Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För mig synes det vara af stor vigt att, i händelse man vill beträda en ny bana i beskattningsväg, man icke genast börjar att för konsiderationers skull göra några oriktigheter i beskattningsföreskrifterna.
Det är här visserligen påpekadt, att landt-* egendoms beskattning skulle komma alt allt för mvcket höjas genom det beskattnirigsbefopp, som komiterade föreslagit, men om R.
St:r bibehöllo de beräkningar, som komitén gjort, och de voro mycket, noggranne, skulle det leda till det resultat, att man icke kunde antaga jorden enl. den nya bevillningsberäkningen erhålla högre värde än 2'/2 gång nuv:de taxeringsvärde.
Detta förhållande mellan nuv;de och den framtida förväntade taxeringen torde bestyrkas äfven genom hypotheksviirderingen, hvilken, i klump tagen öfver hela landet, lernliar ungefärligen samma proportion.
Att jordbruket utgör större skatter är allmänt kändt, men dessa skatter tå ju afdragas vid värdenas åsättande, och det torde icke vara skäl att siiteriegendoimnr skola hafva lågt taxeringsvärde, derföre att skattehemmanen betala ordinarie kronoskatter.
Hvar egendom måste väl skatta i förhållande till det värde, egendomen eger, och detta värde åter minskas genom de onera den har.
Den fråga, som nu är före, har redan så mycket blifvit ventilerad vid föreg:de tillfällen att jag icke längre vill nptaga tiden.
Jag är för min del mest benägen att yrka bifall till den lika proc.-beräkningen, som komitén föreslagit; men då måhända icke många dela denna min åsigt, finner jag mig föranlåten att tillstyrka den förändring, som här är i fråga eller att afgiften för stadsegendom nedsättes till 4 öre. och jag får i sådant fall förena mig i det yttrande, som Gnne Ugglas och Mörner afgifvit, under uttryckligt förklarande att detta sker endast derföre att komiténs förslag hvilket jag anser som detenda riktiga, icke har utsigt att vinna bifall.
Den siste talaren började sitt yttrande dermed, att om man skulle göra afseende på existerande förhållanden, så kommer man på afvägar.
Jag tror deremot att komitén, derföre att den bygger på principer, som talaren sjelf erkänner att de hittills icke blifvit tillämpade och som nu med konseqvens tillämpas äfven der förhållandena sätta sig deremot, kommit på, afvägar.
Lagerbjelke har sagt, och det är efter min öfvertygelse en sats, som alla författare i nationalekonomien i långliga tider erkänt, att en fast egendom betalas alltid öfver sitt verkliga värde.
Redan nationalekonomiens fader, Adam Smith, sade: att den säkerhet är så inbjudande, .sorn man har i kapitalets placerande uti jord, den ställning, jordbrukaren intager är så ädel, att den förmår kapitalisten att i jorden nedlägga sina kapitaler med 188 Den 22 Angnst) f. fri. beräknande i allmänhet af en vida lägre inkomst än af någon annan fastighet.
Och detta är, enligt min erfarenhet, så gunnt och af erfarenheten vid hvarje tillfälle bekräftadt, att det icke kan bestridas.
Om vi således måste antaga, att jordegendom betalas öfver sitt värde, och om komiiéns åsigt är att inkomst skall beskattas, så blir äfven ovedersägligt, att inkomsten af en jordegendom icke motsvarar dess värde.
Öfvergår jag nu till förhållandet i städerna —- jag bryr mig icke, i olikhet mot den siste talaren, om principer, då de icke kunna tillämpas, utan jag håller mig till de existerande förhållandena — så visar sig, att jordegendom på landet är, i följd af vårt uråldriga beskattningssystem, i följd af kronans ordinarie inkomster deraf, redan så oerhördt betungad i jemförelse med stadsfastighet, att det är den billigaste sak i verlden, att procent-afgiften är lägre för den torra fastigheten än för den sednare.
Lägger jag nu dertill, att inkomsten af jordegendom är beroende af väder och vind, så ligger deri en ytterligare anledning att säga, det allting talar för att jordbruksfastighet må taxeras lägre i bevillning än stadsfastighet.
Jag får dessutom fästa upmärksamheten derpå, att då man påstår, det jordegendom å landet, är taxerad under si 11 värde, så må det vara förhållandet, i somliga provinser, men i andra är det åter icke. 1 södra provinserna tror jag man kan säga, att jordegendom är taxerad vida under sitt verkliga värde; men ju närmare man kommer Stockholm, desto mera förändras detta förhållande.
