Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständers Utskott, hvartill denna min motion varder remitte. rad, att, i den händelse mitt förslag antingen icke gillas eller finnes otillräckligen verkande till målet, visligen föreslå andra dertill bidragande medel och utvägar.
Då Rikets hedervärde Allmoge, från hvars fårhjordar den grofva ullen egentligen kan vara att påräkna, af sådan orsak, under den tid premier för den fina ullen ägde rum, icke utaf dylika premier varit delaktig, är det således desto billigare, att desse jordbrukare nu blifva genom premier uppmuntrade att öka
Och hämta vinning af deras ull-production; och af deras kända nit för allmänt bästa, är jemväl tillförväntandes, att de så mycket villigare gå Regeringens anstalt i denna väg till mötes, i synnerhet då jemväl Herrar Landshöfdingar med råd och föreställningar densamma understödja, som desse Rikets jordbrukare sjelfve snarligen skola finna deras egen fördel deraf.
Skulle föröfrigt någon betänklighet i afseende på tillgången för de föreslagna premierna uppstå, så får jag dervid erinra, icke allenast att troligen någon tid åtgår, innan ull-production uppnår den högd, att premieutgiften blir betydlig, utan ock att i alla fall, om ändamålet vinnes, denna utgift blifver väl lönande, samt torde kunna blifva ersatt genom motsvarande tull-afgift på inkommande utländsk ull.
Slutligen hemstäl - Den i r Maj. e. ml les ödmjukast, om icke detta mitUMemorial må blifva remitteradt till Högl.
Allmänna Besvärs- och Oeconomie- samt LagUtskotten.
Remitterades till Lag- samt Allmänna Besvärs- och Oeconomie-Utskotteii.
Friherre Mannerhdmt Lars August, anförde skriftligen: Vördsamt
En rättvis efterverld tillerkände forntidens Lagstiftare ett odödligt namn.
Desse bidrogo äfven, att Eröfrare, hvilka stundom också kallades hjeltar, förvärfvade namnkunnighet; ty om de förre icke uppbyggt samhällen, hade för de sednare ej varit; några att förstöra.
Oni våra med utarbetande af en förbättrad Civil- och CriminialLag sysselsatte män till en början icke böra sträcka deras anspråk till framtiden, synas de dock för det närvarande vara berättigade till daglig utkomst.
Till omkostnadernes bestridande vid det nya Lagverket hafva Riksens Ständer anslagit £000 R:dr årligen.
Ehuru sorn helst man försökt fördela dessa medél pjl ett mot ändamålet svarande sätt, har man funnit dem alldeles otillräckliga.
Utaf den - 3^4 Ben 11 Maj, e. m. na summa hafva, af 5 avbetande Ledamöter i den af Kongl. Maj:t tillförordnade LagComité, 2me i hufvudstadeu bosatte till en början ärligen åtnjutit hvardera 400 R.dr och 2:ne ifrån Landsorterna tillkallade hvardera 900 R:dr, då dea £<He, eiler numera aflidne Lagmannen Flin*, endast emottog ett mindre betydligt arfvode.
Derefter skillde sig di 2:ne från Landsorten tillkallade Ledamöterne från Comitéens arbeten och hufvudstadens kostsammare lefuadssätt, för att åt>-rga till utdiningen af innehafvande Embeten, I deras ställe kallades andre, hvilka man försökte att discr ‘tionsvis betala, och slutligen skedde en sådan förändring inom loppet af sidsilidet å'r, hvarigenom nu ararbetande 4 Ledamöter hvardera undfå 1000
Med en del af de öfriga varande 1C00 R:dr aflönas en Secreterare, oundgänglige fanzlister, och det mindre betydliga öfversl.ottet använ les sedan till skrifmaterialier och mindre utgifter, enligt behörig redovisning.
Under loppet af de förflutna åren är genom besparingar en fond samlad, med hvilken till någon del Tryckningskostnaden för arbetet, i den man det utkommer, kan bestridas.
