Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
meddelade utdragen ur talet kunna också för dem, som ej varit i tillfälle att höra eller läsa detta, tjena såsom prof på en stil, hvilken, fastän ingalunda utan sina förtjenster, dock i sitt egendomligt föråldrade snitt i våra dagar icke gerna förekommer annorstädes än pä en akademisk kateder ellfer i ett akademiskt högtidstal.
Strax i början af föredraget tager författaren enligt gammal god sed “ den nya tiden “ i upptuktelse, i det Geijers storslagna personlighet framhålles såsom en förkrossande motsajs till nutidens ytlighet och obetydlighet.
Geijers storhet säges vara en sådan (vi citera ordagrant), “ som, införlifvande sig med föremålets * och i dettas försänkande sig för oss blir märkbar endast i den storhet, hvari detta föremål sjelft träder fram för våra blickar, liksom deri, att emedan den från ytan tränger ner till grunden af tingens väsen, den äfven vid det skenbart obetydliga uppdagar en betydelse och ett värde.
— Det är snillet, som likt ljuset,sjelft osynligt (?
), der vi förut endast sett tillfälligheter eller hopade massor af registrerade händelser, låter oss vid förnyad bekantskap skåda sammanhang, ordning, skönhet.
* Vänder författaren åter sina blickar till våra dagar sä ser han deremot “ det ständigt förnyade skådespelet af uppträdande stora inänu (figuren ironi), “ som påkalla vår beundran med att producera sig i behandling af fula eller små toremål, eller en sådan behandling af föremålen, hvårmed dessa synas fula eller små — men deras “ (de stora männens) “ egen storhet, så mycket mera bjert framträder vid motsättningen mellan dem sjelfva och .hvad som drages inom „spheeren af deras verksamhet. “
Det är ej lätt att gissa, hvilka företeelser i nutidén detta lilla utfall skall anses gälla.
Man kunde komma att tänka på den naturalistiska skolan inom vitterheten, hvilken ju ej sällan plägar få uppbära förebråelsen att med förkärlek “ producera sig i behandlingfaf små och fula “ ämnen; men den tillagda förklaringen, att detta skulle ske i afsigt att uppnå en kontrastverkan mellan författarens storhet och ämnets litenhet, är då verkligen alltför sökt för att vinna full tilltro.
Eller kanske har hr R. afsett våra dagars historiska (och religionshistoriska) kritik, särdeles den utomak^-demiska, hvilken onekligen stundom temligen omildt behandlar häfdvunna föreställningar och reducerar mången ryktbar storhet till mycket menskliga proportioner; men äfven der torde en så lumpeji tendens som den af hr R. insinuerade endast i högst enstaka fall, om ens någonsin förekomma ..
Det må vara sant, att om fråga blir att välja mellan öfverdrift af klander och öfverdrift af beröm, är det bättre och ädlare, om felet går i den senare riktningen; men vi lemna derhän, huruvida den förra eller den senare öfverdrif-ten anstiftat större skada och lagt större hinder i vägen for en rätt uppfattning af t. ex. vår egen historia.
Äfven Geijer sjelf började på gamla dar att vämjas åt “ det stora äreminnet som genomdånar Sveriges salonger “ (Litteraturbladet för 1838), och det är knapt troligt, att han skall vändasig i sin graf, i fall den nutida forskningen med bättre tillgång på aktstycken och en mera kritisk metod än hans skulle finna något att anmärka på de äreminnen, som han sjelf varit 1 med om att uppresa.
— “ Sammanhang, ordning “ och den “ skönhet “, som från dessa båda är oskiljaktig, fattas väl icke heller alldeles den nutida historieforskningen.
En liten, måhända obetydlig anmärkning hafva vi att göra vid skildringen af Geijers studentår.
Det säges der, att han med undantag af det vid 20 ' års ålder vunna stora priset i Svenska Akademien * (ett rätt beaktansvärdt “ undantag “ i alla händelser) “ icke väckt uppseende genom några glänsande prof på tidig mognad eller tidiga framgångar “.
I ett tryckt ungdomsbref af Tegnér, skrif-vet före deras bekantskap, omtalas dock Geijer i ordalag, som tyckas antyda, att den senare åtminstone rundt om,i hembygden ansågs som en synnerligen begåfyad yngling.
Svår » ligen kan, såsom hos hr R. sker, det af Geijer i hana minnen omtalade mindre fördelaktiga vitsordet från universitetet anföras såsom bevis för en motsatt åsigt.
