Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksgälds-kontoret vid slutet af hvartdera åren 1848, 1849 och 1850 med en tredjedel eller 954,000 R:dr årligen: men som Bankens ställning, då serdeles fördelaktig, sedermera betydligt försämrats, i det att Bankens metalliska kassa nedgått från Silfver R:dr 8,250,220: 14. — till » » 4,571,494: 17. — eller med Silfver R:dr 3,678,725: 45. — motsvarande i R:dr B:ko 9,809,935: 40. — att uttagen af silfver dagligen fortgå samt att genom lånefondernas anlitande beloppet af utelöpande sedlar är i stigande, under det [att sedlar ingå för uttagande silfver5 så anser Utskottet, under sådana förhållanden, en nödig försigtighet och omtanka för Bankens bestånd fordra, att Banken icke må förmedelst en större utsläppning af sedlar befordra den metalliska kassans förminskning, samt håller således före, att någon del af den upplupna Banko-vinsten bör för Bankens vigtigaste ändamål, eller myntvärdets upprätthållande, reserveras.
Banken vinna ökad styrka att motstå verkningarne af ofördelaktiga handelsförhållanden 5 och Utskottet hemställer fördenskull vördsamligen, att af Bankens sedan 1848 års början upplupna behållna vinst ett belopp af 700,000 R:dr banko årligen må, vid slutet af hvartdera åren 1851, 1852 och 1853, frän banken i och för Statens allmänna behof till Riksgälds-kontoret aflemnas.
Banko-Utskottets Memorial, N.-o 12. 5 Reservationer: af Herr Friherre Stjernstedt, 77/.: ”Da Rikels Ständers Barik, förutom den af Kongl Maj:t och Rikets Ständer gemensamt hestämda grundfonden 10,000,000 R:dr B:ko, derutöfver äger en behållning af 2,924,584 R:dr 41 sk. 2 rst h:ko, eller tillsammans en summa af nära 13,000,000 R:dr, hvarmed dess fordringar öfverskjuta dess skulder, så synes ett sådant öfverskott vara mer än tillräckligt för beredande af all den säkerhet, som medelst kapital-öfverskott kan vinnas, samt att grundfondens ytterligare ökande, såsom ledande, förr eller sednare, till en missbrukad utlåning och en på fordringar grundad sedelutgifning, blifva för Bankens säkerhet mera skadlig än gagnelig.
Af sådant skäl och under förutsättning alt Fullmäktige, sin rätt och pligt likmätigt, icke underlåta att, då Bankens säkerhet sådant fordrar, ovilkorlig! och utan afseende på andra förhallanden, vidtaga de åtgärder, som för betryggande af Bankosedelns värde äro dem anbefallde^ har jag ansett det vara, så väl för Banken som för det allmänna nyttigast, alt hela den sedan 1848 års början upplupne, behållna vinsten, beräknad på sätt betänkandet innehåller, må med i:del årligen vid slutet af hvartdera åren 1851, 1852 och 1853 från Banken i och för Statens allmänna behof till Riksgälds-kontoret af1 em nas.
För öfrigt får jag, såsom stöd för denna åsigt hufvudsakligen och till största delen instämma i den utredning af frågan, sorn Herr Mannerskantz uti nedanstående reservation fullständigt meddelar.
Af Herr Mannerskantz, C. A.
Jag har visserligen med min röst bidragit till det beslut Utskottet fattat, att för Riksens Ständer föreslå, att större delen af Bankens behållna räntevinst, med ett belopp af 700,000 R:dr B:ko ärligen, vid slutet af hvartdera året 1851, 1852 och 1853 må ifrån Banken till Riksgäldskontoret allemnas.
Men jag har ansett jemväl den återstående andelen af denna vinst, under vissa vilkor och förbehåll, både kunna och bura ifrån Banken utgå, för att till allmänt nyttiga ändamål användas, samt önskar få redogöra för skälen till denna åsigt.
Äfven jag erkänner myntvärdets upprätthållande utgöra Bankens förnämsta åliggande, och att derföre
Bankens medel och tillgångar företrädesvis böra användas till att betrygga Bankens säkra ställning och realisationens bestånd; men jag tror att denna Bankens säkerhet, under närvarande förhållanden, bättre be - 6 Banko-Utskottets Memoria/, N:o 12. främjas, om Bankens inflytande räntevinster, till kraftigt understöd för den inhemska industrien, på ett klokt och ändamålsenligt sätt åter utspridas i allmänna rörelsen, än genom deras reserverande eller kapitaliserande i Banken.