Vi veta t. ex. att i en stor del af Stockholms och Upsala län äro egendomarne så uptaxerade, att de icke skulle tåla vid en tillökning i bevillning af några procent.
Jag skulle trötta E. o.
Ad., om jag upräknade eller ens gjorde en antydan om de bördor, som tynga jorden: derom är tillräckligt taladt på detta rum; men man måste, när man afgjordt fordrar en ytterligare bevillning, taga i betraktande att. dessa bördor redan äro så betungande, att stadsfastighetens onera i intet afseende kunna med dem jemnföras.
Lagerbjelke haft allt möjligt skäl för sitt yrkande, och då i detta afs:de Utsk:t till mötes gått den åsigt, som temligen tydligen uttalat sig hos R. o. Ad. vid första föredragningen, synes mig ur aila synpunkter vara riktigt att bifalla Utsk:ts hemställan.
Då frågan om den nya bev.förordningen förra gången förevar på detta rum, var jag en af dem, som väsentligen framhöll den anmärkningen, att man alldeles för litet fästade sig vid motiverna till komiterades förslag.
Ehuru man uti dessa motiver hade erkänt, att den Svenska bevillnings-lagstiftningen utgått från den riktiga grundsatsen af jemlik beskattning, hade man likväl vid förslagets utveckling betydligen afvikit från de hittills följda grunder för bevillningens bestämmande och byggt detsamma på vissa med förkärlek omfattade theoreuska satser.
Under några delar af ärendets handläggning hyllade äfven E. o. Ad. i de flesta punkter den åsigt., som af mig och åtskilige andra talare förfäktades, men en vändning inträffade och andra åsigter gjotde Den 22 Augusti 1. m. 189 sig sedermera gällande.
Beslut hafva fattats, hvarigenom det blifvit omöjligt för K. o.
Ad. att nu reda harfvan på det sätt, att man i mer eller mindre mån återginge till det för närvarande bestående.
Vi hafva numera ingen utväg öppen att på sådant sätt förändra Utsk:ts förslag.
Sparre har talat om att bygga på det bestående, mer än Utsk:t gjort; men detta är att vilja vända tillbaka på en väg, dit man icke vidare kan komma, tv R. oell Arbus redan fattade beslut tvingar oss att fortgå på den bana, som af korniterade och Utskit är oss anvisad.
De anmärkmr, som här blifvit framställde mot det förslag, som Gr.
Ugglas och jag påyrkat, utvisa, såsom jag kan fatta, ingenting annat än oriktigheten af att vid upskattning af landtfastighet lägga sista köpeskillingen till en sådan ovilkorlig norm för värdets bestämmande, som Utsk:t gjort.
Då man erkänner, att köpeskillingen icke rättar sig efter den inkomst, man eger af fastigheten, men på samma gång uttalar den åsigt, att inkomsten skall vara beskattningsgrunden, så är det ju klart, att man begår en motsägelse mot sig sjelf genom yrkandet att en grund, som icke utmärker hvad den skulle häntyda på, nemi. inkomstbeloppet, skall blifva beskattningsgrund.
Det är således, när fråga förekommer att bestämma efter hvilka grunder en egendoms värde bör upskattas, som jag tror rätta tidpunkten vara att tillse att man dervid öf verenskommer om sådane grunder, som leda till att utmärka det förhållande, hvilket man anser kunna betrygga en rättvis beskattning.
Att, med förbiseende deraf, att köparen af stadsfastighet beräknar 8 å 9 proc. på sina penningar, under det köparen af landtfastighet får vara belåten om han kan räkna på 4 proc., säga att egaren af stadsfastighet kontribuera!4 ärligare till statsbehofvens fyllande, än egaren af iandtfastigheten, det anser jag fullkomligt oriktigt, ty den förre har ju dubbelt så stor inkomst, som den sednare.
Om såväl den ena, som den andra fastigheten skulle upskattas till sitt rätta värde, så måste detta väl ske derigenom, att hvad, som gifver lika inkomst, äfven anses hafva lika värde.
Således tror jag att de erinringar, som blifvit gjorda mot det af Gr.
Ugglas och mig framställda förslag, egentligen afser tillämpningen af de grunder, hvarefter fastigheten skall upskattas, men deremot icke rätteligen beröra denna punkt om procent-beräknin gens bestämmande.