Detta gälda nämligen blott hans förmenta brist på “ stadga “ och lär, såsom en äldre akademisk lärare uppgifvit för oss, ha haft sin anledning i, att Geijer en gång i ungdomligt öfvermod.
i ett större sällskap tillåtit sig att fålla ett temligen för-klenligt omdöme om en af den tidens professorer.
Hans olycka torde kanske då egentligen ha varit, att han redan vid den tiden var alltför mycket “ bemärkt “.
Saken är dock i det hela af ringa vigt, och att Geijers mognad skedde jemförelsevis långsamt och i sjelfva verket fortgick hela lifvet igenom är sant, och bildar ett af de egendomligaste dragen i hans lef-nadshistoria.
Sedan författaren längre fram redogjort för hvad enligt Geijer borde vara historieskrifningens mål (“ det mensk-liga “), yttrar han ordagrant följande:
“ Till det ... anförda må det vara mig tillåtet att slutligen foga en erinran om den / orm, hvari Geijer i sitt fäderneslands historia funnit det politiska uttrycket för detmensTcliga i dettas inre väsendtliga sammanhang, han i den historiska utvecklingen aökte.
Det är deri, att ’ svenska folkets historia varit deras konungars ’; i den solidariska enheten mellan folk och konung har han funnit Sveriges styrka och lycka, i hvarje mellan båda ititrängande mellanmagt åter en fara och en början af svaghet och upplösning; — i snörrätt motsats till våra dagars politiska theorier och sträf-vanden, i hvilka mellanmagter intaga ett utrymme, bredvid hvilket plats föga finnes för mera än på den ena sidan en skugga på den andra ett instrument åt magten. “
Hvar har väl Geijer yttrat något som låter förmoda, att det ofvan anförda skulle varit hufvudsumman af hans politiska åsigter?
Slå vi upp det så ofta anförda stället i slutet af hans Karl IX: s historia, så läsa vi något helt annat än ett dylikt blindt lofprisande af den “ solidariska enheten mellan konung och folk “ såsom utgörande en fullgod borgen för landets styrka och lycka.
Det heter der: ' Det är sådana män “ (som Karl d. IX och Gustaf d. II Adolf — således icke hvilka konungar * som helst, icke ‘ haller blott konungar) — “ Det är sådana män fulla af framtid, som med eller mot sin vilja taga folken med sig “.
Och vidare: “ Nationen i sig sjelf svår att röra utom till omedelbart sjelfför-svar har, ovillig och beundrande, motsträfvig och älskande, följt sina Gustafver och Karlar till seger, till ära, till undergångens brant * *; hvarefter omedelbart och liksom till förebyggande af ett möjligt missförstånd tillägges: “ Det är hvar-ken ' beröm eller tadel *.
Men det är så. “ — De bekanta, så ofta, ehuru merendels (äfven af Geijer sjelf sedermera) orätt citerade slutorden ha följande lydelse: “ Och då ' jag skrifver svenska folkets historia känner jag bättre än någon, att det är dess konungars “ (nämligen “ historia, som jag skrifver “
— ett dylikt tillägg måste underförstås, eljest är satsen knapt grammätikaliskt riktig).
Orden “ bättre än någon “ synas närmast åsyfta ett försvar gentemot den äfven i våra dagar
* Kursiveradt af oss.^ • hörda förebråelsen, att G. allt för mycket uppehållit sig vid konungarnas historia).
Vid ett annat tillfälle (Läroverksfrågan, tredje artikeln) upprepar Geijer visserligen sitt, yttrande i den sedermera häfdvunna formen, men äfven der med sådana tillägg och förklaringar, att man omöjligen kan i. hans ord inlägga den syftning, hr R. der velat finna, och som väl egentligen är orimlig i sig sjelf, så vida svenska folkets historia äfven under den mest “ solidariska * perioden icke erbjuder en tafla af oafbruten “ styrka och lycka “.
Hvad författaren åsyftar med sitt tal om de i “ våra dagars politiska teorier och sträfvanden “ framträdande “ mellanmak-terna, " är en gåta, på hvars lösning vi erkänna oss förgäf-ves hafva grubblat.
Omöjligen kan han betrakta vår tids för representationerna ansvariga ministerer såsom en dy- * lik skadlig mellanmakt.
Åtminstone ansåg Geijer sjelf, såsom hvarje tänkande menniska utan tvifvel måste göra, just denna institution såsom ett medel att ställa konung och folk öga mot Öga med hvarandra, hvaremot forna dagars aristokratiska ministemiftfe (som är något helt annat än riiinis-terstyrelse) i honom ej egde någon beundrare.