Såsom skäl för nödvändigheten, att i Banken reservera en större • del af dess nu behåll na Kapital-öfverskott eller räntevinst, har blifvit inom Utskottet framställdt det mindre fördelaktiga tillstånd, hvari Banken för närvarande skall sig befinna, derigenom, att dess metalliska kassa sedan 1848 års början förminskats med nära 10 millioner Riksdaler Banko, ehuru åtskilliga hypotheksföreningar fortfarande indragit utländska lån, och Riket underliden ej varit utsatt för några svårare olyckor, sorn kunnat föranleda till metalliska valutans utförsel.
Och häremot skulle väl kunna invändas, att denna jemförelse emellan metalliska kassans belopp vid sednaste Riksdags början, och vid närvarande tidpunkt, ehuruväl den visar den betydliga förminskning i kassans tillgångar, som ofvan omnämndes, dock för sig sjelf betraktad icke bör gifva någon bestämd anledning lill alfvarsam farhåga för realisationens bestånd, ty blott tillfälligt inverkande förhållanden, hvaribland till exempel må anföras, de stora politiska omhvalfningar, som i utlandet inträffat och haft till påföljd, både minskad kredit för Svenska handlande och bristande afsättning för Svenska produkter, kunna härtill hafva föranledt, och efter orsakernas upphörande äfven verkningarne försvinna.
Dock, om man kastar en blick tillbaka å hela den tids-period af 16 år, som förflutit sedan realisationsåret 1834, och då finner en fortfarande benägenhet hos Bankens silfver att strömma ut ur landet, och Bankens silfverförråd åtminstone någorlunda förvaradt, blott genom de högst betydliga' Hypothekslån, som blifvit i utlandet upptagne, då måste man visserligen erkänna, att verklig anledning gifves lill alfvarlig uppmärksamhet och omtanka, att ej Rikets sedelmynt än en gång, som så ofta tillförene, ina rubbas i dess stadgade värde.
Men, om man sålunda icke kan förneka att åtskilliga tecken förebåda en hotande fara för realisationens bestånd, och man, såsom man bör, vill densamma kraftigt motarbeta, då måste man nödvändigt uppsöka den rätta källan till det onda, som man fruktar och önskar förebygga, emedan man på annan väg säkerligen icke kan lyckas, alt utfinna några verksamma medel för dess botande.
Och det torde derföre tillåtas mig, att få ingå i en undersökning öfver de orsaker, som, enligt min åsigt, hufvudsakligen kunna föranleda till silfrets uttagande ifrån Banken.
Härvid bör först anmärkas, att åtkilliga yttre, af landets egna inre förhållanden oberoende omständigheter, visserligen också kunna åstadkomma silfrels bortförande, såsom ock här har skedt då vid stark efterfrågan utomlands af de så kal - Banko-Utskottets Memorial, N:o 12. 7 lade pelare-piastrarne, dessa i stor mängd ifrån Banken uttogos, eller då Svenska bankosedlarne upphörde att inom Finland vara gångbara och derföre uti silfver måste förvandlas.
Men, såsom af ombytlig och obestämd natur, med blott öfvergående inverkan, torde dessa orsaker icke behöfva här tagas i särkildt betraktande.
Vexelkursens ofta åter inträffande stegring öfver pari utvisar deremot en vida mera ihållande verksam anledning till de täta och starka angreppen å Bankens silfverförråd; ty så snart denna kurs stiger till en viss höjd, synes straxt Bankens silfver utvexlas och bortföras.
Men kursens stigande eller fallande beror af förändringarne i förhållandet, emellan de båda variabla qvantiteterne: sedelmassans belopp och vexeltillgången; på det sättet nemligen, att en ökning i sedelstocken eller en minskning i vexeltillgången höjer kursen, då densamma deremot sänkes, om sedelstocken ökas och vexeltillgången minskas.
Och härigenom utfinnas alltså de håda egentligen verkande hufvudorsaker, som kunna föranleda till förminskning af Bankens silfver-förråd, nemligen dels en alltför stor sedelstock, som sänker sedlarnes värde, och dels, en knapp vexeltillgång som höjer vexlarnes pris.
