Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Nå”, återtog hon, ”hvad kunna vi säga om Konkordia, som afslog ett så lysande anbud för att fästa sig vid den fattige adjunkten?”
”Det var ett vackert drag, som synnerligen hedrar henne.
Den qvinnans klokhet är så stor, att hon rätt väl insåg att Engelberts giftermål då skulle komma alltför tidigt att utgöra ett läkemedel; och för verldslig vinning ville hon icke sälja sig till en sådan förbindelse.
Att hon deremot valde Sune ...”
”Ja, att hon det gjorde, hvaraf kom det?”
”Hon såg väl att hans böjelse var en ärlig och god själs, och hon kände att hon kunde uträtta något verkligt godt för honom och med honom.
Det skall just bli roligt att få se henne och fästmannen här i eftermiddag.”
”Kornetten dröjer längre på sitt besök än det lät i början” ...
Det var med en viss varsamhet som fru Stefana upptog sitt tredje ämne.
”Han har ju nyss kommit!”
Herr Tönne började åter skjuta på brickorna i brädspelet.
”Således är ingen tid omnämd för hans resa?”
”Icke hvad jag hört.
Vistandet här tror jag skall göra honom godt.”
”Är kusin säker på det?
Jag föreställer mig” – härvid började äfven fru Stefana ifrigt skjuta på brickorna, i det hon kastade en förstulen blick åt spisvrån – ”att det just icke kan vara synnerligen nyttigt på någondera sidan.”
”Nej, det draget får kusin Stefana taga tillbaka ... vi glömma ju alldeles bort spelet.”
Borta i spisvrån hade man icke hört ett ord af samtalet vid brädspelet.
Der hade man fullkomligt nog af att höra på sig sjelf, och ifrån den friska munterheten hade man kommit in på ett af dessa allvarsamma uppslagsämnen, hvarpå kärleken är så rik.
”Således, min herrliga lilja, tror du då att du aldrig, aldrig kunde glömma mig, aldrig blifva mig otrogen, om någon gång långt bort i tiden den kärleksrika hand, som nu frikostigt öfver oss utströr sina skönaste gåfvor, skulle lemna dig att vandra vägen fram utan din Lauritz?”
”Jag har många gånger sagt”, svarade Juanna i samma hviskande ton som den, hvarmed hon blifvit tilltalad, ”att du för mig är sjelfva lifsluften.
Att blifva dig otrogen förefaller mig som en så svår och derjemte obegriplig synd att, ifall vi ändtligen skulle tänka oss något så rysligt som din bortgång före min, jag aldrig från den dagen skulle ha mer än en önskan.”
”Du kunde ändå ha en önskan?”
”Ja, men vet du hvilken – jo, den att jag, liksom Valborg, då hon förlorat sin Axel, skulle kunnat få innesluta mig i det gamla Dragmarks kloster ...
Kanske har jag orätt, men mig förefaller det som en olycka att klostren blefvo förstörda.
Jag förmår ej tänka mig något mera tillfredsställande för en qvarlemnad maka än att, medan hon afbidar återföreningen, få göra det på en plats egnad blott åt Gud och våra heligaste känslor.”
”Jag har ej minsta tvifvel, min Juanna, att du ju skulle vilja så uppoffra dig, om det kunde ske och din gamle fader vore död.”
”Ja, aldrig, aldrig skulle jag öfverge honom, nej, icke om tio kloster öppnade sina portar.
Hos honom är min plats till det sista, hvilka öden Gud än förvarat mig, ty sjelf, min Lauritz, är du för ädel att vilja lägga ett hinder för denna pligt.”
”Derom må du ej ha fruktan.
Då jag är skild ifrån dig, tycker jag mig behöfva för dig skyddet af både min moders och din faders vård; och det är ändå så att både hjerta och sinnen komma i uppror, när jag tänker på att skilsmässa måste ske.”
En suck höjde Juannas bröst, och en tår smög sig till ögonkanten.
