittra sorgekalk, som tömdes af honom sjelf.
Denna kamp, af ett så känsligt hjerta genomkämpad i lifvets ömtåligaste ålder, bröt för alltid hans helsas kraft.
Men den var ock en skärseld, som renande utbildade hans egentliga inre lif, och der framkallade den ton, som hädanefter genomgick alla hans tankes och känslas yttringar.
Den naturliga älskvärdheten skirades nu fullt till barnasinnet af en himmelsk oskuld; den tjusta öfverlåtenheten åt fantasiens mångskimrande rikedom gaf rum för en djup och klar känsla af enfaldens höghet; det ovissa svårmodet förbyttes till det lika vissa som heliga vemod, för hvilket väl förgängligheten af allt jordiskt är synlig, men ock oförgängligheten af den genomskinande nya skapelse, som derutur genom gudomlig nåd uppstår.
– En så beskaffad sorg kunde ej förslappa eller förlama.
Tvärtom: hjertat blef varmare och öppnare, hufvudet starkare och ljusare, båda verksammare, än någonsin.
Under det han för talrika ynglingar – mestadels från sin hembygd – var en ännu mera öm, upplysande och bildande vän, framryckte han, i stegrad arbetsamhet, med jättesteg inom forskningens rymder.
”Blomsterknopparne” hade upphört redan vid begynnelsen af Modrens dödsår.
De undanträngdes genom spridda utkast och uppsatser af strängare vetenskaplig rigtning; ända tills han om hösten detta år – såsom företalet till hans ”Minnen” förtäljer – ”under dagar af ett märkvärdigt inre arbete, på engång och likasom drifven af en oemotståndlig kraft, tecknade grunddragen till det philosophiska system, hvars utbildning sedermera blef hans uppgift.”
Sådan, som denna hans själsverksamhet var, kunde den ock af Modrens frånfälle blott för ögonblick hämmas.
I döden, skådad från Kärlekens och Christendomens ståndpunkt, såg han fastmera ett insegel på sanningen af den lära om ett ovanskligt lif, hvilken det nu blef hans uteslutande lefnadsmål att genomtänka och sprida.
Utan intrång på det egendomliga i en tankegång, som lyckades förena den skarpaste dialektik med den positivaste christliga uppenbarelse-tro, fortsatte han ifrigt sitt studium af nyare philosopher, samt enkannerligen af Fichte, Schelling, Hegel; och likasom hade det sagts honom af en inre röst, att på jorden blott en kort tid var honom beskärd, utvecklade han redan under den nästföljande våren, med förundransvärd hastighet, allt det hufvudsakliga af de åsigter, som i vetenskapen utmärka honom såsom hans.
Vid samma tid blef han alltmera sjelfmedveten af sin själsfrändskap med Novalis, hvars dubbelvärde såsom poet och profet han nu lärde sig uppskatta med en kärlek, för hvilken denna ”aningsfulla morgonrodnad af en bättre framtid”145 uppgick i hela sin outtömligt rika betydelse.
Liktidigt kände han sig dragen till sagospelet ”Lycksalighetens Ö” (enligt hans uttryck, ”hjertats gamla saga”); huru starkt, intygar hans skriftliga qvarlåtenskap flerstädes, – dels i en derom börjad särskild afhandling, hvars fragment ej längesedan blifvit utgifvet146, dels i hans bref; och ej utan djup rörelse har jag i ett af dessa, omedelbart efter ett föregående om Modrens begrafning, läst de orden om nyssnämnda sagodikt: ”nu först har jag förstått det helas värde”.
– Mellertid uteblefvo ej heller lekamliga förebud om kortvarigheten af alla hans jordiska sysselsättningar.
En värk i sidan, som infann sig snart efter Modrens bortgång, var första yttringen af det jemväl physiskt oafbrytliga sammanhang, hvari han fortfor att stå till henne.
Andra känningar – om än till en början lindriga och med långa mellanskof – efterföljde.
All kroppslig förbättring blef hädanefter blott skenbar.
Ännu var ej ett år tilländalupet från Modrens dödsdag, när han i December 1831 angreps af en blodspottning, som väl öfvervanns, men hos hans vänner qvarlemnade farhågor, hvilka innan kort skulle besannas.
Fåfängt hade en resa, under sommaren detta år företagen till den älskade och alltsedan skoltiden ej återsedda födelsebygden, så tyckts uppfriska hela hans varelse, att hans anblick, då han om hösten till Upsala hemkom, väckte de bästa förhoppningar.
En börjad läsning till hans förestående Magister-grad omintetgjorde alltsammans.
Kjellanders studier, hittills drifna endast af fri böjelse, af kärlek för sak, voro derföre i vissa ämnen redan nu drifna så långt, att han i dessa var fullt vuxen en akademisk lärare-plats; men just af samma orsak hade de blifvit föga ändamålsenliga för det nu ifrågavarande syftet.
Utan minsta fallenhet för jagt efter ”betyg”, ansåg han sig dock skyldig både sig sjelf och sina vänner, att taga sin examen ”med heder”.
Ansträngningen att fylla, hvad dertill fordrades, måste bli desto större, då lusten att studera fritt, eller af inre behof, fortfor att göra sin öfvermakt gällande i trots af examens-tvånget; så att han, oaktadt sina närmastes förmaningar, både företog och genomförde undersökningar i Philosophi, i Språkvetenskap, med mera, midt under sina tentamens-beredelser för dermed högst aflägset beslägtade kunskapsämnen.
De nya frön till blifvande utveckling, hvilka han under sommaren 1832 (”efter några dagar af orolig, svallande ängslan”) i en oafbruten följd nedskref under namnet ”Embrya till en Historisk Philosophi”, beteckna stora framsteg af hans inre lif och antyda klarare, än de äldre af hans smärre uppsatser, denna utvecklings egendomliga grundform.
– Städse dock alltmera tvingad af sin sjuklighet att göra nöden till lag, bevektes han omsider af läkare och vänner, att till de föreskrifna tentamina förhålla sig nästan blott passift.
Icke dessmindre, då han i December 1832 undergick sin Kandidat-examen, ställde honom vittsorden i hans examens-protokoll (om jag rätt minnes) närmast intill hedersrummen.
Särskildt torde böra nämnas om hans alhandling pro Gradu, att den i dåvarande Philosophiska
Fakultet hade väckt en fullkomlig och enstämmig beundran.
Skrifven med största ledighet på äktaste latin, bebådade den genom innnehållets gedigenhet, framställningens klarhet och enkla skönhet, strängheten af dess sammanhang, planmessigheten och symmetrien af ämnets behandling, – kort sagdt, genom alla sina egenskaper, en författare af yppersta ordningen.
Snart efter detta första i någon mån offentliga prof, framträdde i ännu större offentlighet hans ovanliga tänkare- och författare-gåfvor, då han genast efter sin examen utarbetade, och såsom Gradual-Dissertation utgaf, första delen af en akademisk afhandling De notione Principii.