De stora fluktuationer i fastighetsvärde, som vid köp förekomma, äro en så mycket större anledning att gå varsamt tillväga vid bestämmandet af det inflytande, som köpeskillingen bör utöfva såsom norm för uträkningen af upskattningsvärdet, särdeles då man dermed sammanbinder att andra jemfördga fastigheter i trakten skola efter enahanda grund upskattas.
Det är icke mer än några veckor sedan jag hörda omtalas att en egendom, som för 3 år sedan uptogs till ett belopp af 220,000 rdr, nu afyttrats för 1 50,000 rdr.
På dessa år visar sig således en skilnad i värdet af ej mindre än 70,0 00 rdr.
Ar det då skäl, när egendomspriset på så kort tid är underkastadt dylika fluktuationer, att ovilkorligen påbjuda, det den sista köpeskillingen skall vara beskattningsgrund.
När vi komma till den punkt, som 190 Den 22 A ugnst! f. to. handlar om grunderne för upskattningsvärdets bestämmande, kan vara skäl att tala om det vanskliga uti att allt för mycket fästa sig vid sista köpeskillingens belopp, men icke är det skäl att här upställa procent beräkningar, som utgöra en högst skärande kontrast mot den princip, hvarpå Utsk:t byggt sitt förslag.
Jag anser att man vid öfverlägg ningen om detta Betänk, bör erinra sig de skäl, som föranledde B,.
St:r att begära nedsättandet af en komité för utarbetande at nya grunder för bevillningen.
Det hufvudsakligaste skälet var, att man allmänt erkände, det vår nuv:de bevillms-förordning var principlös i sina detaljer.
Den är upställd för hvarje särskild kategori af skattdragande på sådant sätt, att den ovilkorligen måste föranleda icke blott enskilda orättvisor, utan en gifven ojemnhet i beskattningen.
Dessutom föranleder den oärlighet inom beskattningskomitéerna genom den öfvertygelsen, att hvad taxeringskomitéerna bestämma i fråga om hvar och en skattskyldigs afgift, icke är riktigt.
Man har trott sig finna att för komiténs förslag ligger till grund den riktiga principen, att, såvidt möjligt söka åstadkomma lika beskattning för alla —- det är denna åsigt jag tror man alltid bör ihågkomma och fasthålla.
I fråga om all fastighets-bevillning är det gifvet, att om taxeringsmiinnen gå samvetsgrannt tillväga, så komma de att följa den grundsats, att innan de bestämma egendomens värde, beräknas alla de afbränningar, som böra afgå från brutto-inkomsten.
Jag förutsätter att taxerings-komitéerna skola gå ärligt tillväga och icke godtyckligt såsom hittills; hvad vinner man då?
Jo, en synlig ojemnhet i beskattningen, ty taxeringsvärdet blir i sä fall långt mera updrifvet och kommer att upväga en långt större siffra, än om båda slagen af taxering uptagas till 4 proc.
För min del anser jag det vara en fiktion att tro, det en ärlig tax:s-komiié skall åstadkomma sådana resultater, som de vänta, hvilka önska en olika proc.-beräkning för de olika fastigheterna.
Detta blir blott en synlig olikhet, som kommer att väcka missnöje, men i sjelfva verket kommer den skattskyldige, der han icke är underkastad en godtycklig beskattning, ingalunda att skatta mer i ena eller andra fället, antingen man bestämmer 3 eller 4 öre.
Således tror jag de
Hrr misstagit sig, som anse att härigenom olikhet i tax:s värde skall upstå, men deremot kommer förordningen att förlora en af sina vigtigaste grundsatser, den att alla skola afstå en procent af den supponerade inkomsten.
Förra gången denna fråga förevar, visade jag med siffror att det förhållande skulle inträffa, att något öfver 400 mill.-rs fastighet på landet skulle komina att skatta till staten mindre än 250 milbrs annan fastighet, och det får man medgifva är ett resultat, som för hvar och en skulle synas både oväntadt och orättvist.
Jag skulle således helst vilja yrka bifall till komiterades förslag, men då en af komiténs egna ledamöter icke yrkat derpå, emedan det lärer vara föga utsigt att det skall vinna bifall, får äfven jag förena mig i det mindre o xättvisa yrkande, sora Gr:ne Ugglas och Mörner framställt, eller.
3 Den 22 Augusti f. m. 131 Öre för fastighet å landet och 4 öre för annan fastighet.
Utslet har vid refererandet af sina särskilda beslut i denna punkt gjort en förvillande upgilt, då Utsk:t sagt att dess förra förslag gillades af ett Stånd, men att de öfriga Stånden fattat skiljaktiga beslut.