”Tack, tack, min älskade dyra hustru ... jag förstår och välsignar dig; men du ser att det är så som jag fruktade, då vi i somras togo afsked på vår holme, att jag skulle blifva sjelfvisk.”
”Du, min Lauritz?”
Juannas småleende var en mera vältalig motsägelse än ord.
”Ja visst, kände jag ej en ovärdig glädjerörelse vid den smärta, som du erfor, redan då du tänkte på skilsmässan!
Huru kan jag blifva så upphöjd som du?
Du vill icke se mig nedstämd och förmörkad till sinnes.”
”Det är derföre”’, svarade Juanna behagfullt, ”att sorgen icke kläder eller tillhör mannen.
Qvinnan får deremot opåtaldt vara naturlig, och dessutom är du icke sjelfvisk, utan långt förtroendefullare och ädelmodigare än jag någonsin trodde dig bli.”
”Det är derföre att jag nu kallar dig min hustru.
En fästmö kunde man tubba ifrån mig, men hustrun är min med lif och själ, med hjerta och blod, och jag vore ej värdig att fatta din trofasta hand i min, om jag numera kunde ega en tanke, som sårade dig!”
”Tack, älskade vän!
Du ser icke ens med en half missnöjd blick på det bemödande, jag gör mig för den svage Engelbert, och såras aldrig af de bittra ord, han ibland ställer till dig.”
”Engelbert”, svarade Lauritz, ”håller jag för en verklig stackare, som jag helst såge långt borta i anseende till den olyckliga förvillelse, som marterar honom.
Men han är din slägtinge, din faders brorson, och jag blir ej den som visar bort honom, så länge han ej förolämpar dig, utan endast sitt eget menniskovärde.
Konkordia deremot ...”
”Min vän, är det åter ingen Konkordia!
Jag begriper icke hvad det är du ser hos henne?”
”Luta dig intill mig, så skall jag säga dig det!”
”Se så ...
nu kommer jag ej närmare.”
”Jag fruktar att hon blir ormen i vårt eden.”
”Älskade Lauritz, du är ändå långt ifrån fullkomlig, och din orättvisa mot Konkordia är så märkvärdig att du ovilkorligt måste söka kufva den.”
”Jag får väl då söka undvika en så allvarsam bestraffning ännu en gång; och i alla fall bör jag tillstå att det val, hon gjort, är ganska aktningsvärdt, liksom redan alla hennes bemödanden för den mannens lycka, som hon utvalt.”
”Hör du bjellrorna ...
Nu äro de här ...
Men, kors i guds namn, jag har glömt att stoppa fars pipa, det var då oförsvarligt ...”
Och i en blink stod Juanna vid faderns stol så ångerfull och täck, att gubben, som hört henne, blott leende såg på sitt älsklingsbarn.
”Ack, käre fader, tro för all del icke att det blir någon vana!
Men det var ett styggt straff att icke ropa på mig.”
”Menar du det ...
Nå, när du härnäst glömmer mig, så ...”
”... så skall jag vara tillreds, far!” ifyllde Lauritz.
”Bra, barn – bara ni icke får förfall bägge två ...
Men tag nu emot vårt främmande!”
Konkordia och Engelbert.
Konkordia och Lauritz.
”Välkommen, välkommen, kära barn!” sade herr Tönne till den nigande Konkordia, som med magister Sune bakom sig helsade och hoppades att allt stod väl till i paradiset.
”Jo, lita på det!
Vi blott väntade på fru pastorskan ...
Nå, min unge bror” – gubben vände sig om för att skaka hand med magistern – ”det har ju gått som af sig sjelft med både profpredikan, förslag, utnämning och förlofning, och till den sista tål det gerna vid än en gratulation, ty dugligare husmor går visst icke i skärgården än Konkordia blir.”
”Ja, hon är utan like!” svarade magister Sune med hopprika och förtjusta blickar.
”Också hade hon varit värd något vida bättre än att bli pastorska på Grafverna.”
”Jag tål icke att du säger sådant!” inföll Konkordia och gaf en ganska intagande blick åt sin trolofvade.
