Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var bara litet besvärligt, att min bror och min svägerska aldrig brydde sig om att skaffa sig några möbler, det var för att de lättare skulle kunna bryta upp när som helst.
De ville inte bli hembundna.
Men det vill jag, jag är som snigeln, jag tycker om att ha ett hus.
— Det bruka visst inte konstnärer i allmänhet fråga efter, sade Eleonore.
— Det kan man inte säga.
Det är så olika, somliga göra det och somliga inte.
Apropos nomadlif.....
— Fru Kurt får inte glömma att tala om slutet på den där roliga historien.
— Jaså, när jag skrämde lifvet af kyparen.
Jo, det var så ....
Men herr Säfve, hvarför sätter ni er inte?
Hon såg öfver sin axel mot den sida, där han stod.
Jo, jag var i Köpenhamn på genomresa.
Jag skulle fara med Gjedsertåget på morgonen och gick in till à Porta för att dricka kaffe.
Min doktor hade ordinerat ett pulver, som jag skulle taga vid måltiderna.
Nå, som jag sitter där i damsalongen och löser upp pulvret i vattenglaset, får jag i spegeln se kyparens blick fästad på mig med ett uttryck af den allra otroligaste fasa.
Det var just det året, som det förekommit så många själfmord af svenska damer därnere i Köpenhamn.
Det var inte svårt att förstå, hvad han tänkte.
Naturligtvis tog jag på mig den allra högtidligaste och dystraste min, så här, under det jag långsamt rörde om pulvret och drog ett par djupa suckar.
— Hvarför gjorde ni det? frågade Eleonore, som, under det Wanda talat, med sin näsduk strukit längs med undre kanten på bordet, vid hvilket hon satt, och nu i smyg tittade på näsduken för att se om den blifvit dammig.
— Inte kunde jag motstå frestelsen att skrämma litet fart i en dansk kypare.
— Jag drack ej ur glaset utan vände mig bort ett ögonblick, och vips var han framme och tog brickan, på hvilken det stod — och bar ut det.
Så kom han in igen och tittade i taket och såg oskyldig ut.
— Opvarter, sa’ jag, giv mig et Stykke Smør og Brød med Rejer!
— Saa gjerne, svarade han.
— Och så ge mig tillbaka det där glaset, som stod här.
— Det var s’gu ikke noget Glas.
— Jo, det var det, svarade jag med grafröst.
Han fick bära in glaset igen, och jag tömde det i ett drag med en mycket djup suck.
— Så fort och artigt har aldrig hvarken förr eller senare någon kypare betjänat mig.
Han formligen flög efter min kappa och min parasoll och hans röda ansikte sken och strålade af belåtenhet, när han ändtligen fick mig ut på trappan och stängt dörren efter mig.
Han var rädd, att giftpulvret skulle verka ögonblickligen och att jag skulle falla död ner därinne och han få Vrøvl med Politiet.
— Wanda hade spelat hela scenen, härmat kyparens förskrämda min och sina egna tragiska åtbörder.
Alla skrattade utom Eleonore, som såg ut som den personifierade kritiken.
Hon hade börjat känna ett nervretligt intresse i att afvakta, om Wanda åtminstone inte skulle ha nog takt att visa sina skåp, sitt kök och sina skafferier för de besökande damerna, af hvilka de flesta visste uppskatta sådana saker.
Men det tycktes inte falla henne in.
Det var sannerligen inte den roll, Eleonore drömt sig.
Fru Kurt blef beundrad — under det att hon — — —
Emellertid, när Säfves gjorde min af att gå, hviskade Wanda till henne:
— Nej, stanna, så är ni snäll, jag vill gärna visa något för er, som jag vet det kan intressera.
De stannade således, tills alla de andra voro gångna.
Då nickade fru Kurt till fru Säfve och sade:
Kom nu, så skall ni få se, hvad jag håller på med.
Herrarne stodo framme vid staffliet och betraktade utkastet, det var ett porträtt af Kurt, som Wanda påbörjat under deras förlofningstid.