Ellet * utgör månne i hr R: s ögon sjelfva representationen en sådan der skrymmande mellanmakt?
Möjligtvis med rätta, om nämligen talet gäller den icke folkvalda kammaren.
Men denna är ju sjelf endast en qvarlefva af forna tiders stånds-, börds-och förmögenhetsprivilegier och är utan tvifvel dömd att i framtiden (såsom i flera länder till en god del redan skett) reduceras antingen till intet, eller, hvilket kan komma på ett ut, till “ en skugga åt makten “.
Att tidsriktningen skulle sträfva att låta det samma varda fallet med regeringarne sjelfva torde vara sant, endast om det är fråga om ansvarslös maktutöfning.
Men att denna i jembredd med folkens tilltagande politiska förstånd och myndighet verkligen bör inskränkas till det minsta möjliga, lär väl i det hela blott vara en följdriktig tillämpning af äjelfva personlighets- eller (hvad ju i grunden är detsamma) jemlikhetsprincipen.
TJr dagens ’ krönika IV 3 — 4.
8Att för öfrigt Geijer på 1840 års riksdag varmt ifrade for erj representationsförändring i demokratisk riktning — hvarvid han till och med önskade en långt mera utsträckt rösträtt än den nuvarande — är väl bekant.
Att Geijers s. k. affall af minnestecknaren så knapphändigt vidröres måste beklagas, då man vet, hvilken af-görande betydelse dettä steg både i Geijers egna och hela hans samtids ögon ansågs ega.
För visso innebar det något vida mera än de försigtiga och abstrakt hållna medgif-vanden, som hr R. sett deri, nämligen fastmer en medveten och öppen anslutning till samtidens liberala sträfvande.
Hvarje nummer af Literaturbladets båda årgångar vitnar otvetydigt härom.
Lika litet kunna vi anse förf: s förklaring af skälen, hvarför flere bland 1809 års män med tiden vordo konservatismens stödjepelare, träffande.
Att de voro påverkade af den s. k. restaurationens idéer är väl obestridligt, men att såsom hr R. vilja betrakta sjelfva 1809 års statslivälfning såsom en frukt af dessa eller dermed jemför-liga idéer j är helt visst en både logisk och kronologisk orimlighet, och säkerligen skulle ej i sådant fall en af Na-poleons generaler ett år senare hafva intagit trappsteget till Sveriges tron.
Det torde sålunda vara fåfängt ätt med hr R. vilja frikalla de sedermera konservative vordne bland 1809 års män från att hafva öfvergifvit sin ungdomstro; de åter bland det ultrakonservativa partiét på 1830-talet, hvil-kas åsigter icke hade undergått någon förändring, hade hvarken deltagit eller kunnat deltaga i sagda ståtshvälfning.
Fastmer torde det kunna sägas, att just det liberala partiet med L.
J. Hjerta och meningsfränder i spetsen hade till sitt hufvudsyfte att göra 1809 års ledande grundsatser,.
hvilka under restaurationens och den heliga alliansens gyllene tid råkat i glömska, till något mer än en död bokstaf i grundlagen.
(Vi hänvisa i detta afseende till hr H. Wieselgrens förträffliga monografi öfver Hjerta).
Vid frågan om Geijers förhållande till den studerande ungdomen anför prof. R. ett för den nuvarande generatio-nen okändt och kanhända i sig sjelft mindre vigtigt rykte angående Geijers förmenta “ tvärhet “ i tentamina.
Det försvar han gentemot denna beskyllning uppställer * är nog både fyndigt och möjligtvis äfven med sanningen öfverensstäm-mande, men skulle troligen haft én långt kraftigare verkan (nämligen annan än en blott humoristisk), ifall det ej temligen tydligt annonserade sig som ett sjelfförsvar.
För öfrigt, låt vara äfven, att en universitetslärares (särdeles en Geijers) tid är dyrbar, kanske är likväl den möda ej helt och hållet förspild, som användes på att bibringa en undermålig tentand insigten, att och i synnerhet i hvilket afse-ende hans kunskapsförråd är otillräckligt, i stället för att efter ett antal snärjande och obegripna frågor lemna honom - modlös, rådlös, utan ledning för ett försök att framdeles ersätta bristen.