”En fattig flicka, som jag, med någon ambition, ser helst att hon får komma till mindre öfverflöd än verksamhet – den ger både välmåga, trefnad och lust ...”
”... och lycka sedan!” inföll kapten Lauritz, som helt vänskapligt gaf ena handen åt Konkordia och den andra åt Sune. ”Och mannen, som får en öm, glad och arbetsam hustru, skall aldrig upphöra att välsigna det goda, hon sprider omkring sig, liksom hon icke glömmer att hans mödor, hans sträfvan och kärlek kunna finna sin ersättning blott i hennes hjerta.”
”Lauritz är icke prest”, tillät sig Sune yttra med en liten skämtsamhet, ”men talar gör han bättre än någon sådan jag hört.”
”Roa er då med hvarandra, mina herrar”, inföll Juanna, som redan dragit Konkordias arm under sin, ”så få vi båda göra ett spring upp i min våning.
Och snabba som lärkor ilade de bägge qvinnorna bort.
”Så förtjusande du här har det!” Konkordia qväfde en rörelse, som ville våga sig fram ... ”Se, än flere nya saker ...”
”Tror du Lauritz kan låta bli att ständigt upphitta nya idéer för min beqvämlighet ... O, hvad han är god, hvad han gränslöst älskar mig!
Konkordia, min lycka är som en saga från himlen.”
”Jag vill icke begära sådant öfverflöd: jag skall känna mig nöjd med en hederlig, ärbar och treflig hemsaga från jorden.”
”Ja, du blir visst också lycklig, min bästa Konkordia – derom har jag det gladaste hopp.
Men, ser du, min framtid är liksom insvept i gullflor.
Jag känner att Guds innerliga kärlek icke skall nännas rubba ett veck, och till tacksamhet vill jag alltid vara modig vid de motgångar, som icke kunna undvikas:
Lauritz’ resor.”
”Hvarföre följer du honom ej – var det icke en gång tal derom?”
”Tyst, tyst ... vid det talet såg jag två stora tårar i min gamle vördnadsvärde faders ögon, och sedan dess gömdes ämnet till längre in i framtiden.
Vi ha ju så många år framför oss af ungdom och sällhet, att vi icke behöfva slösa bort alla skatterna i början.”
”Det är rättsinnigt taladt och handladt ...
Nå, Engelbert, som lärer varit här i åtta dagar!
Är han verkligen så ömklig som det påstås?”
Juanna skakade på hufvudet.
”Det är illa med min stackars kusin.
Men vet du att min motvilja för honom nu är som bortstruken.
Tror du ej att rätta kännetecknet på en sann kärlek i äktenskapet är det gränslösa och öfverlåtande förtroende, som makarne erfara till hvarandra i hvarje handling, tanke, till och med känsla.”
”Förstås”, svarade Konkordia blossande, ”att förtroendet är en lycklig och vigtig beståndsdel ...
Nå, således larfvar den försoffade mannen omkring här, lika litet fruktad, aktad och bemärkt som om någon af de stora gårdshundarne ginge inne i rummet.
Kärleken har då för er båda äfven den egenskapen att göra allt skapadt i skapelsen antingen till noll eller utsuddade skuggor?”
”Nej, på ett så barbariskt sätt äro vi icke sjelfviska.
Och hvad beträffar Engelbert, kan han visst icke nu klaga öfver brist på uppmärksamhet.
Jag egnade honom icke en fjerdedel deraf som flicka.”
”Åh, jag förstår ... men det der är uselt.”
”Huru – uselt?” frågade bestört Juanna.
”Äfven Lauritz visar honom en särdeles välvilja.
Kunna vi lyckliga göra mindre?”
”Ännu uslare ...
Jag säger att kornetten vore värd att någon barmhertig menniska gåfve honom ett skott för pannan, om han icke sjelf kan göra det.”
”Så vild och underlig du nu åter är!
Hvarföre yttra sådana galenskaper?”
”Derföre”, återtog Konkordia, ”att jag afskyr feghet och att Engelbert är en feg, föraktlig man, som går här och låter behandla sig som ... som ...