Men hvarken 400, 800, eller 1000 R:dr årligen berättiga till så beskaffade fordringar, att de arbetande Ledamöterne skulle uppoffra hela deras tid till den dem upp - Den 11 Maj e. tn'. dragna befattning.
Den främsta af alla omsorger är för daglig utkomst, och i den mån det Allmänna dertill bidrager, i samma mån förvärfvar det anspråk på den för det sammas interesse arbetandes tid.
Att den dock hel och hållen bör tillböra ifrågavarande arbete, så framt man vill i möjligaste måtto se dess fortgång, Synes ej vara tvifvelsmål underkastadt.
1734 års lag kostade 48 års möda.
Att rådfråga andra Staters nyare och äfven till en del gamla Lagar; att samla principer och materialier, så väl utur dem, som ock utur berömde Skriftställares Veik i ämnet; äio företag af den vidsträcktaste och tid upptagande omfattning.
Att äga goda 1 agar, och det ju förr dess hellre, är af största vigt, så vida det erkännes, att af dem bero Samhällens bestånd och sällhet.
Man berömmer ej utan skäl 1704 års Lag.
Icke heller jag kan eller vill neka dess förträfflighet eller dess Uppstäliares stora förtjenst.
Men Lagarne böra följa tidhvarfvets stigande upplysning, sedernas förmildring, fördomarnes försvagande, språkets framgång i odling och bestämningar.
Tillgifvenheten för det gamla måste bero af tänkarens och den opartiskes pröfning, och upphörer, när den ej mera öfverensstämmer med det närvarandes fordringar.
Det är denna pröfning, som successift afgjort, att Wigger Spaas flockar, frovince-lagarne, Ko - 366 Den 11 Maj t. m. nungarne Magni och Christophers Lagar, Stadgandena om Trolleri och förskrifningar till satan, ej mera vöre användbare.
Tet är den, som nu bragt å bane frågorna oin lämpligare strafflagar, förenkling af skyd. dande former, förändring i Domstolarnes or. ganisation, nödvändigheten att kunna umbära Volumer Lagförklaringar, Om af hvad jag nu anfört följer angelägenheten att tillegna det under handen varande Lag-arbetet de dermed sysselsatta mäns tid, odelad till bekymmer för daglig utkomst; om detta arbetes värde, hvarom till en del kan dömmas af den redan tryckta GiftermålsBalken, och äfven snart af den under Prässen lagda HandelsBalken, berättigar lill en erkänsla svarande emot före-’ målets vigt och följder; om af mig, såsom sjelf i nåder förordnad till en af Comitéens granskande Ledamöter, kan och bör vitsordas, att ännu 3 LagBalkar äro i betydlig mån vidgjorde, och samlingar och upplysningar för de öfriga, i flera afseenden, besörjde; om jag ännu, för rättvisans skuld, såsom åsyna vittne, bör tillägga, att detta stora Verk kostar stora mödor; så måste man ock vilja de deremot svarande medel, och såsom sådana vågar jag föreslå: 1:0
Att den förr anordnade fonden, 5000 R:dr, ökas till 90OO R:dr årligen, med vilkor, att 4 arbetande Ledamöter (det i min tanka möjligen mindsta antal) undfå hvar* Din 11 Maj e. mi 367 dera 2000 R:dr årligen, ifrån nästkommande års början. 2-’o Att Riksens Ständer täcktes försäkra dem om ett, efter fulländadt antagligt arbete, Riksens Ständer och saken värdigt underhåll för deras öfriga lifstid, så vida de ej i Statens tjenst undfå motsvarande förmåner.
Staten, det är sant, belastas med en tillökad utgift.
Måtte alla beslutade eller till beslutande alltid äga ett så densamma rättfärdigande föremål!
Jag anhåller, att detta mit.t vördsamma Memorial måtte få communiceras de Respectiva MedStånden och remitteras till StatsUtskottet, Begärdes på Bordet.