Och slutligen, om också Geijer var en tvär tentator, är det dock ej bekant, att han varit en öfverdrif-vet sträng sådan; allraminst torde det ha fallit honom in att med förkastande af snart sagdt alla andra kunskapskällor, göra obligatoriskt studiet af ett slags “ grundlinier “, hvil-kas lärda rotvälska för sin dechiffrering kanhända medtager mera både tid och penningar (ty sjelfstudium är ju härvid hvarken afsedt eller ens möjligt) än hela den inhemtade visdomen tilläfventyrs är värd.
Tvärtom klandrar Geijer (och detta just i hans af prof. R. utgifna föreläsningar) med sträng- N het ett dylik): förfarande från hans egna lärares sida, hvar-igenom han sjelf trots sina omfattande filosofiska studier och sin stora begåfning för detta ämne ej kunde uppnå mer än ett approbatur i den filosofiska graden.
“ Hade jag velat “, tillägger han skämtsamt “ tillegna mig ett visst, den tiden högt berömdt system, hvilket herskade öfver den romerska verlden i tre eller noga räknadt två och ett halft år, hade jag väl kunnat fä laudatur. “ Historien upprepar sig sjelf understundom!
* Nämligen atfc Geijer, rsedan han ... stadgat sin egen öfver-tygelse beträffande tentanden, ej gaf sig tid ... att söka bibringa äfven den sistnämde en sådan öfvertygelse ” .Till sist kunna vi för kuriositetens skull ej underlåta att påpeka den i hr R: s föredrag mot slutet förekommaiide uppgiften, att Geijers afflyttning till Stockholm skulle ha skett “ för att ega lättadt tillfälle till arkivforskningar “, ^löjligt, att detta var det officielt uppgifna skälet.
Att det likväl ej var det * enda eller ens förnämsta, vare sig till hans afskeds-tagande eller, flyttning från universitetet, derom lemnas en antydan i ett utdrag ur en anteckningsbok, som finnes tryckt i 8: de bandet af hans samlade skrifter (nya uppl.
sid. 701), och hvilket vi ej kunna neka oss nöjet att här anföra.
“ Den 3 okt.
Beslutit att, så snart jag blir emeritus (hvilket jag i år är) och kan få en emeritilön, flytta från Upsala.
Orsaken: jag har i 30 år vid akademien lef-vat och verkat såsom lärare, väckande, li / vande^ stimulerande.
Jag har gjort det ända hittills — och genom det universala i mina tendenser.
Med åldern måste jag allt mer draga mig inom mitt speciela fack — med åldern och hVi-lan blir man en auktoritet — en blott auktoritet.
— Jag är det ännu ej här, men jag skulle blifva det — och vill ej bli det.
Derför bort! “
Det är en egen tillfällighet, att detta för Gei jer så karakteristiska uttalande, otvetydigt vittnande om, att den store mannens sjelfkänsla icke kom honom att öfverskatta måt- ' tet af sina krafter eller glömma deras naturliga begränsning
— alldeles tyckes ha undfallit hans senaste minnestecknare.
— t. \
Är fattigdomen i våra dagar en följd af öfver-befolkning?
* Af A. F. Åkerberg.
Framåtskridandet och fattigdomen.
Af Henry George.
Öfver sättning af C. Löfving och H. Wenner ström.
Schultz 1884.
Sociala spörsmål.
T. Frölander.
Josef Seligmann &amp; Gomp.
Ett för den uppmärksamme betraktaren oemotsägligt och för menniskovännen djupt nedslående faktum är, att de civiliserade nationernas i våra dagar rastlösa framåtskridande.
i odling och rikedom åtföljes af en allt större olikhet i egen-doaiens fördelning och en allt större fattigdom hos ett växande flertal af befolkningen, en fattigdom, som mångenstädes och i synnerhet i civilisationens brännpunkter, de stora städerna, stegras till étt elände, som trotsar all be-skrifning.
Många, i allmänhet de lyckligare «tälda och de ton-gifvande inom samhället, ha särdeles lätt att komma till rätta med detta faktum.
Antingen härleda de det från försynens för oss menniskor outgrundliga rådslag, söm bestämt, att en del menniskor skola vara rika och andra fattiga, eller ock från en naturlag, som med tvingande nödvändighet leder till detta resultat.
I båda fallen blifver denna olika fördelning med sina följder — förfelade och brutna men-, niskolif och i sin utveckling förkrympta individualiteter — erj sak, som det tjenar till ingenting att klaga öfver och som icke kan hjelpas.