I sådan händelse anser jag att Utsk:t bordt vidhålla sitt beslut; men om Utsk:t behagat skilja punkterna 1 och 2, d. v. s. icke behandla frågan om fastighet på landet och den om öfrige fastigheter på en gång, så hade Utsk:t kommit till ett annat resultat, ty dä hade man funnit att Borgare- och PresteStm beslutat alt. all annan fastighet än jordbruksfastighet skall betalas med 4 öre och icke med 5.
I detta alside hade således Utskit haft skäl frångå sitt beslut, emedan af 3 Stånd, som beslutat i frågan, 2:ne lättat samma beslut.
Jag anmärker detta, emedan jag i Utsk-.ts sätt att referera tror mig finna ett försök att vilseleda li.
St:r i upfattningen af de olika Stms beslut.
Jag instämmer i hvad Grme Ugglas och Mörner yrkat.
Det skäl, hvarpå Gr.
Sparre hufvudsakligen stödde sig vid försvaret af den åsigt, som Gr.
Lagerbjelke framställt, var dels att i allmänhet för jordfastighet betalas i proportion ett större kapital än för annan fastighet, dels att jord fastigheten har större ouera än de som betunga andra fastigheter.
Hvad den första anmärknm beträffar, så har jag redan erkänt, att jag tror det man i allmänhet beräknar något mindre inkomst af jord- än annan fastighet, ehuru jag likväl icke tror att den går till det ringa belopp, som blifvit antaget.
Mörner yttrade nemi., att på stadsfastighet kan beräknas 8 å 9 proc. och på jordfastighet endast 4.
Men just derföre att jorden i allmänhet har något mera tilldragande, mera stabelt, sum gör att kapitaler deri placeras, utan att man derpå beräknar någon så stor vinst; just derföre anser jag också för min del, att någon nedsättning i bevillms-beskattningen för jord bör ske.
Så har skett i alla be vi 11 - nings-förorduiugar, ty gå vi till den gamla bevilln:sstadgan och betrakta det förlnde, då 5 proc. erlades för annan inkomst, så var det 2 per mille för inkomst på fastighet.
Detta upkom på så sätt, att 4 proc. erkändes såsom fastighetsinkomst, d. v. s. 40 rdr på 1000 och 5 proc. derå gör 2 rdr.
Jag nämner detta för att visa, att jag för min del anser skäl förefinnas till olika procentberäkning för jord- och stadsfastighet, ehuru jag icke vill medgifva att den bör vara sä stor, som Gr.ne Sparre och Lagerbjelke förordat.
Sparres 2:dra anmärkning, så är det sanni, att de onera, som häfta vid jorden, äro vida större än de, som ligga på stadsfastigheten, men något för högt torde Gr:u dock hafva upskattat dem, då fråga är om jordens taxeringsvärde, gruudadt på köpeskilling; ty vid detta taxeringsvärde intages i beräkningen de onera, som häfta vid jorden.
Jag vidhåller hvad jag förut sagt, att då det nn är fråga om att genom en ny bevillnrsförordning komma från den orättvisa, som förefinnes i den gamla, bör man icke, såsom Gr.
Sparre här gjort, vilja bygga på gamla 192 Den 22 Angnst! f. m. förhållanden, ty man konstituerar derigenom ett bibehållande af den gamla orättvisan och upmuntrar till försök att ånyo eludera förordningen.
Lagerbjelke framkastade den frågan, hvad allmänheten skulle säga derom, att be vi 11 n. procenten på jordfastighet bibehölls lika stor som förut, men den på stadsfastighet sänktes.
Jag får derpå svara, att derigenom blir konstateradt huru oriktigt jordfastigheten förut varit taxerad i förhållande till stadsfastighet, och att det är väl att detta förhållande blifvit rättadt.
Det är åtminstone den tanke, som hos mig skulle upstå och som troligen upstår hos hvar och en, som i likhet med mig önskar, att man må i förhållande till sin inkomst till statens behof bidraga.
Jag har visserligen icke förutsatt, att en klokt beräknande man vid köp af en egendom underlåter att afdraga från bruttoinkomsten onera vid egendomen; så enfaldig är jag väl icke; men jag har sagt, att det finnes en grund derför att staten sätter bevillningen å jordfastighet lägre än å stadsfastighet, och den är, att jordfastigheten redan har så enorma afgifter i ordinarie räntor, i rotering, skjuts, väghållning, aflöning till presterskap m. m„ att deri kan ligga en billighet att staten vid bestämmandet af bevil In.beloppet sätter en lägre siffra å jord- än stadsfastighet.