De båda fruarna gingo in i matsalen.
Framme vid det mellersta fönstret stod en trappstege.
— Jag håller på med glasmålning till de här tre fönsterna.
Jag tycker inte om utsikten till gården.
Ni får inte se er omkring, här är alls inte färdigt.
Fru Säfve sade: — Jaså.
— Det hade hon trott.
När damerna genom korridoren gingo tillbaka till salongen, märkte Eleonore, att nycklarne till skåpen sutto i, till och med linneskåpsnyckeln.
Från det ögonblicket var fru Kurt vägd och dömd.
— Hvarför är ni så tyst i dag, herr Säfve?
Jag känner inte alls igen er efter våra samtal och diskussioner i Stockholm.
Jag blef så glad, när ni kom in, det var precis som en gammal vän bland alla främmande.
Och hvarför har ni alls inte talat med mig om er syster, fru Rickner.
Var det af familjeblygsamhet?
Henne är jag mycket förtjust i.
Hon var häruppe i går.
Det kom ett varmt och vackert uttryck i Säfves ögon.
Amelie är präktig.
Det var roligt, att ni tyckte om henne.
Om ni visste, hvilket hjärta af guld hon har och hur mycket godt hon gör.
— Det kan jag tro, och så beundrar jag allt, som är själfständigt och modigt.
Eleonore inföll i litet docerande ton:
— Amelie är visst mycket snäll och beskedlig, men något särdeles modigt har jag åtminstone aldrig märkt hos henne.
— Det var egendomligt!
Är det nu inte modigt att gå sin egen väg och inte andras; lefva enkelt, därför att det passar ens natur, fast man har råd att slå på stort?
Efter det lilla, jag redan sett här i staden, märker jag, att det alls inte vill så litet själfständighet till.
Och det modet har fru Rickner alldeles säkert.
Eleonore brydde sig inte om att svara — det var ju bättre att låta bli efter som det var Konrads syster, men inte trodde hon, att Amelie drömde om att visa något mod, en sådan idé af fru Kurt!
Amelie förstod sig helt enkelt inte på det, som var vackert och fint och smakfullt, och brydde sig därför inte om det.
Allt det, hon köpte sig och barnen, var fullkomligt utan smak och stil.
Hon hade lika gärna kunnat vara fattig för det nöje, hon hade af att vara en rik enka.
Säfve satt hela aftonen inne i sitt rum och läste.
När han kom ut till aftonmåltiden — de voro händelsevis hemma och ensamma den dagen — diskuterade Eleonore ej det Kurtska hemmet med honom, men det hände henne ett par gånger, att hon gaf till ett litet försmädligt skratt, som kom honom att se upp från sin tidning.
— Hvad är det, du har så roligt åt, Eleonore?
— Jag tänker på den där kastrullen, de hängt upp i salongen.
— Jag frågade Kurt, hvar de fått den ifrån och alla andra antikviteter.
Lindau har en svåger, som är konsul i Athen, och han har gifvit fru Kurt åtskilligt sista gången, han hälsade på dem i Paris — ja, det var en egendomlig pjes.
— Ja, den var mycket egendomlig, isynnerhet som salongsprydnad.
När jag tänker, om vi hade det inrättadt på det viset.
— Det hörde till fru Säfves egenheter, att fast hon var så nöjd med sitt eget och inte för allt i världen ville ha det som Wanda, hon i alla fall missbilligade, att när Wanda hade det så — någon kunde tycka om det.
Efter en stund fortsatte hon:
Jag undrar hur Kurt, som är så ordentlig, tycker om att ha målareförkläden och trästolar inne i sin salong?
Och såg du, att draperiet hängde alldeles snedt?
Sade han inte till dig, att det generade honom?
— Nej, det gjorde han inte.
Han beklagade sig öfver hufvud taget inte det minsta.
— Nå, de äro ännu i smekmånaden.