Herr Bergenstråle, Claes Gabriel, uppläste följande :
Af de under detta Riksmöte upplästa Memorial torde man med tämlig säkerhet kunna draga den bedröfliga slutsatts, att uti de flesta orter och ibland de liesta classer af Medborgare en mindre välmåga antingen redan inträffat, eller är nära för handen.
Troligen hafva Rikets Ständer sällan varit så enige, som nu, om nödvändigheten af att, 368 T)en ii Maj e. m. häfva orsakerna tilt detta onda.
Som det ej tillkommit blott genom tillfälliga olyckor, såsom krig, missväxt eller dylikt, så torde de egentliga orsakerna dertill böra uppsökas uti felaktiga Samhälls - författningar, hvilka äro så mycket farligare, som fort. sättningen af denna dolda felaktighet uti Lagarnes organisation, förr eller senare, mattar sjelfva Statskroppen, ända till upplösning. •—•
Att genom en förändrad Financeplan återföra; penningarna till de nyttigare rörelserna, deruti tyckes allmänna sinnenas stämning vara ense} men om sättet att ernå detta ändamål äro tänkesätten mycket olika.
En billig fruktan intager hvar och en vid åtankan af penninge-realisation, eller penning-förökning — mindre underligt, då män äger så talrika exempel på misslyckade finance-operationer, hvilka skola fora, i synnerhet.fattigare Stater, till slutliga banquexouter.
Måtte Rikets Ständer noga akta sig för framtida förebråelsen häraf!
Efter min öfvertygelse, är det en fråga, som tyckes förtjena någon uppmärksamhet: om ej ett betydligt Penning-capital liksom blifvit bundet , eller beröfvadt användandet till nytti-' ga företag , igenom det öfverallt tilltagande öfverflöd, så väl i klädsel, sorn mat, viner, möbler, equipager, betjening m. m,} och om ej hämmandet häraf skulle återgifva be. tydliga summor till rörelser, nyttiga och så. ledes hedrande för Samhället?
Mången torde finna, att dessa penningar äro ändock uti om - III.
IJen ii Maj t. m. ti omlopp , och att det endast är utländskt öfverflöd, sorn drager dem utur rörelsen} ipen jag vågar med dessa äga en motsatt öfvertygelse, och tror, att alla de summor, som nu användas till bestridande af sådana sorn man kan kalla extra behof, äro ca pi täler döda, och således ej användbara för gagneliga företag.
Om en som nu lefver för 6000 R:dr om året, kunde igenom måttlighet lefva för 3000, och så vidare proportionaliter, i alla Classer af Samhället, så skulle kanske större summor, än man tror, vara att tillgå för åkerbruk och näringar.
Den vin. ning en del handlande och handtverkare, njuta af ett uti Samhället inrotadt begär till yppighet och öfverflöd användes till det mesta till utvidgandet och prydandet af Rikets Städer, hvilka redan inom en kort tid undergått en ovanlig förändring.
Men månne uti ett fattigt Land, hvars hufvud-näringar ännu ej hunnit fullkomnas, eller hvars Export-varor ej äro uti jemnvigt med dé som importeras, nyttan af den penningsumma och arbetskraft, som användes till Städers byggande, uppväger den saknad af drift,som derigenom tillskyndas
Åkerbruket?
Månne ej en del af medborgare äfven derigenom förflyttas ifrån närande till tärande medlemmar för Samhället, och således det förnämsta, eller hufvudnäringarne först böra fullkomnas, och Städers byggande sedermera uti ett visst förhållande efterfölja ?
Mångå af detta upplysta Stånds Ledamötef; Ridd. ock Ad, Prut. N:o 47* 43- 37* Den ii Maj e. m, hafva yrkat nödvändigheten af inskränkning uti öfverflöd; men skall det onda utrotas, ek låtom oss gå till grunden dermed, och ej stanna vid halfgjordt arbete!
Låtom oss ej allenast fästa oss vid det Utländska, utan älven vid det Inländska öfverflödet!