Lika mycket, låt oss nu gå ned tillbaka ....
Min herde är, som du väl vet, temligen blyg, men han längtar ändå att se mig hvar stund.” – – – – – – – – – – – – – –
I salen hade emellertid fru Stefana intagit högsätet vid kaffebordet.
Herr Tönne satt bredvid i sin högryggade länstol, medan magistern och kaptenen stodo vid spisen och språkade om bosättningen till hösten, då kapellet finge tillträdas, emedan det fanns hvarken enka eller barn som behöfde nådår.
Magister Sune tog just tillfället i akt att tala med sin vän kaptenen om en viss kommission, som icke gick ut på någonting mindre än att denne skulle köpa en liten blårosig servis, ärnad att bli en fullkomlig öfverraskning för den unga prestfrun.
”Hitta på något annat!” sade Lauritz.
”Servisen köper jag för min egen räkning till bröllopspresent.
I detsamma öppnades dörren, och kornetten blef synlig.
Hans utseende var mycket förändradt.
De fylliga kinderna hade icke sjunkit in, utan blifvit bleka och svampiga.
Gången var släpande och ojemn, och ögonen stirrade tankspridda med ett själlöst och dödt uttryck.
”Kom och tag kaffet, mina herrar – vi vänta icke på de unga damerna!” sade fru Stefana.
”Nej, för all del, mor – låt åtminstone oss män icke glömma vår skyldighet.
Jag skall nog ta rätt på värdinnan jag.”
Och sprittande af lif och lust, flög kaptenen ut, rusade förbi Konkordia, som han mötte i nedra förstugan och fångade sin hustru just på öfversta trappsteget, så att han på en arm bar henne ner.
Konkordia skyndade in hon var ej angelägen att se deras lek eller höra deras skratt och strid.
Transporten i trappan varade så länge att Konkordia fick tillfälle att helsa på kornetten, som betraktade henne så trögt och likgiltigt som om han knappt känt, ändå mindre friat till henne.
”Den der behöfver då att bli uppväckt”, tänkte hon, ”och jag skall nog åtaga mig det värfvet, som minsann icke får gå genom fin-sikt.”
”God dag, kornett Engelbert – tack för sist!”
”Jag mins icke när det var?” svarade Engelbert, gäspande och rörande i kaffekoppen.
”Kors icke det!
Så konstig glömska har jag aldrig hört.
Vi träffades ju på posten – herr kornetten skickade mig en så kallad prospekt på hvad han ärnade företaga sig i de dagarne, och det är alldeles märkvärdigt hvad kornetten varit ordhållig!”
Nu ändtligen rusade blodet upp på Engelberts kinder, och det stannade der qvar en god stund, ty Konkordias genomträngande och föraktfulla blick hade slungat öfver honom en hel raket af gnistor.
En ordentlig jäsning började röra sig inom honom, men den hann icke till något annat utbrott än att han slog ut hälften af kaffet och släppte teskeden på mattan.
”Se här ha vi nu vår tesked igen – får jag hjelpa kornetten med resten af kaffet?” sade Konkordia i en så mildt försmädlig och retsam ton, att kornetten, gifvande henne en riktigt eldsprutande blick, satte ned koppen och gick ut, icke ens gifvande akt på att han träffade unga herrskapet i förstugan, der han sjelf så ofta stod och stelt stirrade på snöflingorna.
”Hvarföre är du så elak, flicka?” frågade herr Tönne förundrad.
”Märker icke kusin”, yttrade fru Stefana, ”att Konkordia förehar en kur, och om den spår jag god framgång.”
”Hvad Konkordia gör är alltid väl gjordt”, menade magister Sune, ”men jag begrep icke det här.”
”Jag skall nog förklara det för dig vid tillfälle, min vän”, inföll hastigt Konkordia, ”men nu måste jag skynda mig upp efter något, som jag glömde!”
Inom ett ögonblick var den raska damen åter ute.
Kornetten stod ännu lutad mot en af de gamla stolparna vid det utbyggda förstugutaket.