Den fiirst omnämnda af dessa håda hufvudanledningar till silfverutförseln, har varit företrädesvis verkande vid nästan alla föregående svårare kriser, som Banken genomgått, hvilka vanligen varit vållade af för starka sedelutsläppningar.
Utan beräkning af Bankens verkligen behållna och disponibla tillgångar och utan begränsning, hvarken inom något bestämt förhållande emellan metallisk valuta och sedelstock, eller af något maximum för denna sednare, har man understundom inom ganska kort tid så förökat sedelmassans storlek, att sedelmyntet i följd deraf blifvit nedsatt långt under sitt förut egande relativa värde, och att det inom den dervid ovana rörelsen uppkomna plötsliga öfverflödet af myntrepresentativer, hastigt blifvit tillbaka trän gd t till Banken, i utbyte emot dess derigenom utgående silfver.
Men under den tid som förflutit efter sednaste realisation, bar någon sådan anledning till den anmärkta silfverutvexlingen icke förefunnits, ty under hela denna tidcrymd hafva Biksens Ständer och deras Ombud, Banko-styrelsen och Banko-Utskott, med all erforderlig varsamhet behandlat
Bankens sedelrörelse.
Visst har det vid denna riksdag offentligen inom ett Riks-stånd och äfven af en och annan ledamot af höglofl.
Banko-Utskottet blifvit yttradt den mening, att genom ett dubbelt användande af Bankens behållna vinstmedel, både till stats-anslag och till utvidgning af Bankens lånerörelse, Bankens sedelstock äfven efter 1834 års realisation skall hafva blifvit otillbörligen förökad.
Men detta påstående är icke grundadt, ty det låter bestämdt och ovedersägligen bevisa sig af Bankens räkenskaper, att, när man hopräknar Bankens alla behållna årliga vinster år för år ef - 8 Banko-Utskottets Memorial, N:o 12. ter 1834, det då skall finnas, att den summa, man derigenom erhåller, nära nog alldeles motsvarar de sammanlagda belopp, som blifvit af Riksens Ständer, tid efter annan under riksdagarne efter 1834, af Bankens medel anslagna, dels for Statens allmänna behof att af Riksgälds-kontoret emottagas, och dels till förstärkning af Bankens egna lånefonder.
Men om man således tryggt kan vidhålla den uppgiften, att någon för stark sedelutgifning icke har vållat den silfverutförsel, som sedan 1834 har inträffat, så finnes deremot så mycket mera skäl att påstå densamma hafva blifvit förorsakad genom den andra af ofvan uppgifna hufvudanledningar till sådan inverkan å Bankens silfverförråd, eller genom den brist, och det deraf följande höga pris å vexlar, som under den ifrågavarande tidsperioden i allmänhet har visat sig vara rådande.
Dock, denna bristande vexeltillgång, och deraf föranledda stegring i vexelkursen, är åter en följd af det missförhållande, som egt rum emellan landets export och import, derigenom att det alltjemt ökade bebofvet af utländska varor icke kunnat till fullo motsvaras af de produkter, som den inhemska industrien haft att derför lemna såsom bytes- och betalnings-medel.
Och denna undervigt, exporten till last, i den svenska handeln med utlandet, måste följaktligen antagas utgöra den egentliga och mest kraftigt verksamma orsaken till de ofta återkommande- starka påkänningar, som Bankens metalliska kassa fortfarande har varit. underkastad.
Men om rätta ursprunget till den fara, hvaraf Bankens säkerhet och realisationens bestånd hotas, härigenom har blifvit funnet, huru skall nu Banken skyddas emot de förderfliga följder, som deraf kunna frambringas?
Tvänne utvägar stå härvid hufvudsakligen till huds.
Den ena, att genom strypning — förminskning af landets rörelse- och förlags-kapital — höja sedelmyntets värde och minska Bankens sedelansvarighet samt utöfva en tryckning å landets konsumtion ■ och den andra, alt genom ett kraftigt befrämjande af den inhemska industrien förringa hehofvet af främmande varors införsel, samt lätta och föröka frambringandet af sådana produkter, som kunna tjena såsom bytesmedel med utlandet.
Genom den forsla af dessa utvägar — strypningen — har Banken till sin disposition ett försvarsvapen, som, om det fritt kan och får användas, är fullt tillräckligt att bevara Bankens förmåga att alltid med silfver inlösa sina sedlar.