Sedan få vi se, hur det kommer att gå!
Jag vill visst inte spela olycksprofet, men en man kan omöjligt i längden vara lycklig med en slarfvig hustru.
— Det kan jag inte bedöma, efter som jag inte har en slarfvig hustru.
— Nej, gudskelof — så mycket kan jag säga till min heder.
Nu skulle Konrad egentligen sagt något om lyckan att ha en hustru som Eleonore, men det gjorde han inte, han var så distrait, när han läste.
Man ansåg allmänt i staden, att det var en olycka för Mazère’s, att Säfves förde ett så stort hus, isynnerhet som fru Claras genre inte var den beundransvärdt korrekta som Eleonores utan snarare tangerade den lättsinniga.
Mycket bidrog de båda systrarnas respektive ekonomiska förhållanden härtill.
Man går säkrare och oantastligare, när man har fast mark under fötterna, än när man balanserar på gungfly — och det gjorde Clara.
Det skulle vara orättvist att påstå, att det
Mazèrska hemmet var inrättadt på samma fot som det Säfveska eller att lefnadssättet i hvardagslag var det samma.
Så långt sträckte sig icke krediten, fast den sträckte sig långt nog.
Clara lät till och med sy sina toaletter i samma dyrbara atelier som systern.
Den enda skillnaden var, att fru Mazère’s voro mycket mer vågade moderna och extravaganta än den korrekta fru Säfves, och att den senares lyxbegär visste af någon gräns, under det Claras var fullständigt hejdlöst.
För fournissörerna förefanns visserligen den olikheten, att Eleonore betalade sina räkningar, så snart de blefvo henne tillställda, under det att Claras lågo öfver ett par år, till och med längre.
Den beskedlige Mazère, som beundrade sin firade och stiliga fru alldeles ofantligt, brukade under förtroliga pratstunder med andra äkta män med den naivaste öfvertygelse utbreda sig öfver, hur billigt man egentligen lefver, om man blott förstår sig på att ordna och beräkna som t. ex. hans hustru.
Vännerna, hvilka af egen erfarenhet kommit till ett ungefär motsatt resultat, resonnerade med sina fruar om saken, dessa nöjde sig med att försäkra, att Clara Mazère inte var en billig fru.
Det kunde de bedöma.
Fru Mazère hade för tillfället mycket att bestyra.
Hon skulle ha en ny toalett till den stora middag, Säfves skulle ge för de nygifta.
Hon kunde inte begagna någon af dem, hon låtit sy sig i vintras, inte en gång amaranterklädningen, som gjort ett sådant uppseende.
Den hade hon haft på flera baler sedan dess, och detsamma var förhållandet med de andra.
Det var, som om man satt kvar sen sist, när man jämnt och ständigt hade samma toalett inför samma publik —
Nå ja, att göra en ny klädning skulle ju bara varit ett stort nöje för henne, om det kunnat gå för sig så, som när Eleonore och andra rika fruar beställde sina toaletter, om allt varit undangjordt med att söka ut tyg, garnering och fason och profva ett par gånger.
Men så lätt gick det icke för fru Mazère, numera.
Förhållandet var, att den omtalade amaranterklädningen och några andra dräkter från föregående år ej voro betalda, fast
Mazère sedan ett halft år tillbaka hade den kvitterade räkningen liggande i sin pulpet.
Klädsömmerskor, modister och andra, som hade äran att ha fru Mazère till kund, hade nämligen träffat öfverenskommelse med henne att skicka dubbla räkningar; ett exemplar på ungefär halfva beloppet kom till kontoret, hvarefter ett, på den återstående hälften, plus en förbindelse på utbetalandet af en mycket hög ränta för denna resterande hälft, skickades till fru Clara själf.
Den förra halfparten betalades jämförelsevis snart.
»Säfve och jag ha för princip att betala allting kontant», brukade Mazère säga i tid och otid, till stor förvåning för åtskilliga.
