Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att icke trötta genom ett vidlyftigare bemötande af de framställda anmärkningarne, hvilkas halt till en stor del är i de Utsk:s Betänk, bifogade reservationer tillräckligt belyst, förbigår jag flere punkter, som dels blifvit i dessa reservationer tillräckligen utredde, eller i öfrigt äro af mindre vigt, dels redan i grundlagsenlig ordning varit i följd af väckte motioner vid denna Riksdag behandlade af annat Utsk., som afstyrkt motionerne om ändringar i de beslut de der nu af Const.Utsk. ansetts anmärkningsvärde, •—afstvrkanden, hvilka till någon del redan hunnit vinna R.
St:rs bifall."
Den andra punkten i Utsk:s Betänk. ang:de tillåtelse för utlänning att besitta fast egendom i Riket, är rigtad ensamt emot mig, såsom skulle jag vid frågornas beredning och genom tillstyrkande af bifall till de derom gjorda ansökningar icke iakttagit Reg:sF:s föreskrifter och Rikets sannskyldiga nytta, samt utan allt afseende lemnat livad R.
St:r i underd. skrifvelse d. 30 Aug. 1851 hos K. M. begärt.
Dervid får jag erinra, att denna R.
St:rs skrifvelse i eu fråga, som uteslutande tillhör Konungens afgörande, väl blifvit ställd såsom ett beslut, derå begärts K.
JVLs sanktion, sora dock blifvit vägrad, men egentligen innefattar en önskan, hvarå såväl föredraganden, som Konungens öfrige Rådgifvare, visst icke underlåtit fästa afs:de, doek utan att tillägga den helgden af Lag.
En sådan helgd skulle den ovilkorligen erhållit, om man tagit den efter orden, som innehålla, att någon tillåtelse att besitta eller ens bruka fast egendom i Sverige ieke skulle meddelas åt annan än den som innehade svensk medborgarerätt, hvilket åter vill säga detsamma som att sådan tillåtelse aldrig borde lemnäs, enär den sora redan har medborgarerätt icke är i behof af särskildt tillstånd att här förvärfva fastighet.
Icke ens Utsk. tyckes hafva tänkt sig möjligheten af att stadga ett dylikt ovilkorligt förbud emot utlännings så beskaffade åtkomst, hvilken för öfrigt kan ske på flerahanda sätt, såsom genom arf, gåfva, testamente, köp o. s. v ; Utsk. har tvertom gillande omnämnt ett par fall, der K.
M. bifallit tillåtelsen härom.
Det är således mängden af de bifallna ansökningarne, som måste varit anmärkningsvärd, jemte den omständighet att några afsett egendomar af större värde.
Af de 35 ansökningar, som upgifvits hafva under förev;de tre år blifvit bifallne, äro dock de, som angått de betydligare egendomarne, hufvudsakligen ingifne af Norrmän; då desse varit redbare, väl kände personer, borde, synes mig, hinder ej läggas i vägen emot ett ytterligare sammanknytande af de band som förena oss med brödrariket.
En större del af de meddelade tillåtelserna hafva lemnats åt jordbrukare,sora säkerligen ej i så ringa mån bidragit till den utveckling
Sveriges landtbruk redan vunnit eller är på väg att vinna; andra åter åt industri-idkare, hvilkas kunskaper eller kapitaler åt landets näringar beredt förkofran.
Att fordra, det desse personer skulle förut sökt och vunnit medborgarerätt här, hade, äfven om den kunnat efter antagen ordning vinnas, varit oklokt och obilligt; de fleste af dem, eller deras barn, stanna i allt fall i tidens längd qvar såsom svenskar, fastän de af personliga skäl, eller af förhållanden i det land, dit de hört, ej äro i tillfälle genast söka att här blifva såsom med * - Den 18 Juli. borgare uptagne.