Förhållandet emellan en Stat och en famille måste vara lika; öfverstiga utgifterne in komsterna, blir slutliga följden elände; kunna utgifterne mindskas genom indragna öfverflöds-behof, är den en misshushållare, som ej äger styrka att begagna sig af detta enkla, fastän genom inrotade vanor ofta påkostande, medel.
Då man hör den klagan, som öfver allt råder, öfver brist på penningar, och känner det allmänna lefnadssättet, finner man en förvånande contrast, och kunde man} snart falla på den tankan, att vi antingen äge ett alltför högt begär efter mer, eller ocksk äre de störste misshushållare.
Det läge vårt Land äger, i hänseende till dess climat, kan ej medgifva samma yppiga lefnadssätt, som uti andra länder, mera gynnade af naturen;-och om vi också ägde sjelfva Perus grufvor, fruktar jag de snart skulle tömmas genom det begär till allt hvad främmande är, som insugit sig uti Svenska National-smaken.
Då man hör våra ålderstigne män göra en jemförelse emellan det fordna och nuvarande lefnadssätt tet, förvånas' man antingen öfver den rikdom Samhället så hastigt upphunnit, eller, ty värr! snarare öfver det trägna arbetet, hvar och en nu företagit, att göra sig sjelf Dm il Maj. e. rm och Staten fattig.
Den aktning och värdighet, som uti en större grad fordom åtföljde, och bör tillhöra, de högre Embetsmännen, är likasom förblandad och nästan, snärt sagdt, fördunklad igenom ringare Medborgares täflan uti yppighet och glans; penningen ensam tyckes utmärka personens värde, — då vi nu äre i fara at.c sakna det förra, måtte vi ej på Samma gång förlora det sed: nare!
Utom den olägenhet yppigheten medför i anseende till välmågan, medför den ännu en farligare, i hänseende till sederna.
Den sanningen är allmänt erkänd, att öfverflöd och omåttlighet alstrar veklighet och sedeslöshet; en ömtåligare fara är således äfven deraf att frukta, nämligen: att den fordna Svenska NationalCaracterett— Ståndaktighet, Gästfrihet och Redlighet — snart blifver ett spöke, och att dessa hedrande dygder efterträdas af laster, beslägtade med cgennyttan och vinningslystnaden.
Det är visst sannt, att Lagar och Författningar böra lämpas efter de förändringar Upplysningen och ett folks Lynne undergå; men månne nu för tiden sådane Lagar är o alldeles otjenlige, hvilka underhålla och bidraga till en viss.
Nationai-esprit?
Forntidens mest upplysta Nationer hafva dock med fördel begagnat sig häraf, fastän vi nu anse deni för sä gammalmodiga, att vi ej en gång tvifle på deras orenlighet.
För att vara ett fritt och sjelfständigt Folk, måste vi endast vara slafvar för Lagar och Författningar — så mycket billigare, som vi äre nog Den 11 Maj. e.m. lycklige att sjelfve få dictera dem.
Ingea kan komma till den värdighet att med skäl sätta sig öfver en antagen Lag ; mången står likvisst med foten på detta för Samhället olyckliga trappsteg.
— Låtom oss bjuda dem att derifrån nedstiga! och förenom oss alla för att återskänka den helgd, som Lagarne kräfva* för att vara nyttige!
— Vi skole då med mindre svårighet vinna det mål vi alla önske, men annars aldrig ernå.
På dessa grunder har jag vördsammast vågat fästa Eders Excellences och Höglofl.
Riddetskapets och Adelns uppmärksamhet på nödvändigheten af en allmän inskränkning, så väl i anseende tili det Utländska som det inländska öfverflödet.
Måtte sådana Författningar vidtagas, att tarflighet iörbytes till en medborgerlig dygd, i stället för skam !
Måtte Rikets Ständer göra det till en helig
Lag sins emellan, att ibland sig sjelfva och sina öfriga medborgare inplanta den så hedrande och gagneliga espriten, att ocker, yppighet och veklighet, mötes med det förakt det förtjenar, och derigenom Svenska Folket hvad det annars kunde förlora — hedren att vara goda och nyttiga Medborgare!