Vi tvista här egentligen om 2:ne meningar; Gr.
Ugglas vill hafva 3 och 4 proc., Gr. Lagerbjelke 3 och 5.
Gr. Ugglas medger, att det är en skilnad i inkomst af stadsfastighet och landtfastighet; denna omständighet är för honom en tillräcklig orsak att sätta 3 och 4.
Jag tillägger, att staten af jord fastighet redan har en betydlig inkomst, det är hela skilnaden mellan Gr.
Ugglas’ och min mening.
Jag säger att Gr.
Ugglas icke velat godkänna min beräkning, men denna beräkning är riktig.
Då man tager i betraktande att jordfastighelen redan är enormt betungad, så kan den med skäl i bevillning skatta något mindre.
Jag tror således, att det är mycket skäl för Utsk-.ts förslag och jag uprepar än en gång, att då i följd af R. o. Ad:ns vid återremissen tydligen uttryckte åsigt Utsk:t förändrat sitt förslag och biträdt R. o. Ad:ns åsigt, så synes i sanning besynnerligt, om R. o. Ad. nu skulle vilja förneka denna åsigt, som då uttalades.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt IL Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utskrts förslag oförändradt och dels bifall dertill med den förändring, att siffran 5 i mom. 2 utbyttes emot siffran 4, framställde IL Exc. propos. på bifall till Utsk-.ts förslag oförändradt och, då dervid svarades starka ja, blandade med ganska mångå nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Gr. af Ugglas begärde votering.
Uplästes och godkändes följande voter.propos.: »Den Den 22 A n gu sti f. m. 193 »Den som bifaller Bevilln.Utsk:t,s å sid. 5 och 6 af Utlål:t N:o 34 förekommande förslag ang:de bevillning för fast egendom, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; Yinner nej, bifaller R. o. Ad. berörde förslag med den förändring, att den i 2:dra monr.t förekommande siffran 5 utbytes emot siffran 4.
Vid voteringens slut bade rösterna utfallit sålunda: Ja — 26.
Utskits förslag till redaktion af § 2.
I denna § har Utsk:t bibehållit samma olika beräkningsgrund för frälseräntans upskattning och beskattning, som i det förra Betänk:t.
Det har nu genom R. o. Ad:ns beslut blif vit afgjordt, att innehafvare af jordbruksfastighet skall erlägga bevillning efter 3 för 100 af det upskattade värdet.
Men i slutet af denna g heter det att »frälseränta räknas till sådan fastighet, som uptages i mom. 2 af denna §.»
Frälseränta skall således betalas efter 5 öre för hvarje fulla 100 rdr, under det sjelfva fastigheten betalar 3 för hvarje 100.
Om nu frälseränta» inlöses af jordegaren, så slipper han att för densamma betala mer än 3 för 100, då förre innehafvaren deremot lått erlägga 5 för 100.
Ar det principenligt, att låta en fastighet draga en större bevillning, om den eges af en person, än då den kommer i en annan persons ego.
Mig synes rättast vara, att frälseränta räknas till sådana fastigheter, som omnämnas i mom. 1 af denna g, i hvilken händelse lika skatt kommer att af den utgöras, ehvad den eges af en räntetagare eller af jordegaren sjelf.
Det är väl icke skäl att staten ger särskilda premier åt jordegaren för att han skall inlösa frälseräntan.
Således hemställer jag att R. o Ad. måtte besluta, att frälseräntan må räknas till sådan fastighet, som uptages i mom. 1 af denna §.
Det föreg:de mom:t, der det talas om befrielse från bevillnings utgörande för »menigheter, akademier, vetenskapliga samfund, allmänna undervisningsverk och barmhertighets-inrättningar för dem tillhöriga byggnader, så framt dessa i hyror eller på annat sätt icke lemna egaren någon inkomst», tror jag borde i slutet få detta tillägg »eller äro till boställen uplåtna»; ty om en byggnad är af staten till boställe uplåten, så skall bostälisinnehafvaren betala bevillning och då bör väl äfven vara utsatt att menigheten är fri från bevillningen.
I afs:de på frälseränta och dess up skattning är den anmärkning gjord af Gr.
Mörner, att den skulle komma att olika beskattas, om den lägges tillsammans med jorden, än då den är särskild.