Ty det är klart att Banken, genom reserverande af den inflytande räntevinsten, och genom indrifning af dess egande fordringar, successive kan förminska dess sedelan sva - t Banko-Utskottets Memorial, N:o 12. 9 svårighet ända derhän, att den slutligen icke lar flere sedlar utelöpande i rörelsen, än som jemnt motsvaras af den metalliska valutan — dä naturligtvis realisationens bestånd vore i allo betryggadt.
Men sedelmyntet skulle derföre icke blifva bibehållet vid dess stadgade värde, emedan, likasom de starka sedelutsläppningar, som fordomdags egde rum, då föranledde lill en nedsättning i penningevärdet de skattdragande och skuldsatte till fördel, så skulle en sedelindragning af något betydligare belopp deremot leda till den motsatta påföljden, att penningen gällde relatift mera än förut och att alla skatter samt räntor och förskrifne skulder, fastän nominellt desamma, dock i verkligheten måste betalas drygare än de från början varit pålagda eller utfästa.
Och under en sådan rörelsekapitalets förminskning skulle den allmänna hushållningen i landet, beröfvad de lifgifvande hallorne för dess verksamhet, alldeles utmattas och borttyna och hela landet derigenom också nedsjunka i svaghet och vanmakt.
Sedelindragningen, under vissa förhållanden nödig och nyttig, är följaktligen ett farligt medel, som med den yttersta varsamhet måste begagnas, och efter min åsigt bör och behöfver den derföre under vanliga förhållanden icke skarpare vidtagas, än med ett belopp motsvarande den metalliska valuta som ifrån Banken ulvexlas; och, blott under tvenne förutsättningar torde det vara behöfligt eller fördelaktigt för Banken, alt draga in mera sedlar, än som af silfver-utvexlingen föranledes, i ena fallet, då trängande nöd är för banden och Banken, i fara att annars nödgas stänga sin vexlingslucka, mäste vidtaga alla möjliga åtgärder, för att minska sin sedel-ansvarighet och bereda sig medel att uppfylla sina förbindelser; och i det andra när, antingen genom gynnande handelskonjunktur, upptagna utländska lån eller på annat sätt, så mycket silfver till Banken ingått, att sedelmassan i följd af den skedda vexlingen vuxit till mer än vanlig höjd, så att den både väl tål att nedsättas och derföre bör förminskas, på det Banken må kunna fö bereda sig en möjlighet att qvarhålla den förstärkning, som dess metalliska kassa fått emottaga, men lätt åter kan förlora om ej nödig försigtighet sålunda iakttages.
Men när fruktan för Bankens säkerhet föranleder strypningen, då bör densamma verkställas icke blott genom sedelindragning, utan äfven genom en samtidig förminskning i Bankens utlåningsrörelse, ty åtgärden vinner derigenom i styrka och behöfver icke sä långt utsträckas för att åstadkomma den verkan man åsyftar, emedan den penningebrist, som indragningen frambringar, så vida ej tillgängen att få låna motarbetar dess verkan, naturligen måste tvinga både till större försigtighet och noggrannare beräkning vid industriella företag, och till sparsamhet i förbrukningen af öfverflödsvaror.
Och särdeles är en sådan lindrig tryckning pä lånerörelsenmöUih. till II St:s Prot. 1850 & 1851. 6 Sami. 1 AJd. ' A Haft. 2 10 Banko-Utskottets Memorial, X.:o 12. ilig här i landet, der Bankens utlåning till större delen är så ställd, att den mera gynnar konsumtionen än produktionen, och der följaktligen, redan under vanliga förhållanden och än mera vid inträffande kriser, begäret och vanan att fa låna, samt sättet för lånefordringarnes uppfyllande, måste utöfva en ganska skadlig inverkan på Banken —- hvarjemte, det just vore rätta sättet att föra landet till undergång, om, under det man successive indrog rörelsemedlet — sedelstocken — man liktidigt lemnade försträckning af nya lånetillgångar.