Låtom oss igenom enighet och en sann National-anda göra våra kuster till en oöfverstiglig mur, så väl för främmande härar, som för främmande vekligheter och öfverflöd!
Det tillhör de högre Embetsinännen och de rikare Medborgarne att bär. med göra början* — vinningslystnad och Ven 11 Maj. t. m] öfver måttan stora, egennyttiga mercantila speculationer skola då af sig sjelfva försvinna, och de dertill nu emplöyerade Penning-summor skola inflyta uti rörelser, nyttiga och värdiga ett Folk, som gjort så många uppoffringar till bibehållandet af dess sjelfständighet, men 'hvilken vi förgäfves skole famia efter, så länge vi ej villje lära oss att vara Herrar öfver oss sjelfva!
Remitterades till det Särskildta Utskottet, Undertecknad Silverstolpe, Axel Gabriel; Höglofl.
Ridderskapet och Adeln har i dag behagat bifalla ett Betänkande från RiddarhusUtskottet, hvarigenom Riksdags-arfvoden af RiddarhusCassan tillerkännas Riddarhusets Kamrerare, Fiscal och bägge Ordinarie Canzlister, till ett belopp lika med det som af Allmänna Medlen är af Riksens Ständer tillagdt Ståndens Extra Riksdags-Canzlister.
Händelsevis inträffar, att detta Ridderskapets och Adelns bifall icke är nog bestämdt, för att kunna fullkomligen hörsammas.
Orsaken härtill är det förhållande, att af 4 RiksdagsCanxlister 2:ne, som bära namn af Förste Canzlister, undfå af Allmänna Medlen ett högre tractamente än de 2-’ne andre; nemligen: de förre hvardera om dagen 3 R:dr 24 sk. och de sednare 3 R:dr.
Frågan blifver då, efter h vil - ketdera beloppet de beviljade tractamenten 37 i Den ii Maj e. m.' för Riddarhusets förutnämnde Ordinarie tjenstemän bör beräknas.
Detta beror alldeles af Höglofl.
Ridderskapets och Adelns välbehag, och jag får nu ödmjukast hemställa det till dess afgörande
Det skulle förmodligen mest likna Höglofl.
Ridderskapets och Adelns liberalité mot sina tjenstmän, att låta det högre beloppet för dem blifva gällande: och jag anhåller, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes härom göra Höglofl.
Ridderskapet och Adeln propo; sition.
Uppå derom af Herr LandtMarskalken gjord proposition, blef denna hemställan af Höglofl.
Herr Ankarloo, Olof, uppläste till Protocollet följande Vördsamma
Få åro de ämnen, i hvilka Uppfinningsgåfvan visat sig mera verksam, än i Förslag angående Lagskipningen och dess förbättJ rande.
Det är i synnerhet å detta Fält, sora Reformations-anöan varit outtröttlig.
Men kanske har man misstagit sig ofta om både olägenheternas rätta beskaffenhet och de botmedel man deremot velat använda.
Det är visserligen en Samhällslycka att äga rättrådiga Domare och en god Lag* Den ix Maj c, ml 375 skipning; men det är otvifvelaktigt en vi* da större, att sällan behöfva Lagskipningens bistånd.
Den som känner högdin af Räta tegångs - vidrigheter skall ej neka denna sanning; han skall i sämjan och freden erfara fördelar af en ljufyare verkan; han skall finna, att den uppoffring man gör för samdrägten med Bröder, är endast en gärd åt Menniskokärleken, hvilken, frivilligt afbördad eller af tvungen af Samhälls-förhållandett föder af sig alltid välgörande frukter.
Ä10 nu tvedrägt och Rättegångar ett verkligt ondt, hvilket bör qväfvas och utrotas, så bör ju Lagstiftningens föremål blifva att hindra och hämma det ondas utbredande, icke nära och underhålla detsamma.