Det blir derföre ej, såsom Utsk. synes antaga, en gifven följd af meddelad tillåtelse för utlänning att besitta fast egendom i Riket, att omfånget af sådan egendom, som är i utlännings händer, betydligt ökas, helst, af nyss antydde orsaker, massan af dylik egendom, som genom efteråt vunnen medborgarerätt antingen för den första utländske innehafvaren, eller hans barn, åter tillfaller personer, som äro svenska undersåter, stundom varit ansenlig nog.
Då sambandet emellan Europas olika folk allt lifligare utvecklar sig, måste detta ock verka på besittningsrätten af såväl rörlig som fast egendom för individer af de olika nationerne inom främmande länder.
Äfven i stater som förut haft strängt hinderliga lagar i afseende på en sådan besittning, eller på vinnande af medborgarerätt, hafva dessa band måst betydligt lossas.
I Sverige hafva de ej funnits, utan det har berott på Konungens pröfning i hvarje fall att bifalla eller afslå derom framställd ansökan.
Det kan ej numera gå för sig, att ens i detta fall ställa Sverige utom det Europeiska samhället, hvilket hade blifvit följden af ett bifall till R.
St:rs år 1851 gjorda ofvannämnda anhållan.
Det bör ej eller lyckas Const.Utsk. att genom åberopande af samma anhållan från Riksdag till Riksdag söka i vår statsrätt införa grundsatser, som der ej finnas eller böra tillämpas
I denna fråga har Utsk. slutligen haft åtskilligt att klandra vid föredragandens beredning af ärendena.
Ordalagen derom äro af Utsk. så allmänt hällne, att, utom uppsökandet af hvarje särskild handling, dertill jag åter nu ej varit i tillfälle, svårt är att utleta meningen med anmärkningen.
Att vanligen K.
Befhrde blifvit hörd i frågan, har Utsk. vitsordat; om det någon gång ej skett, måst.e det hafva berott antingen på sakens sammanhang med något förut handlagdt ärende, eller på allmänt kända förhållanden.
Jag vågar tro, att jag äfven i detta fall ej felat, och att Utsk. kunnat vid anmärkningens framställning begagna mindre skärpa i uttrycken.
Anmärka, i forsla punkten rörer den förmenta underlåtenheten hos StatsRådets ledamöter att, då tillsättning ifrågakommit af tjenster, dertill förslag blifvit uprättadé, afgifva yttranden öfver de sökandes skicklighet och förtjenst, eller angifva grunden för sina råd.
Utsk. förmenar det af StatsRådet begagnade sätt, att i prat. uttrycka sin mening i sådane frågor, ej vara öfverensstämmande med Grundlagens anda och bokstaf i 9:de, 28:de och 33:dje §§:ne af Reg:sF:u.
Dervid bör erinras, att Utsk., hvad den förstnämnde 9:de §:n angår, endast anfört en del deraf, men ej slutperioden »att den, som ej särskild mening till prot. anfört, vare för beslutet ansvarig, såsom hade han styrkt Konungen, att det beslut fatta;» af hvilket stadgande åter synes att lagstiftaren velat antyda, att i allmänhet ej i StatsRådet borde föras discussions-, utan endast sakprot.
Skedde det annorlunda, skulle antalet af protokollsförande behöfva fördubblas och tiden ej räcka till, hvarken för StatsRådets ledamöter att justera protokollen, eller för Const.Utsk. att läsa dem.
I strid med denna tolkning står visserligen icke föreskriften i 33:dje §:n lista morn., att »enär sådana sysslor, hvartill förslag blifvit
Den 18 Juli. 389 uprättade, skola af Konungen bortgifvas, böra StatsRådets ledamöter yttra sig öfver de sökandes skicklighet och förtjenst,» en föreskrift som, sedd i sammanhang med nästföljande period, uppenbarligen har afseende derå, att StatsRåds-ledamöter skola vara beredde och på förhand i konseljen uttala sin underd. mening.
Om den ej finnes särskildt uttryckt i prot., är, enligt 9:de §:n, denna mening öfverensstämmande med den, som blef Konungens beslut.