Ty, likasom landets befolkning för sin subsistens behöfver en viss qvantitet säd lill brödföda, och känner en> afsaknad, en brist, en vexande nöd, sorn fördyrar, högt uppstegra!-, öfverdrifver denna varas pris i den mån, som de vanliga tillgångarne derå inskränkas, likaså förhåller sig, om näringsmedlen för landets industriella lif—om den i omlopp varande qvantiteten mynt eller penningar ej fortfar att motsvara det behof deraf, hvarvid den industriella rörelsen vant sig, ulan tvärtom alltmera förminskas, alt då uppstår en brist, en verklig nöd efter penningar, som, med erbjudna nya utvägar till lån, väl för ögonblicket kan lindras, men sä mycket mindre- derigenom afhjelpas, sorn just den ständigt förökade skuldsättningen mäste försvåra möjligheten för cn och hvar att kunna reda sig med de i jemt aftagande befintliga penningetillgångarne; — och derföre, om f. ex. Banken, såsom några vilja, år efter år reserverar och kapitaliserar sina vinster och deraf icke ålerutsläpper utan skrinlägger en tredjedel, men med de två tredjedelarne ökar sina lånefonder, då kan Banken visserligen sägas derigenom rikta och konsolidera sig sjelf, men hela landet och dess industri skulle olvifvelaktigt på denna väg ohjelpligen och i grund ruineras.
Men då således strypningen, sedelindragningen, ehuruväl ett verksamt medel, som Understundom mäste tillgripas för att skydda och förstärka Banken, dock utan att skada landet, endast under vissa förhållanden kan medföra önskad nytta och bör begagnas, återstår den andra omnämnda utvägen för Bankens skydd och konsolidering, den nemligen alt så kraftigt understödja den inhemska industrien, —- hvarmed jag förstår, icke blott fabriks- och slöjd-industrien, utan äfven landets hufvudnäringar, jordbruket, bergshandteringen och skogshushållningen — att densamma erhåller full förmåga att utjemna skilnaden emellan handelns export och import, utan att Bankens silfver dertill må behöfva användas.
— Och är det min öfvertygelse, att just detta medel är det enda, som på ett tillförlitligt och varaktigt sätt kan på en gång befrämja landets välstånd, och belästa Bankens säkerhet.
— Ty allt annat, sorn man skulle vilja för sådant ändamål försöka, kan blott åstadkomma en tillfällig verkan, då deremot, om man lyckas höja den inhemska industrien i jemn - Banko-Utskottets Memorial, N:o 12.
11 bredd med utlandets, oell att bereda densamma kraft, skicklighet och tillfälle, att med lätthet bade frambringa och afsätta de produkter, som skola tjena såsom bytesmedel emot främmande varor, man icke blott håller Banken uppe under möjligen inträffande svårare kriser, utan äfven förebygger vådan och de stora olägenheterne för landet af deras alltför täta återkommande.
— Endast härigenom, kan man ock undvika de skadliga, starka fluktuationer, som landets rörelsekapital nu olyckligtvis måste vara underkastadt, samt bibehålla ett verkligen säkert, stadgadt och oföränderligt myntvärde -— och är det icke möjligt, att bringa den inhemska industrien i den fasta ställning, att den fullt kan förse den svenska utländska handeln, med en import-behofvet motsvarande qvantitet exportvaror, då är det visserligen också fåfängt att inbilla sig kunna freda Banken för undergång.
Emedan, sedan alla andra tillgångar blifvit uttömda, Bankens silfver åtminstone i sista band allt mera måste anlitas — och om då ock Banken bör kunna göra rätt för sig, och med klingande mynt inlösa sina sedlar, mäste den dock slutligen tvingas att upphöra med den vigtigaste af dess funktioner, den att förse landet med dess behof af en för dess industriella rörelse tillräcklig qvantitet mynt, af stadgadt och oföränderligt varde.
Åtskilliga sätt kunna finnas, att gifva landets industri det kraftiga understöd som densamma behöfver för att erhålla full förmåga att återställa jemnvigten emellan landets export och import.
Här är ej stället undersöka, i hvad mån ett sådant stöd, genom oa'ändamålsenlig tull-lagstiftning kan jernnäs, -— men i förbigående vill jag blott nämna min öfvertygelse vara, att den inländska industrien väl behöfver och bör värnas, genom måttliga skyddsafgifter på främmande varor, men utan några alltför stränga förhinder som blott framkalla lagöfverträdelser och utestänga nyttan af de föredömen i arbetsskicklighet, den spännkraft till lif och verksamhet, som den fria täflan med utlandet medför och innefattar.
Men hvad jag företrädesvis anser böra och kunna genom det allm armas biträde och mellankomst åtgöras fiir den inhemska konst- och arbetsflitens lyftande lill möjligheten att fritt täfla med utlandet, det är att med alfa medel, som fin* nas att tillgå, dels befrämja en kraftig utveckling och förbättring af landets kommunikalions-anstalter, och dels frikostigt bereda tillfälle till fullständig undervisning för den svenska arbetaren i alla dess serskilda yrken.