Hans hustru däremot hade alldeles motsatta principer, nämligen att ha »bok» och räkning öfverallt, och så långt görligt var uppskjuta att betala.
Då fru Clara skötte såväl alla hushållsaffärerna som åtskilliga af sina privata, om h vilka hennes man ingen aning hade, var följden den, att herrskapet
Mazère hade ett mycket dåligt namn om sig i alla stadens butiker, fast ingen nekade att lämna dem varor.
Mazère’s hörde ju till de familjer, som lefde högst — och dessutom — besvågrade med Säfve!
Detta sista var naturligtvis det förnämsta ryggstödet, fast det sannerligen aldrig föll fru Clara in att låna af Eleonore, då långt hellre, ifall det skulle behöfvas, på främmande håll.
Eleonore var i alldeles tillräckligt hög grad öfversittare dessförutan.
Hon behöfde verkligen inte till den grad få reda på systerns affärer.
Hvad hon skulle predikat, om hon det haft!
Full reda på affärerna hade inte fru Mazère själf, därtill voro de mycket för komplicerade.
Hon var för tillfället endast säker på en sak, att hon måste ha en ny toalett och att den måste sys hos den förnämsta och dyraste sömmerskan, den enda, som enligt Claras begrepp existerade.
Men nu hade hon haft den oturen att samma dag få en biljett från det stora kappmagasinet, hvilken hon måste personligen besvara, innan hon vågade sig ut på ytterligare glanskis.
Till råga på allt hade hennes man samma morgon omtalat för henne, att han misslyckats med den vidlyftiga sockerspekulation, som han trott vara en sådan ypperlig affär, och predikat, om att Clara borde försöka »dra in» så mycket som möjligt till bättre tider.
Hon satte på sig den äkta sälskinnskappan, som under två vintrar utgjort föremål för hennes väninnors beundran och afund, och som nu representerade den mest öfverhängande faran för henne själf, och skyndade till kappmagasinet.
Nej, ingen af fröknarna kunde expediera henne, hon måste tala med herr Klen.
Han var upptagen, — då fick hon vänta.
Hon väntade, under det han gaf audiens till den ena af hennes bekanta efter den andra.
Somliga tyckte, att det var genant att ha Clara sittande så nära och efter allt att döma kritiserande dem själfva lika mycket som det plagg, de profvade.
Allt som oftast ljöd således ett sötsurt:
— Kära du, jag är genast färdig.
— Tack, jag väntar, svarade hon, jag skall bara tala ett ord med herr Klen.
Det är ett litet fel på min kappa, helt obetydligt, men jag måste tala med honom själf.
Herr Klen bugade sig.
Han kände till det där felet, men han tyckte inte, det var så alldeles obetydligt.
Ändtligen kom han.
Hon bad honom gå in i profrummet, där blefvo de mindre störda.
Klen smålog för sig själf — han kände åtskilliga herrar af societeten, som skulle varit ofantligt lyckliga öfver en tête à tête med lilla fru Mazère.
Nå, somliga hade troligen haft den lyckan — fullt ut.
Han var en stor fruntimmerskännare, och han trodde henne inte mer än jämnt.
När han kom in i rummet, vred han på knappen till det elektriska ljuset.
Profrummet med de från golf till tak nående speglarne och de mjuka schaggsofforna framstod i strålande belysning.
Fru Mazère satte sig på en af sofforna långt tillbakalutad och med den lilla foten långt framsträckt.
Herr Klen tyckte, att hon såg mycket bra ut.
Hon borde bara akta sig för att bli fetare, med hennes lilla figur skulle det alldeles förstöra hennes utseende — redan nu var den i det yppigaste laget.
— Jag fick er biljett, sade hon med ett älskvärdt småleende, som om hon talat om ett kärleksbref.
Men jag kan inte betala er ännu, det är alldeles omöjligt.
— Det hoppades jag.
— Fru Mazère lofvade alldeles säkert, att det inte skulle gå en dag öfver den 1 Juli, och nu ha vi redan den 20 November.