Vid alla befordringar skall, enligt 28:de §:n Reg:sF:n, afseende fästas endast å de sökandes förtjenst och skicklighet.
Tolkningen häraf har varit åtskillig tvist underkastad, för min del tror jag att dermed velat utmärkas, att den sökande, som, efter bepröfvad skicklighet, anses vara till skötande af tjensten mest lämplig, bör ock dertill nämnas, likväl så att ålder i tjensten ej får alldeles förbises, der full skicklighet och redbarhet tillika förefinnes.
I annat fall, om man låter anciennitets-principen Vinna större insteg, äfventyrar man att få odugliga tjenstemän, hvaraf det allmänna mest lider.
Denna grundsats har jag sökt samvetsgrannt följa, utan att jag ansett mig böra i prot. updraga en mera speciell jemförelse emellan s. k. me riter, ofta odiös för de sökande sjelfva, och hvilken merendels ej iakttages eller kan iakttagas af de embetsverk, som uprätta för slagen.
En något likartad anmärkn. med denna blef af förra Riksdagens Const.Utsk. framstäld.
Häri torde vara tillåtet se åter ett försök att genom innötning inprägla i tolkningen af Grundlagen satser, som ej hålla stånd.
Uti 10:de punkten har Utsk., med anledn. af prot. öfver ministeriella mål den 14 Dee. 1853, emot föredraganden, H. Ex.
StatsMinistern för Utrikes Ärendena, Hr Erih.
Stjerneld anmärkt att det deri förekommande ärende, om förklarandet af Sveriges och Norriges neutralitet i det krig, som syntes komma att upstå emellan England och Frankrike, å ena, och Ryssland, å andra sidan, icke behandlats i öfverensstämmelse med 11 :te §:n Reg:sF:n, enär beslut, som förmenats vara i frågan fattade för nämnde dag, förut bordt, enligt nämnde §, till prot. antecknas.
Ehuru således anmärkn. är rigtad ensamt emot H.
Ex, Hr Frih.
Stjerneld, måste jag uptaga den till besvarande, enär den till stor del äfven rörer mig, som under H. Ex. frånvaro någon tid förestod Utrikes Depart:tet och dervid behandlade äfven detta vigtiga ärende.
Härvid bör jag först erinra, att enligt 10:de §:n Reg:sF:n skall föredragande rörande ärendena inhemta uplysningar och dem bereda “till föredragning, samt jemlikt 11 :te §:u, att ministeriella mål må Konungen låta bereda och handhafva på det sätt honom lämpligast synes.
Då Konungen är i tillfälle fatta beslut, bör det ske, efter föredragning i närvaro af tillkallad StatsRåds-ledamot.
Med denna sistnämnde föreskrift har ej och kan ej förstås annat, än vid beslut i vigtigare fall, eller i befordringsfrågor och dylikt.
Skulle UtrikesMinistern för hvarje not, som innehåller äfven den mest obetydliga föreskrift, låta föra prot., blefve det ganska, om ej alldeles omöjligt och onödigt, betungande för såväl Konungen 390 Den IS Juli. sorn de andre.
I detta fall, — i en fråga, der Konungens åtgärder särskildt föranledt uttrycken af R.
St:rs tacksamhet och der Const.Utsk. med loford utmärkt de fattade besluten är att iakttaga, att sommaren 1853 utvecklingen af den Orientaliska frågan väl emellan Ryssland och de bägge stora Vestmakterna vackt misshälligheter, som kunde gifva anledn. till fiendtligheter, misshälligheter, som, på hösten alltmera utvecklade, medförde sannolikheten, nästan vissheten af fredsbrott dem emellan, men att dock sådant ej under loppet af år 1853 inträffade.