— Och då, såsom förut nämndt är, jag tror Bankens säkerhet hufvudsakligen bero af den lyftning, som kan gifvas åt den svenska industrien, måste jag ock del, både i Bankens och landets samfällda intresse, icke bättre kunna användas. 12 ~Ranko-Utskottets Memorial, ,\:o 12. än just för dessa hada sist anförda vigtiga ändamål, kommunikationernes lättande, och befordrande af kunskaper och arbetsskicklighet bland svenska arbetare och industri-idkare.
I afseende å en långt utsträckt undervisning i industriell riktning, har man visserligen under de sednare åren börjat att åtskilligt godt uträtta, men mycket återstår ännu att göra, för att i stigande ända ned ifrån folkskolan genom slöjdskolor, jordbruksskolor, navigationsskolor m. fl., ända upp till de högsta tekniska läroanstalterna, gifva densamma hela den fart och omfattning som för det gagneliga ändamålet erfordras.
Och härvid bör man icke göra sig skyldig till någon öfverdrifven sparsamhet, ty allt hvad i sådan jord utsås, bär säkert god och mångfaldig fruki.
Likaså förhåller sig med kommunikations-anstalternas befrämjande, hvarmed man också på de sista tiderna börjat att något sysselsätta sig i vårt land, — men uti allt för inskränkt skala, om man betänker, att just det svåraste hinder, som den Svenska industrien har att kämpa emot, återfinnes i de långa afstånden och. de dryga transportkostnaderna, som här belasta och försvåra alla produkters håde tillverkning och afsättning, och om man jemför hvad andra icke långt aflägsna länder samtidigt inom sig hafva utfört och åstadkommit — och jag tror, att om man t. ex. skulle företaga sig, al t genom ett nät af jernvägar inom mcdlersta Sverige, söka lätta transporten af der befintliga rika malmtillgångar, till alla de ställen der tillfälle finnes att dem tillgodogöra, — eller om man ville anlägga lärbara chausséer genom Skånes bördiga sädesfält, så skulle man säkerligen derigenom på det mest, kraftiga sätt befordra produktionen af landets båda förnämsta exportartiklar, jer» och spannmål, och dermed hafva att erbjuda utlandet ett för vårt eget land vida mera umbärligt bytesmedel, än vår Banks silfver.
— Och om är efter år Bankens behållna räntevinster till fulla deras belopp, men på ett klokt och omtänksamt sätt, för sådana ändamål skulle få nyttjas, så skulle man, genom att begagna så kraftiga medel, utan tvifvel inom kort komma till förvånande fördelaktiga resultat i afseende på landets industriella utveckling.
Och Bankens säkerhet och konsolidering, jag upprepar det,, blefve derigenom på det mest tillförlitliga sätt tryggad och dess medel till största verkliga fördel för hela landet, så väl som för Banken sjelf använda.
Emot denna min åsigt har blifvit invändt, att om ock densamma medgifves vara riktig, borde man dock taga sig tili vara, att öfverlemna Bankens medel för att fylla statsverkets behof, emedan dessa vanligen mera afse stats- och militärlyxen, samt konsumtionens befrämjande, än produktiva föremål.
Men, om ock Högkdl.
Banko-Utskottet ieke egt att föreskrifva några bestämda vilkor för med - Banko-Utskottets Memorial, N:o 12.
13 lens användande, sedan de blifvit ifrån Banken aflemnade, hade Utskottet dock både bordt och kunnat gifva så starka skäl för nyttan att anslå dera till produktiva företag, att sä väl Riksens Ständer, som deras Stats-Utskolt säkerligen i görligaste måtto derefter hade rättat deras anordningar.
Och en hufvudsaklig anledning, hvarföre jag förordar hela Bankovinslens öfverlemnande till Riksgälds-kontoret, är dessutom, att jag fruktår följden blifva, om en större del af vinsten i Banken reserveras, alt då Statens allmänna och mest nödvändiga behof först måste fyllas, just de produktiva ändamål, som jag ansett Bankens fördel vara alt befrämja, derigenom skola gå förlustige det kiaftiga understöd, som jag ät dem hade påräknat.
Den mening har ock blifvit yttrad, att Banken, just för att gynna och befrämja landets industri, borde reservera de årliga vinsterne till dess lånefonders förstärkning.