Vägen till Lagskipningens Tribunal ler måste således vara — icke en Blomstervag, den man jollrande anträder; den bör, höljd af Törnen och lmpedimenter, ej kunna anträdas lika ofta med Kyrkogängen; och vandraren bör, under öfverläggningens pröfvotid å Rättegångs-banan, se oförvillad och känna utan öfverilning vådan att lemna sig åt passionernas utbrott; han bör afrådas genom hindrens svårigheter, icke uppmuntras genom tillfällets förledande lockmat att följa ögonblickets infall.
Må hända gifvas förhållanden, då ett förfördelad medborgares belägenhet stundom kräfver ett kraftigt skydd af Lagckipningens snara biträde; men r den stora 57® Deri i\
J«. rk. tdTmUnna ordningen kunna sådäné 'tillfällighet^ iej beräknas.
Vägledd af d essa osvikliga Sanningar, hvilka i min öfvertygelse blifvit ännu fastare istadgade, sedan jag, förlidné Plenidag, äfhört hvad Herr Presidenten Friherre Strokirch och pierr Reenstjerna grundligen anfort, tror jag ifrig tryggt kunna påstå, afjt allt hvad man projecterat och än vidare; kan projectera, till beredande af Lagskip, ningens hastigare gång och Domstolarnes lättare tillträde, alltid är SamhdHsvi'drigt och skall i verkställigheten blifva samdrägtens gräf.
Deremot vågar jag föreslå:
Att HäradsTirigen å Landet förblifva i sitt nuvarande högtidliga skick, helst det är äfventyrlig! att ombyta en gammal, af tiden helgad vana.
Män kan dessutom ej fordra ined skäl, att Häradshöfdingar sorn åldrats i gamla methoden, af hvilken både de och Allmänheten finna sig tämligen väl, böra omfatta ett nytt och opröfvadt arbetssätt, som troligen ' skall förefalla Einbetsmännen besvärligt och hos dem verka en billig förtrytsamhet, vantrefnad och deraf följandfe lamhet i tjenstfunctionerna.
Jag vågar föreslå, att LagmansFäfterne, desse välgörande Domstolar, också varda bibehållne, men till sin inrättning sålundh fckillde från HäradsRätterna, ätt Lagmanneö
JDert ii Maj. t. m. domer ensam och utan Nämnd, samt endast biträdes af någon lagkunnig man, den HofRätten kunde finna nödigt att honom till hjelp förordna; och skulle denne lagfarne man vara förpligtad att i hvarje sak till Frotocollet yttra sina tankar, utan att likväl äga någon beslutanderätt, den Lagman, flen allena tillkom.
Jag vågar föreslå, att Rikets bägge HofRätter förenas till en enda och å ett enda ställe, hvarigenom Hofrätten skulle erhålla ett ännu högre anseende, och harmo nien hos denna Domstol visa sig i den fullkomligaste dag, [genom enhet i Besluts-, Arbets- och Expeditions-sätt, samt besparing vinnas för Staten, såmedelst, att åtmindstone ett Tresidents- och ett vice-Presid^ntsEmbete kunde indragas; ej att förtiga den stora fördelen, som dymedelst äfven bereddes, att den dyrbara samlingen af HofRättens
Handlingar blef å ett enda säkert Ställe fredad och bevarad, såsom en kostbar skatt för LagskipningsHistorien.
Jag vågar ändtligen äfven föreslå, att ingen Rättegång måtte från HäradsRätt få hos LagmansRätt fullföljas, innan Natt ock Ar förflutit, sedan HäradsRätten slutligen dömde; att en sådan tid jemväl borde iakttagas vid måls fullföljande från LagmansRätt till Hof-Rätten, och‘att Hof-Rätten äfven skulle aga att låta med sakens afgörande hos sig anstå ett år, samt ett annat är fram 378 T)en 11 Maj e. ml löpa, innan den missnöjde parten tilläts att hos Konungen söka ändring i Hof-Rättena Dom.
Dessa nyttiga hvilostånd skulle onekligen bringa de tvistande att betänka hvad deras frid tillhörde; Rättegångar skulle märkbart aftaga, och Hof-Räiterne skulle på sidstöne blifva nästan umbärlige, så att åtmindstcne halfva antalet af tjenstemän derstädes kunde då indragas, till märklig lisa för StatsCassan.