De underhandlingar, som derunder med Danmark egde rum om sättet att bibehålla den ställning de Skandinaviska Rikena redan innehade, derigenom att den Orientaliska frågan ej direkte rörde dem, samt hvilka åtgärder eller förklaranden i anledn. deraf vore lämpliga att fatta och samtidigt uttrycka, innefattade visserligen förslag härom och notvexlingar, så väl som muntliga meddelanden, men de föranledde ej, innan d. 14 Dec. 1853, då prot. inför Konungen hölls, något formligt beslut, hvarken i hufvudfrågan med dess åtskilliga detaljer, ej eller i fråga om tiden för beslutets delgifvande åt Europas öfrige makter, hvarmed ej borde dröjas länge efter det beslutet blifvit fattadt.
An märka. i denna del synes med allt skäl kunnat uteblifva.
Af anledmr, redan förut antydde, anser jag mig ej böra ingå i en mera speciel granskning af öfrige anmärkte punkter.
Det må dock slutligen tillåtas mig yttra, att jag ej kan finna ordalydelsen eller andemeningen af 107:de §:n Reg:sF:n hafva bordt gifva nuv:de Const.Utsk., lika litet som Utskotten under många föreg:de Riksdagar, anledn. att för användandet af denna g åberopa särskilda fall och ärender, som varit af StatsRådet handlagde.
Det tillhör Utsk., att då det anser någon ledamot af StatsRådet i dess rådslag om allmänna mått oell steg icke hafva iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat, sådant anmäla hos R.
St.-r.
Detta stadgande innehåller ingenting som antyder att Utsk. skall ingå i anmälande af speciella ärenden, än mindre derom göra någon berättelse till R.
St:r; hos desse få ej ens nämnas enskilde personers mål.
Eöljden af ett sådant förfarande, som det sålunda vedertagne, är att, fastän speciella anmärkmr blifvit gjorda, och R.
St:r den ena Riksdagen efter den andra ansett tillämpning af 107:de §;n ej böra ifrågakomma, påföljande Riksdags Const.- Utsk. likväl uptagit samma anmärkn.
Mången har derigenom kunnat förledas att tro sådant vara ett axiom i statsrätten, som endast är en oriktig tolkning af Grundlagen.
Mörner, Carl Göran Detlof, anförde dels mundtligen dels skriftligen:
I anledn. af Const.Utsk:s nu föredragna Mern. anhåller jag att få yttra några ord.
Det är möjligt att jag dervid kommer att blifva något vidlyftig; men detta är en omständighet, som torde vara föranledd af de anmärkmrs beskaffenhet, hvilka i Mern. förekomma, och jag får derföre på förhand anhålla om R. o. Ad:s öfverseende.
Den 18 J uli. 381 I afs. på Usta punkten liar Ilr Gr.
Sparre redan så vidlyftigt yttrat sig, att jag anser ingenting i den delen vara att tillägga.
I den andra punkten ang:de tillåtelse för utlänning, som cj erhållit svensk medborgare-rätt, att besitta fast egendom i ltiket, liar Utsk. visserligen rigtat sin anmärkn. endast emot föredraganden, H. Ex. Hr Gr.
Sparre, samt, hvad mig särskildt angår, fört mig till godo min vid ett tillfälle yttrade särskilda mening, men då jag säkerligen vid de flesta af de omnämnda 35 ärendenas afgörande instämt uti föredragandens tillstyrkanden, anser jag mig böra något närmare skärskåda, hvaruti den anmärkta felaktigheten skall bestå, och finner då att den af Utsk. blifvit härledd derifrån att, såsom Utsk. säger, Ständernas i den underd. skrifvelsen af d. 50 Aug. 1851 (N:o 222) uttryckta önskan blifvit lemnad utan afseende.
Denna Skrifvelse innehöll en framställning derom att utländsk man, som derefter ville i Kiket sig bosätta, för att bruka eller besitta fast egendom, icke måtte dertill erhålla tillstånd, innan han blifvit till svensk medborgare antagen, och sedan högstdensamme och StatsRådet enhälligt afstyrkt bifall till det i nämnda skrifvelse framställda förslag, har K. M., under d. 20 Dec. 1851, till detsamma vägrat sitt bifall.