Men härvid får man icke lemna ur sigte, Fl IX. 13 194 I)en 22 Angnst i f. m. att frälseränta!) icke är något annat än en skatt, som icke längre innehafves af kronan utan af enskilda personer.
Således då ett frälsehemman är räntefrälse, innehafves frälseskatten af jordegaren; är det ett frälseskattehemman, innehafves skatten af en frälseränteegare; är det kronoskattehemman, innehafves den af kronan.
Om nu skatten innehafves af jordegaren, gör detta den skilnad mot då skatten innehafves af kronan eller enskild frälseränteegare, att hemmanet har mindre utskylder, hvilket mindre belopp af utskylder särskildt skall tagas i betraktande vid bestämmandet af hemmanets taxeringsvärde.
Om nu frälseskatteegaren köper frälseränta», så kommer han i precist samma förhållande sorn en ren frälseegare i förhållande till kronoskattehemmanet, med afs:de på den skatt, som är ålagd hans hemman.
Detta mindre beskattningsförhållande skall tagas i betraktande, då man bestämmer taxeringsvärdet.
Deraf upkommer väl, till en viss grad, hvad Gr.
Mörner sagt, att om jordegaren inköper frälseränta», så får han en vinst i Digre skatt'; men detta kan dock i följd af dessa förh:den svårligen hjelpas på annat sätt, än Gr.
Mörner föreslagit, hvilket dock har sina olägenheter.
Så fullt orättvist, som den siste talaren framställt, är Utsk:ts förslag dock icke; ty om en person eger en frälseränta, så är han dock fullkomligt säker på att någon missväxt aldrig kan inträffa.
Det finnes ingen egendom, sä vida samhället består, som är så säker som frälseräntan, ty det må inträffa regn, frost, missväxt, så står dock hemmanet i säkerhet för 3 års frälseräntor, och alltid är då hemmanet i kapital värdt mern än de 3 årens ränta.
Då åter jordegaren sjelf inköper frälseräntan, kan icke nekas att han måste taga den inkomst, som skall förränta kapitalet, för hvilket han inköpt denna frälseränta; denna inkomst kan således vara underkastad missväxt såsom alla andra.
Frälseräntan är således i och för sig sjelf en säkrare egendom än någon annan, och deri kan ligga något motiv för en mycket högre beskattning, men det kan dock icke nekas, att ehuru det varit önskligt att komma från denna olikhet, någon annan hjelp icke finnes, än att göra procenten lika.
Men om man detta gör, så gelman frälseegaren en större fördel än jemförelsevis någon annan nu har.
Det finnes ingen egendom så bestämdt upskattad till sitt fulla värde vid taxeringen, som frälseräntan, ty denna ränta finnes upgifven till sina minsta delar, och den nuvide bevillmsförordningen föreskrifver, att den skall taxeras i kapital efter den inkomst, för hvilken frälseegaren elter markegången näst föregrde år skattar; således för frälseräntas fulla värde.
Om nu frälseräntan skulle sättas till 3 proc., såsom Gr.
Mörner föreslagit, sä blir följden att, med bibehållet taxeringsvärde, finge frälseegaren sin skatt nedsatt, så att han hädanefter icke skulle betala mer än V3del hvad han hittills betalt.
Jag anhåller om bifall till denna del af Utsk:ts förslag.
Hvad åter beträffar boställslägenheter, så torde det vara rätt hvad Utsk:t i afsule på dessa föreslagit.
Utsk:t har ansett att boställsinnehafvare böra betala för sina lägenheter, emedan det är föreskrifvet, att, vid beräkningen af en tjeustemans löneinkomster, Den 22 A ngn sti f. m. 195 skola äfven de fördelar uptagas, som han har af bostället..
Det torde således låta ganska väl förena sig med det stadgande, sora här tinnes, att då en fastighet icke ger någon hyresinkomst, s& skall den befrias från utgörande af bevillning.
Om frälseräntan icke skulle upskattas lika med jordbruksfastighet, till hvilken den väl rätteligen är hänförlig, då den utgör en del af jordbrukets afkastning, så borde den icke alls beskattas såsom fastighet, utan inbegripas under inkomstbeskattningen; men då den nu blifvit räknad såsom hörande till fastigheter, så måste den val rättsenligt sammanföras med det slag af fastighet, med hvilken den i sjelfva verket kan fullkomligt införlifvas, nemi. med jordfastighet å landet.