I båda fallen finner sig den enskilde
thänvisad till att i första rummet se sig sjelf till godo och på sin höjd afhjelpa och lindra andra individers nöd, sä.
långt han förmår; gentemot samhällsnöden i stört taget måste han förblifva en passiv åskådare.
Andra med djupare tro på en sedlig verldsordning och varmare kärlek tili menskligheten ha icke kunnat stanna vid denna förmenta nödvändighet, utan hållit före, att detta sorgliga faktum — att fattigdomen följer framåtskridandet såsom skuggan kroppen — måste bero på något fel i samhällets närvarande ekonomiska organisation, hvilket gör att icke all arbetskraft får sin rätta användning och icke allt arbete sin förtjenta lön.
De ha försökt att upptäcka,Jivar-uti detta fel består, och råda bot derför.
Dessa försök ha af det kyrkliga fromleriet och den sjelfviska verldsklokheten alltid stämplats såsom fruktansvärda kätterier och samhälls-vådliga omstörtningsplaner.
Deras upphofsmän ha i rikt mått drabbats af smädelser, hån och förföljelse.
Men detta, har ej kunnat hindra, att försöken ständigt förnyas, att samhällets närvarande ekonomiska organisation ständigt på nytt göres till föremål för en sönderdelande kritik, och att med stöd af denna kritik läror förkunnas, som ställa i jut-sigt en ny, rättvisare och mera sant mensklig samhällsordning, och som framkalla en orolig rörelse i nutidens samhällen, i det de väcka stora farhågor å den ena sidan, stora förhoppningar å den andra.
En bland de märkligaste bland dessa samhällsreformatorer är författaren till de arbeten, hvilkas titlar vi stält i spetsen för denna uppsats — Henry George.
Båda ha nu utkommit i ’ goda svenska öfversättningar, det senare (Social Problems) fullständigt, af det förra (Progress and Poverty) tre häften af de sex eller sju, i hvilka det skall utgifvas.
Hufvudarbetet, “ Framåtskridandet och fattigdomen * utgafs första gången i Amerika för tre år sedan, men har sedan dess haft en mängd nya upplagor både der och i England samt öfversatts på en mängd europeiska språk.
Under forra af en undersökning angående orsaken till de industriellakriserna och till den i jemnbredd med nationalrikedomens tillväxt tilltagande bristen och nöden gifver författaren här en kritik af den hittillsvarande nationalekonomien; i sii) framställning af botemedlet för denna brist och nöd lägger % han fram grunddragen af sitt eget nationalekonomiska system.
Han vänder sig först till det spörsmål, hvari hela frågan koncentrerar sig, nämligen hvarför, oaktadt arbetets växande produktivitet, arbetslönerna tendera till ett minimum, till det som fordras för att nätt och jemnt uppehålla lifvet.
Det vanliga svaret är, att arbetslönernas •storlek bestämmes af förhållandet mellan antalet arbetare och det kapital, som är bestämdt att aflöna arbetet.
Men om så vore, anmärker författaren, borde låg penningränta — kännetecknet på riklig kapitaltillgång — åtfölja höga arbetslöner.
Både arbetslöner och penningränta ha varit högre i Förenta Staterna än i England, högre i Stillahafsstaterna än i de atlantiska staterna.
' Således — der arbetet strömmar till för att få högre aflö-ning, der strömmar äfven kapitalet till för att få högre ränta.
I sjelfva verket tages icke heller arbetslönen från ett förut varande kapital utan från produkten af det arbete, för hvil-ket den betalas.
I sin enklaste och ursprungligaste form sammanfaller arbetslönen med arbetets produkt.
Om en person går ut och plockar vildt växande bär eller samlar, fågelägg, så utgöra sjelfva bären eller äggen hans arbetslön.
Äfven om arbetet utföres för en arbetsgifvares räkning, är den enklaste och ursprungligaste formen af arbetslön den, att arbetaren sjelf får en del af sitt arbetes produkt in natura.
Om han i stället får en motsvarande eqvivalent i penningar, förändrar detta icke sjelfva lönens natur; den är ändock tagen af arbetets produkt.
Det kan se ut, som om det förhölle sig annorlunda, der arbetsprodukten kräf-ver en längre tid för att blifva färdig och arbetarne lika fullt under tiden måste ha sin aflöning med kortare mellantider t. ex. hvarje dag eller vecka.
Der kan det synas, som
\ om lönerna måste tagas från ett förut befintligt kapitjal.