Det StatsBåds-prot., deruti dessa yttranden och detta beslut finnas uptagne, har undergått granskning af 1853 och 1854 års Riksdags Const.Utsk., som ej haft något att erinra hvarken i anledn. deraf eller med afs. på de tillåtelser för utlänningar att besitta fastighet inom Riket, sorn derefter intill förra Riksdagens början äro vordne beviljade.
Att vid sådant förhållande det i R.
St:rs förenämnda skrifvelse framställda förslag, hvaremot dessutom Utsk. sjelf i nu afgifna Betänk, inlagt ett slags protest, då Utsk. förklarat sig visserligen icke vilja förneka att i flere fall tillåtelse för en främling att i Riket besitta fast egendom kan medföra fördel och särskilt omnämnt några sådana fall, sorn inträffat under den period, hvarom nu fråga är, ej tjenat till ovilkorlig ledning för StatsRådets åtgöranden, torde förefalla mindre underligt, än att Utsk. på ett sådant, af Utsk. sjelf såsom mindre lämpligt erkändt förslag, hvilket dessutom till all kraft och verkan förfallit, byggt sin anmärkn., helst Utsk. vid redogörelsen för den behandling, som utlänningens ansökningar om tillåtelse att få besitta fast egendom under ifrågavrde tid rönt, omförmält att två sådane blifvit afslagne, och dessa fall, hvilka således varit de enda der StatsRådets pluralitet funnit betänkligheter möta, följaktligen äfven ådagalägga att föredraganden vid sina till- eller afstyrkanden rättat sig efter hvad Rikets gagn och fördel i hvarje särskildt fall, enligt hans upfattning, fordrat.
Att deremot sådane ansökningar af utlänningar, vid hvilka skäl till afslag ej förefunnits, äro vordne tillstyrkta, torde så mycket mindre böra klandras, som ett annat förfarande skulle ådagalagt väld eller godtycke, något, som i sanning vore stridande emot Rikets sannskyldiga nytta.
Någon olägenhet har ej heller, efter hvad kändt är, upstått af de meddelade tillåtelserna, utan hafva de skedda inflyttningarne fastmera i allmänhet verkat i den fördelaktiga riktning, som Utsk. ansett önsklig. 392 Den 18 Juli.
Värdet af den jord, som för närv:de af utlänningar områdes här i landet, upgår ej heller till något särdeles betydligt belopp i jemförelse till landets hela fastighetsvärde.
Upgifter härom hafva till Just.Deparhtet blifvit infordrade ifrån vederbörande Landshöfdingar, hvilka äfven med sådane inkommit med undantag af Landshöfdingarne i Wermlands, Westmanlands och Vesternorrlands Län, och visar det sig, enligt upgjorde sammandrag öfver de inkomne upgifterna, att, oberäknadt norrmän, emot hvilka det väl får antagas att Utsk. ej vill påyrka tillämpning af det ifrågasatta spärrnings-systemet, antalet af utlänningar, som inom öfrige provinser, utom de tre nyssnämnda, ega fastighet, utgör 59 och att deras fasta egendom upgår till ett taxeringsvärde af 1,770,723 Edr 16 sk.
Bko; att utaf dessa 59 personer 43 äro inom landet boende, hvilka ega fastighet för ett taxeringsvärde af 1,375,306
Edr 32 sk. och 16 bo utrikes, egande fastighet skattad vid taxeringen till 395,416
Edr 32 sk.