Det egnar Medborgligheten att framställa sanningen enkel och oförklädd, att se* icke å enskildta fördelar, eller under patriotismens larf strida för egna afsigter.
Det Allmänna Bästa hör vara målet för hvarje enskildts bemödande; det har verit mitt ögonmärke.
Jag bör likväl ej vänta, att mina enfaldiga tankar skola allmänt godkännas; men en och annan vältänkande skall säkerligen finna, att hvad jag sagt och föreslagit är användbart, och kan, med det Allmännas stora bestånd, realiseras, utan kostnad för Staten, eller mindsta olägenhet för Embetsmännen.
Detta mitt Ödmjuka anförande anhåller jag mätte få till Lagutskottet åtfölja Friherre Strokirchs och Herr Reenstjernas Memorialér.
Begärdes på Bordet. 25en il Maj t. rrtl $79 Herr Printzensköld, Pehr Adolphanförde skriftligen:
I en tid, då vårt kära Fädernesland påkallar allas bemödanden, att med kraft bidraga till dess välfärd; då landtbruk och näringar aftyna, betungande bidrag till Stal tens upprätthållande nedtrycka och utsuga medborgare; då är det tid att borttaga den slöja, som höljer de brott och bedräge^ lier, hvilka vållat det onda.
Ätt framdraga de verkliga orsakerna, som motarbeta bemödandet för allmänt väl och uppsöka verksamma medel till deras undanrödjande, är hvarje rättskaffens medborgares, i syn. nerhet hvarje Riksdagsmans pligt.
Aldrig hafva Fäderneslandets behof kraftigare än nu påkallat Rikets Ständers åtgärd i detta afseende.
Oaktadt en vis General-Tullstyrelses stora och patriotiska bemödanden för det allmänna bästa, och den erkänsla hvarje rättsinnig medborgare är den samma skyl. dig, vågar jag likväl påstå, att dess öfverseende förmåga är otillräcklig att inse eller föreställa sig alla de brister Rikets Tullverk äger; de tullförsnillningar och andra brott, sorn dervid föröfvas; den skada Staten tillfogas, och den stora hop omoraliska varelser härigenom tilldanas. 3?»
Dm 11 Maj, e.m. .r
Om det är en sanning, fatt en ÖfverBetjent eller Styresman vid Tullverket i landsorten, med några hundrade R.drs lagliga inkomster, och hvilken hvarken kan eller bör sköta något enskildt yrke, ej heller med sådant sig sysselsatt, likväl årligen depenserar flera tusende R:dr; om det äfven är en sanning, att tull-tjenstemän, fastän tiggare i början af sin tjenstemannabana, ofta på nog kort tid tillika samlat stor förmögenhet i sysslan; om det också är en sanning, att nöden tvingat många till brott, för att berga sig och de sina, och att de få, som bibehållit sin moralitet, åro i fattigdom och behof; lära ej klarare bevis tarfvas för ofullkomligheten af vårt 'tullsystem och tullförfattningarnes handhafvande i allmänhet.
Den sorn med uppmärksamhet läst utkomna skrifter, rörande Tullverkets stora brister, såsom den Oväldige Granskaren, ett dagblad, som utgafs åren lgti och 1012; — N:o S3 af Journal för Litteraturen den 10 April I8i5 om medlen till Sveriges förkofran i handel och national-förmögenhet, troligen författadt af en viss hög embetsman, allmänt högaktad för sin redlighet och sin upplysning i finans-ämnen; —— Förslag till förekommande af tullförsnillning och lurendrägeri, äf Herr Kongl. Förste ExpeditionsSecreteraren C. M. Schoerbing; ■—•
Utkast till reglemente för Ofver- och Under-Officianter vid Kongl. Sjö- och Gränse-Tullverket i Riket, med anmärkningar af Den X1 Maj e. m. Herr Assessoren E. E.