”Se så, träffas vi åter ...
Jag var sannerligen bra djerf och påflugen, men jag haller för mycket af den gamle lekkamraten att se honom gå här som en alldeles oskadlig fåne, den minsann ingen anser det löna mödan att frukta.”
”Er tunga är skarpare än tio spjut tillsammans!”
”Den behöfde vara så skarp som tjugu för att kunna ge er ett nödigt styng på den plats af hjertat, der heder och sjelfkänsla böra bo ...
Ni skall icke gå här längre och låta mätta er med de smulor, som medlidandet gifver.
Res med mig hem till Berffendalen, så skall ni få bli min skrifvare några dar.
Jag skulle så väl behöfva den handräckningen, emedan jag icke haft råd att säga ifrån mig en hel hop luntor till renskrifning; och er skall det göra godt att komma in i andra sundare förhållanden än er förryckta kärleks.
Lyd mig, så vill jag bota er!”
”Kors, jag mins nu att jag i en förtviflad stund företog mig att fria till er.
Hvarföre gaf ni mig icke ja?
Då kunde ni haft någon rättighet ...”
”Den rättigheten att säga er sanningen faller sig mycket lämpligare nu, än om jag varit er hustru ...
Nå, följer ni med mig i morgon?”
”Kanske ...
Men också ni hade fordom en känsla!”
”Det råder jag ingen att erinra mig om ...
Var så god och betrakta mig – ser jag ut som en kärlekssuckande och trånsjuk toka?”
”Nej, det får jag medge att ni visst icke gör ...
Ni har således öfvervunnit ...”
”Naturligtvis.
Menniskan öfvervinner allt hvad hon med fasthet vill öfvervinna.
Tror ni att jag icke sjelf skulle gifva mig en försvarlig husaga hvarje dag, om jag funne mig göra samma figur som qvinna som ni nu gör som man?
Och jag gratulerar den, hvilken i all vänlighet behandlade mig likt ett beskedligt husdjur.”
”Ni är en obarmhertig vän, mamsell Konkordia ...
Men det är afgjordt att jag följer er, så framt jag kan komma mig ut.”
”Derom är alls ingen fråga, herr kornett!
Jag har nu ert löfte, och vi resa.”
”Likväl”, återtog kornetten, ”bör jag vara så uppriktig att säga er, till hvilken man kan säga allt, att jag nu icke förmår lefva utan att dricka – då glömmer jag.”
”Ni skall få dricka och glömma, tills ni somnar under bordet, om blott ingen annan än jag ser det; och när ni vaknar, skall jag beskedligt taga hand om er, bringa er till insigt af er skamliga förnedring och snart till afsky för den.”
’Nå nå, jag tror icke att jag skall känna mig frestad att ta i glaset, medan jag är hos er – ni har ett så eget sätt att uppväcka skendöda, att man icke vill falla i dvalan igen ...
Men låt mig nu gå upp på min kammare och lägga mig.”
”Nej, för ingen del – nu skola vi tillsammans gå in och ge akt på hurudant förhållandet visar sig.
Det är något som ni visst icke gifvit akt på.”
”Nej, vid gud!”
De hade icke förr inträdt än Juanna helt förtjusande förtroligt, men liksom hon haft att göra med en sinnesslö eller svag sjukling kom emot sin kusin, som fordom fått knappt en half frivillig blick.
”Käre Engelbert, hvarföre lemnar du oss och står så länge i kölden och pratar med Konkordia, du, som är så sjuklig!
Får jag nu servera dig kaffe – det skall göra dig godt ...
Men kom då!
Hvarför låter du mig vänta ... är det artigt det!”
Engelbert lyssnade med uppväckta sinnen, och en så genomdjup blekhet blef synlig på hans ansigte att Juanna sprang bort till honom och fattade honom i handen.
”Min gode kusin, hur är det med dig?”
Hon såg på honom med så innerligt medlidsamma blickar att han straxt insåg huru rätt Konkordia haft och huru väl hon velat honom, då hon sökte rädda honom ur den förnedring, hvari han befann sig.