Lägges nu härtill att ibland förenämnda 59 personer finnes en, som genom arf kommit i besittning af sin egendom, att en annan är ett fruntimmer, som är född svensk undersåte och nu enka, ehuru hon till följd af sitt giftermål med en engelsman uptagits såsom utlänning; att några synas hafva kommit i besittning af deras innehafvande egendom före den tid, då, såsom ett vilkor för besittningsrätten, är vordet föreskrifvet att man dertill skulle hafva K. M:s Nåd. tillstånd; samt ändtligen att andra ännu sakna ett sådant tillstånd, så torde lätteligen inses att saken ej hittills på långt när tagit någon för samhället vådlig utsträckning, lika litet som något sådant inträffat under de förflutna århundraden, under hvilka ingen kontroll häråt egnats och inga hinder emot fastighets-försäljningar till utlänningar varit upställde, men landet deremot af utlänningars inflyttning och deras kapitalers användning inom landet skördat obestridliga fördelar för utvecklingen af såväl bergsbruk som andra näringar, likasom det genom detta åt nämnde utlänningar lemnade fria tillträde till vårt fria land lyckats tillegna sig mången för insigter och duglighet utmärkt personlighet, hvilken sedermera, genom den nytta han gjort sitt nya fädernesland, och den glans, som han genom ett berömdt namn sökt i sin mån öfver detsamma sprida, återgäldat den tacksamhetsskuld, hvaruti han kommit, derigenom att han blifvit inom landet emottagen.
Anmärkningen i 3:dje punkten afser det förhållande att, såsom orden lyda, StatsEådet tillstyrkt K. M. att, utan E Stms hörande, förordna att en jordrymd af tillsammans 8 Tunnland 13| Kappland finge från en kronopark tills vidare uplåtas till disposition för en angränsande, otillräcklig mötesplats.
För att motivera anmärkningen i denna punkt har Utsk. åberopat ej endast 77:de §:n Keg:sF:n, utan äfven hvad E. St:r i underd. skrifvelse d. 20 Dec. 1823 yttrat i afs. på kronoparkernas vård och skötsel.
Men då den tills vidare gjorda uplåtelsen icke innefattade något markens afhändande från Kronan, utan blott dess användande för ett allmänt behofy hvartill, på grund af 1845 års expropriationslag, afträdande af enskild egendom t. o. m. kunnat ifrågasättas och hvartill således väl
Statens egen tillhörighet borde
Den 18 J ull. 393 i första hand få användas, och 1823 års underd. skrifvelse endast förbjuder en så vidsträckt uplåtelse af kronoskogarne, att derigenom Staten möjligen skulle komma att sakna tillgång å det för Flottorne och andra allmänna behof nödiga virke, hvilket icke här är händelsen, samt ändtligen genom uplåtelsen, hvilken skett endast från reservskogen, någon rubbning i hushållsplanen för kronoparker ej heller skett, torde häraf finnas att hvarken den åberopade Grundlagsparagrafen eller 1823 års underd. skrifvelse blifvit för nära trädda genom den gjorda uplåtelsen, helst R St:r uti sistnämnda underd. skrifvelse öfverlemnat åt K.
M. att bestämma hvilka kronoparker skulle för Kronans räkning behållas oell hvad sålunda gällt om hela kronoparken, väl äfven måtte kunna hafva afs. på en del deraf.
Fjerde punkten rörer den af K. M. d. 10 Nov. 1855 utfärdade Instruktion för Landshöfdingarne i Kikets län samt de vid LänsStyrelserne anställde Tjenstemän.
Då K. o. Ad. bifallit Allm. Besv.- o. Ekon.Utsfcs Betänk.
N:o 70, hvarigenom alla vid ändring uti den omnämnde instruktionen äro vordne ogillade, och de uti berörde motioner framställde förslag hufvudsakligen åsyftat ändringar i instruktionen just uti de delar, som i nu ifrågav:de punkt af Gonst.Utsk:s Mern. finnas omförmälda, synes det mig vara lika öfverflödigt, som det skulle vara föga grannlaga att nu inför R. o. Ad. uprepa hvad som dels finnes tryckt i Ekon.Utskrs åberopade Betänk., dels under discussionen inom detta Stånd blifvit i ämnet yttradt, dels ock är vordet anfördt i de vid Const.Utsk:s Mern. fogade reservationer.