Grosshandlaren sade just häromdagen, då jag råkade honom, att han var mycket belåten med kappan, isynnerhet öfver att den ännu alltjämt var lika modern.
Han vet väl inte, att vi fullkomligt sytt om den i år.
Det var ingen liten ändring — den går till — —
— Det hör inte hit, svarade fru Mazère hastigt, men jag kan inte nu göra en så stor afbetalning som den, ni begär.
Pengarna, som jag afsett till kappan, måste jag använda till något annat, alldeles nödvändigt.
Jag kan möjligtvis lemna sjutiofem kronor på sin höjd.
— Det kan jag icke nöja mig med.
Fru Mazère minns ju vår öfverenskommelse.
Det var inte tal om någon afbetalning den här gången.
Jag skulle få hela den resterande summan.
Hade jag den inte till 1 Juli i år, så hade jag rättighet att skicka räkningen upp till kontoret, och nu är det ytterligare fyra månader sedan dess.
Fru Mazère kan inte anse mig obillig — det vill jag inte vara mot en så gammal kund — men jag kan inte låta det gå längre.
— Vänta bara tills i dag åtta dagar!
Jag skall alldeles säkert arrangera det till dess.
Jag ber er så väl, herr Klen, ni får inte neka mig.
— Hon hade vädjande lagt sin lilla behandskade hand på hans arm och tårarne stodo henne i ögonen.
Herr Klen var visserligen en man utan nerver, det säger sig själft, efter som han förestod ett kappmagasin, men fru Mazère kunde göra den starkaste man vek.
Det dröjde emellertid ett ögonblick, under hvilket han synbarligen eftertänkte alla chancerna, innan han svarade:
— Nå, i dag åtta dagar, men det är den sista fristen.
Fru Mazère får skaffa utväg till dess på ett eller annat sätt.
— Hans ton var ej hotande, snarare förtroligt impertinent.
Men mot dylikt var Clara härdad.
Hon drog en lättnadens suck och reste sig upp från soffan.
Hon hade lyckats, nu kunde hon göra afbetalningar hos fru Hellqvist och beställa sig en ny klädning till Eleonores stora middag.
Hon kastade en replik åt herr
Klen om att kappan var i vidaste laget, då han artigt bugande öppnade dörren till det angränsande rummet, där flera af stadens eleganta fruar stodo, otåligt väntande på honom — nåja, när Clara Mazère skulle profva, tog det tid, hon var så ytterligt noga, att det skulle sitta som gjutet.
Strax utanför kappmagasinet mötte Clara Amelie Rickner.
Hon nickade vänligt till henne, i det hon med en kritisk blick mönstrade henne från topp till tå.
— Så Amelie ser ut, blef resultatet af mönstringen.
Kappan är från gumman Noachs tid.
Ingen af mina jungfrur skulle vilja sätta på sig en sådan, och hatten — jag tror verkligen, att hon numera inte en gång uppmuntrar fröknarna Larssons modehandel utan totar till sina hattar själf.
Den där är då alldeles afgjordt hemslöjd.
Det har aldrig funnits en tillstymmelse till stil hos Amelie.
Däremot lofvade fru Hellqvist, att det skalle bli ofantlig stil på den nya klädningen, isynnerhet sedan fru Mazère lät öfvertala sig att taga ytterligare fem meter spetsar till den.
Hon var vid ett sådant briljant humör i dag, att hon efter egen utsago »ej frågade efter, hvad hon kostade på sig».
De Säfveska middagarna hade alltid haft namn om sig för att vara extra fina, men fru Säfve lade särskildt an på, att denna middag skulle öfverträffa alla föregående.
Hon ville visa fru Kurt, hur Säfves i Göteborg brukade ha det.
Då hon ju ganska länge varit förberedd på denna tillställning, hade hon förskrifvit åtskilliga delikatesser från Hamburg, liksom hon engagerat kokfru för flera dagar.