Frukten af denna reaktion blef genast synlig.
”Tack, bästa Juanna!” svarade han med otvungen frihet.
”Du gör dig verkligen alltför mycket besvär för en slägting och hvardagsgäst.
Nog är jag så hemmastadd på Byborg att jag kan ta mig en kopp kaffe utan att vänta på din vänliga inbjudning.”
Verkan af detta svar var synlig hos alla, och det rådande intrycket blef erkänsla mot Konkordia.
Något senare på aftonen, då ungdomen i månskenet åkte kälke på den präktiga bana, som kaptenen inrättat, slog sig Lauritz, i förtjusningen öfver huru väl allt artade sig, ut på verklig artighet för Konkordia, som i egenskap af magister Sunes fästmö kunde hafva anspråk derpå, och han var lika ofta vid den blifvande pastorskans kälke som vid sin hustrus.
”Men hvarföre i guds namn”, frågade Konkordia vid en sådan förnyad uppvaktning, ”får jag uppbära så mycken skenfager vänlighet i qväll?
Man skulle vara frestad att tro något.”
”Hvad skulle mamsell Konkordia tro annat än att en värd och vän känner sig glad att få visa ett älskvärdt och aktadt fruntimmer sin uppmärksamhet?”
”Älskvärdt och aktadt ... prat!
Älskvärd är jag icke och bryr mig icke heller stort om att vara det; och aktning har jag just icke alltid fått röna – af alla.
”Om meningen är att jag skulle befinna mig inom det obestämda talet alla, så har mamsell Konkordia orätt i att betvifla aktningen, om den också icke yttrat sig så öppet och rättfram som nu.”
”Min bäste kapten Lauritz” – det syntes ett något retsamt småleende på Konkordias läppar – ”då jag ger akt på det så innerligt förtroliga väsende, som här råder mot husets gäster, känner jag mig liksom litet rädd att få dela en lycka, hvilken härflyter från gud vet hvilka hemliga sammanställningar.”
”Alltid stadd på krigsfot och elakhet!” menade kaptenen skrattande.
”Men var nu helt lugn: eftersom ni försmår min vänskap, så tar jag den tillbaka ...”
”... och återskänker mig väl i stället ert gamla grundlösa misstroende?
Dock föredrager jag att vara fruktad och afskydd framför att vara föraktad.
I de sista orden låg en sådan nerv och en sådan dold eld, att Lauritz verkligen kände hela sitt misstroende vakna; men beherrskande det med kraft, sade han i en fullkomligt allvarsam, nästan vördnadsfull ton:
”Mamsell Konkordia, vi bli nu åter grannar – kan det då icke få stanna vid den vänskap, den aktning och det förtroende, som jag nyss erbjöd och än en gång erbjuder?
Blif öm mot min Juanna, då jag är borta, och stå som en trogen syster vid hennes sida, om något påkommer!
Juannas veka hjerta känner sig så lyckligt, då det finner omkring sig vackra och ädla känslor.”
”Se der” – det for ett moln hastigt som blixten, hvilken efterträdde det, öfver Konkordias ögon – ”se der min hand, kapten Lauritz!
Er första bön till mig skall annoteras i både hjertat och minnet.
Var redlig och öppen emot mig, utan misstro, utan skrymtan, och gif mig er aktning – den skall jag söka förtjena ... så blir allt godt.”
”Vid den gode guden, mamsell Konkordia, jag upptager denna stund som en välsignelse, ty den gör mig fri från ett obefogadt ondt.
Och heder och tack för det ni med så mycken klokhet tagit hand om Engelbert!
Ni är den qvinna, som mannen måste antingen högt respektera eller högt frukta.”
”Godt ... det der var icke mycket bevändt med för min qvinliga egenkärlek, men lyckligtvis har jag ingen sådan; och hvad ni sagt tillfredsställer fullkomligt gamle Peder Gude Giäddas allvarsamma dotter.”