Men en närmare eftertanke visar, att så ej förhåller sig.
För hvarje dag som arbetet fortgår, får den blifvande produkten deraf ett större värde.
Om en skeppsredare säljer ett under bygnad varande skepp, så betingar han sig ett pris derför, beroende af den punkt, till hvilkerj arbetet fortskridit.
Sålunda har under arbetets fortgång det blifvande skeppets värde ständigt ökats.
En del af detta ständigt tillkomna nya värde har han återgifvit åt arbetarne i form af penningar eller lifsförnödenheter.
Deras lön tages sålunda äfv&amp;i i sådana fall från produkten af deras eget arbete, icke från ett förut varande, för arbetets betalande af-sedt kapital.
Tillväxten i arbetarnes antal behöfver således i och för sig icke medföra någon minskning af arbetslönen; ty ju flere arbetare dess mera kan produceras, och ' det är af arbetsprodukten som.
lönen tages.
Kapitalet underhåller icke arbetet; men väl är det egnadt att öka arbetets prg,-duktivitet.
Den gängse åsigten att kapitalet underhåller arbetet, och att, under för öfrigt lika förhållanden, arbetslönen måste sjunka, när arbetarnes antal växer, sammanhänger på det närmaste med och har sitt starkaste stöd uti Malthus ’ teori om folkökningen, hvilken utöfvat ett så stort inflytande på nutidens tänkande och vunnit en så stor utbredning.
Författaren ’ öfvergår nu till granskningen af denna teori.
Enligt Malthus har folkmängden en naturlig tendens att tillväxa hastigare än näringsmedlen.
Han formulerade sin sats så, att medan folkmängden har en tendens att
— när den utan hinder får växa — fördubblas på tjugufem år (hvilket han med stöd af Nordamerikas exempel antog såsom det normala), så kan under gynsammaste förhållanden förrådet af näringsmedel under samma tid endast ökas med lika mycket som det var under den period, med hvilken man började.
Folkmängden tenderar således att växa såsom talen 1, 2, 4, 8, 16 m. m., näringsmedlen såsom 1, 2, 3, 4, 5 m. m.
Denna sats om befolkningens växande igeometriskt förhållande, medan näringsmedlen blott ökas i aritmetiskt, ha de senare anhängarne af Malthus ’ lära — t. ex. John Stuart Mill — uppgifvit såsom ohållbar och endast fasthållit såsom det väsentliga i denna lära, att befolkningen har en naturlig tendens att ökas mera än tillgången på näringsmedel, en tendens ' ' som, när tillväxten nått en viss höjd, skulle medföra total brist på näringsmedel för en allt större del af befolkningen, om den icke motverkades antingen genom sjelfvillig inskränkning af fortplantningen eller genöm växande dödlighet.
När befolkningen vuxit så, att den börjar utöfva ett känbart tryck på tillgången af näringsmedel, uppstå nämligen laster och nöd som decimera densamma.
Mot denna lära anmärker Henry George i första rummet, att de fakta som anförts till stöd för densamma ingenting bevisa.
Det finnes intet land på jorden, der fattigdom och brist skäligen kunna tillskrifvas ea alltför stark folkökning.
Såsom exempel på öfverbefolkning plägar man åberopa Indien, Kina och Irland.
Men de båda förstnämda bördiga och fruktbara landen äro på långt när icke så tätt befolkade som de mest befolkade land i Europa.
I Sach-, sen och Belgien bo öfverhufvud på qvadratmilen 3 ' / a gånger så många menniskor som i Indien och 38 / * gånger så många som i Kina.
Italien är * l8 / 4 gånger så tätt befolkådt som Indien och dubbelt så tätt som Kina.
Båda landen skulle kunna underhåll^ ett flerdubbelt större antal invånare i mycket bättre vilkorj än nu; ty i båda användas ytterst ofullkomliga och primitiva arbetsmetoder, och i båda lem-nas stora naturliga resurser obegagnade.
I Indien ha sedan urminnes tid de arbetande klasserna genom förtryck och utpressningar hållits i ett tillstånd af hjelplös och hopplös förnedring.
Men hårdare än hvarje föregående despotism trycker det engelska herraväldet.
Under detsamma liknar Indien en stor egendom, som innehafves af en främmande och frånvarande ‘ godsegare.
En kostsam armé och en kostsam förvaltning sluka ofantliga suipmor.
Minst 20 millionerpund sterliDg gå årligen ur landet till England under form af löner för sinekurer, pensioner m. m.