Som matsalen ej var vidare stor, fru Säfve ansåg det inte fint att ha en stor matsal, — kunde de ej sätta flera än tjugoåtta personer, och det var därför endast eliten af sitt umgänge, de bjudit.
Nästan hvarje plats af de tjugoåtta hade emellertid sin suppleant, hvilken i händelse af den utvaldes förhinder skulle bli bjuden.
Det var alltid stor metod i fru Eleonores gästfrihet.
Bland andra hade Eleonore fått återbud från sin syster Henrika, som kände sig för »klen» att komma.
Eleonore hade reda på sjukan, så hon blef alls inte orolig.
Henrika visste, att Clara skulle uppträda i en ny dräkt, och då ville hon naturligtvis inte komma i sin gamla, och von Alten tillät väl ej, att hon gjorde sig någon ny.
Han var i det hela taget mycket förståndig, tyckte Eleonore.
Bordet var arrangeradt med raffinerad lyx.
Det täcktes af en blekgul sidenduk med bred guldbård och af en likaledes guldbroderad bordlöpare.
Servisen, en äkta Meissner med små blommor strödda öfver en elfenbensfärgad botten, erbjöd nästan samma färgskiftning.
Bakom tallrikarne reste sig glas, karaffiner och skålar af gammal engelsk kristall.
De konstnärligt slipade facetterna togo samma blixtrande, trolska skiftningar i blått, rödt, smaragdgrönt, violett och opal som diamanter.
Det var meningen, att detta färgspel och bordlöparens rika guldglans skulle framkalla en effekt, som om en regnbåge sväfvat rundt om bordet, under det att en knippa solstrålar lägrat sig midt öfver det.
Knifvar och gafflar hade vridna skaft i blankt och matt silfver.
Vid damernas kuvert doftade en bukett af gula rosor och violer, vid herrarnes låg en matsedel, textad på en porslinsplatta lika med servisen.
Midt på bordet en kolossal silfveruppsats, fylld med blommor.
Från denna utlöpte lätta guirlander till andra mindre uppsatser vid bordändarne.
Det var första gången vid en dylik middag, som Kurt ej skickat upp blommor till dessa skålar.
Fru Säfve kom ner från toalettrummet, klädd i en ytterst elegant spetsklädning och sitt stora juvelsmycke.
Hon höll upp klädningssläpet med ena handen, under det hon med den andra lyfte lorgnetten för att öfverskåda bordet.
Vaktmästarne sprungo fram och tillbaka mellan matsalen, satte rödvinskannorna på bordet och ordnade de små vattenkaraffinerna vid hvart tredje kuvert, under det förste vaktmästaren lade ut placeringskorten öfver champagneglasen, i det han rådfrågade en liten plan af bordet, på hvilken hvarje plats stod antecknad.
Säfve gaf sina sista vinorder till nämnde polisongprydde herre och tog Eleonore till råds.
Hon var ett orakel äfven i vinfrågor.
— Det är ett bra vackert bord, Konrad, inte sant?
Men det är inte de rätta bourgogneglasen, Andersson.
Ta fram de skära!
— Borde du inte tänkt på en större bukett till fru Kurt, efter som hon är hedersgästen, sade Säfve.
Sätt ihop ett par tre små!
Tycker du inte?
— Nej, svarade Eleonore bestämdt.
Alla buketterna skola vara lika stora, hur skulle det annars ta sig ut?
Nu får du inte ändra något, Konrad, jag har verkligen tänkt på allt.
Så der ja, nu ringde de första.
Öfver hennes drag flög denna egendomliga sky, som nästan alltid drager öfver värdinnornas anlete i samma ögonblick, första gästen ger sig tillkänna i tamburen, ett drag af slapphet, leda, nästan retlig otålighet, men som alldeles försvinner, när den väntade hunnit inom salongsdörrarna.
Gästerna kommo så godt som samtidigt.
Uteslutande deras gifta umgänge.