Efter denna dag blef det vintereden, som blomstrade på Byborg, helt och hållet ostördt af allt, som icke var den fullkomligaste harmoni.
Med glädje och förvåning hörde man omtalas att kornetten för en hel månad inackorderat sig i Berffendalen, der han tillbragte sin tid än på Östan- och än på Vestangården.
På senare stället undergick han en märkvärdig kur till både själ och kropp, ty Konkordia åtog sig att äfven styra dieten; och de långa värdiga samtal, som fördes emellan arbetet, voro helt och hållet egnade att uppfriska och stärka en svag ande och välgörande verka på de bättre känslorna.
Under allt detta gick dock tiden obevekligt framåt.
Vintern tog afsked af jorden, böljorna svallade åter fria kring det gamla Sotenäset, solen steg högt, liksom kärleken i tvänne unga hjertan, och just när sällheten stod i sin fulla blomma, måste blomman brytas:
Lauritz lemnade sin älskade lilja, hvilken nu fick dofta ensam för hemmet.
När hösten kom.
Konkordia höll troget sitt löfte.
En mildare ande hade gått in i hennes väsende, och hon delade med fru Stefana omsorgen om Juannas hela ömtåliga lif, nu mer än någonsin ömtåligt, då hon vid sommarens slut skulle gifva en arfvinge åt det kära By borg.
Den unga frun visade sig dock aldrig sorgsen.
Hon var den ömmaste, uppmärksammaste dotter, liffull, frisk, leende, och skrattade ofta som ett lekande barn vid tanken på att hon sjelf skulle få ett barn att leka med och att dyrka som Lauritz’ afbild.
Men i alla fall bodde en innerlig längtan i hennes bröst, och oupphörligt räknade hon och frågade sin fader om fartygets afstånd från dess olika destinationsorter, efter hvilka brefven kunde förväntas; och mycket hårdt togs modet i beslag, då ett af dessa bref omtalade att rederiet beslutat att ingen återresa till Göteborg skulle ske under sommaren.
Emedan goda konjunkturer yppat sig, finge fartyget fortsätta sina turer mellan vissa hamnar i Medelhafvet.
I samma bref skref Lauritz:
” ......
Du får icke alls sörja häröfver, min sköna lilja, ty förlorar du ett enda af dina fägringsblad, så förlåter jag dig icke.
Och hvad är det sedan, min älskade Juanna, med möten i flykten annat än ny sorg vid afskedet, hvilket alltid såsom vilkor följer det ljufva återseendet.
Nej, bättre då så som det är.
Jag tycker mig till och med vara säker på att skakningen af ett nytt farväl kunnat vara särdeles skadlig för dig.
Låt oss derföre välsigna försynen i hvarje dess skickelse och tro att den i detta fall gaf oss mer än den synes taga ifrån oss.
O, min Juanna, var mycket, mycket rädd om dig!
Med Guds makt är jag innan oktober månads slut hemma.
I huru himmelskt ljusa färger målar jag ej den tafla, som då möter mig, och den vinter, som väntar oss!
Min Juanna, tänk på denna vinter, och du bär med triumf frånvarons smärta” ......
Nej, min älskade Lauritz” – förklarade Juanna i sitt svar – ”med triumf bär jag aldrig någon motgång, men tåligt bär jag den såsom min gamle fader lärt mig.
Är icke det redan vackert?
I vår våning har jag nu ett sådant oupphörligt ställande fram och åter, att man hjertligt skrattar åt mig, men jag får det aldrig bra nog och passande åt den lilla gäst, som skall komma före dig.
En sak bekymrar mig djupt, den att menniskan aldrig kan hembära Gud så mycken tacksamhet som det vore nödvändigt för det mått af lycka han gifver.
Emellertid gör jag mig en högtid af hvar gång jag kan hjelpa någon fattig moder, som befinner sig i samma belägenhet som jag ...
Huru goda gör oss ej lyckan!
Far säger att olyckan gör oss än bättre, om vi förstå den.
Detta erfar jag likväl en stor motspänstighet att tro.
Engelbert är aldrig här.