Likväl kan jag ej lemna oanmärkt, att att då Utsk. företagit sig att redogöra för innehållet af 1734 års
Landshöfdingelnstruktion och på jemförelsen deremellan och stadganderne i den år 185 5 utfärdade, grundat sina anmärkmr emot Konungens Rådgifvare, skulle det kanske ej kunna anses såsom ett för långt sträckt anspråk, att referatet, om det äfven ej gjordts ordagrannt (hvilket kanske varit det bästa), åtminstone blifvit gjordt fullständigt och fullt noggrannt samt ej på sådant sätt att i de äldre stadganderne dels tillädes inskränkningar, som der ej finnas, dels förbigingos föreskrifter, som uti dem stå att läsa och ej heller förbisåges hvad i öfrigt varit hithörande stadgadt fastän ej i meranämnde äldre instruktion intaget.
Uti alla dessa hänseenden är emellertid Utsk:s Mern. bristfälligt.
Utsk. anför nemi. ibland annat (pag. 12), att den suspensionsrätt, som enligt 24:de §:n af 1734 års Instruktion var Landshöfdingen emot underordnade medgifven, var ganska inskränkt, och gällde endast Landskamereraren, Fogdar och Häradsskrifvare samt afsåg endast det tillfälle, då Landshöfdingen för sådan vårdslöshet i tjensten, att Kronan derigenom lidit förlust, hos KammarRevisionen till åtal anmält någon af nämnde tjenstemän, och att således genom föreskrifterne i 66:te och 67:de §§:ne af den nya instruktionen en klandervärd mahlutvidgning egt rum.
Nu innehåller 24:de §:n i 1734 års Instruktion, sådan den finnes tryckt i den af Samfundet för utgifvande af handskrifter rörande Skandinaviens historia föranstaltade Samling af Instruktioner 3S4 Den 18 Juli. för högre och lägre Tjenstemän vid LandtRegeringen i Sverige och Finland, att »Såsom K.
M. låter nu upsättia Instruction för LandsCamereraren, Fougder och Häradsskrifvare, huru hvar och en i sitt Embete sig förhålla skall; Altså vill K.
M. icke allenast att Landshöfdingen skall hålla alvarsam och sträng hand deröfver, så at vederbörande stride och hörsamt dem måge efterlefva och fulgöra, utan ock när någon deremot skulle bråtslig finnas, eller sig eij förhålla, som tilbörligit är, i följe af sin Instruction, densamma efter sakens omständighet vederbörligen tiltala, näpsa eller inmana lala, och där han sig då icke rättar, utan sätter K.
M:s tjenst tillbaka, och uti dess interesse med sin vårdslöshet någon afsaknad förorsakar, densamma uti Kammar-revisionen straxt angifva, där att stå Fiscalen för sitt brått till svars.
Majit gifver ock Landshöfdingen härmed tillstånd, i medlertid at svar kan följa, en sådan från tjensten at suspendera i fall dess brått det förtjeuar, låtandes imedlertid igenom någon annan förrätta hvad honom ålegat.»
Vidare är stadgadt genom K.
Brefven d. 15 Oct. 1756 och d. 11 Oct. 1779 samt KammarColl.
Cirkulärbref d. 54 Nov. 1779, att om Landskamereraren, utan lagligt förfall, dröjde med Landsboksräkenskapernas aflemnande, utöfver förelagd tid, Landslnn egde att honom genast suspendera från tjensten och halfva lönen.
Om nu med dessa stadganden, af hvilka den 54:de §:n i 1734 års Instruktion äfven flere gånger blifvit på LandsSekret. tillämpad, jemföres innehållet af 6Gite §:n i 185 5 års Instruktion, så torde det vara uppenbart att den nya Instruktin, på samma gång den åt Landslnn lemnar en inskränktare och nogare bestämd makt, än som förut var åt honom inrymd, tillika är för de underlydande tjenstemännen så till vida mera betryggande, som någon åtgärd emot LandsSekret. eller LandsKamer. icke kan vidtagas annorlunda, än i sammanhang med deras ställande under åtal inför
Domstol och att sådant jemväl måste ega rum i afs. på de öfrige tjenstemännen så snart fråga är om svårare tjenstefel.