Vackra, ståtliga, elegant klädda fruar, med mer eller mindre ståtliga män.
Fru Kronfelt i ny parisertoalett, grönt med silfver, fru Lemke i grått moirée, fru Ekström i rödbrun sammet, Clara Mazère öfverdådigt praktfull i purpurfärgadt siden med spetsar.
Att hon var nöjd, kunde man märka på det medvetna, segervissa småleendet kring hennes läppar och hennes mans triumferande förfrågan till värden:
Är hon inte charmant?
Rickner hade sin vanliga svarta merveilleux med perlagraffer, som inte varit modern på sex år minst.
Alma Kronfelt, Eleonores bästa väninna, som just i dagarna återvändt från en utländsk resa, var mycket nyfiken på fru Kurt, som hon ännu inte sett.
— Var hon kommen?
— Inte ännu.
Kurts voro de sista.
Wanda, som bar en mjuk gul foulardklädning med några stora tearosor instuckna i det breda skärpet, var den enklast klädda af alla damerna, Amelie naturligtvis undantagen.
— Komma vi mycket sent?
Ni får inte vara ond på Wilhelm.
Jag höll på att fernissa och glömde rakt af att se på klockan.
Hon knäppte handsken, under det hon ursäktade sig för Eleonore, som gjorde tecken åt förste vaktmästaren, hvilken stod kapprak vid matsalsdörren, väntande order.
Han släppte in två andra, likaledes polisongprydda vaktmästare med smörgåsbrickorna.
Efter en liten stund slogos dörrarna upp, och middagsgästerna tågade in i salen.
Kurt förde värdinnan, Säfve Wanda.
Stämningen vid bordet var ej särdeles liflig, ej ens sedan Säfve bjudit gästerna välkomna, de flesta af de närvarande hade denna vecka bevistat två stora middagar och en ovanligt tråkig supé, så de voro mycket matta.
— Har ni aldrig en känsla af, att ni skulle velat lefva i en tid, då ett språk bildades, för att få vara med om primeurerna, de oskärade, friska orden, och slippa de nötta uttrycken och fraserna, sade Säfve till sin dam, sedan han hållit sitt lilla välkomsttal.
För oss senkomlingar återstår intet annat än ord, som inte mer ha de rätta valörerna, nästan inte ha någon valör alls.
— Jo, det är säkert det!
Jag märker det där utslitna, nerdragna, särskildt när jag kommer hem till Sverige efter en längre vistelse i utlandet.
Men det är inte någon brist i själfva språket, det är brist på originalitet hos människorna.
Man är så ofantligt rädd för ett starkt betecknande ord, ja, till och med för ett fint, poetiskt, om det inte har »seklers häfd» för sig.
Är det inte så det heter!
Då äro norrmännen djärfvare och ursprungligare.
Inte skulle det falla en svensk in att säga något annat än »jag önskar er en angenäm resa öfver
Dovrefjeld och att ni slipper regn,» — om han i det hela taget sade något alls till en dam, för hvilken han ej var presenterad.
— Och hvad sade norrmannen?
— Han sade, när jag satte mig upp i stolkärran bredvid min bror — vi reste i somras i Norge, innan vi kommo till Marstrand —
»Jeg önsker
Dem lys over fjældet, fröken!»
Vaktmästaren räckte fram mellan dem en silfverbricka, på hvilken lågo tvänne kort.
Mazère och hans dam, fru Lemke, önskade dricka med fru Kurt.
Säfve höjde sitt glas mot svågern.
— Också din dam, som jag beundrar lika mycket som kvinna och konstnärinna, sade Mazère, tvärt öfver bordet.
Wanda hade svårt att hålla sig allvarsam, då hon skålade med honom.
— Går den herrn alltid på styltor?
— Alltid, det är förresten min svåger.
— Ursäkta, det glömde jag.
Men ni måste äta, annars blir min hustru stött på er.
— Det får hon inte bli.
Ja, men bara en liten bit.