Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då nu troligtvis ett sådant Utskott icke kommer att tillsättas, mäste alla yttranden häröfver blifva att anse såsom välmenta offer af Representanter, hvilka, då discussioner i detta ämne här förefallit, ansett för sin pligt, att, sedan allmänna upmärksamheten blifvit så fästad vid denna fråga, icke uraktlåta dertill lemna de bidrag, man mer eller mindre lyckligt kunnat åstadkomma.
Hvad mig angår, finner jag mig dertill upmanad af de oroliga och förvillande läror, som tyckas vilja inrota sig, och hvilka man snart sagdt allmänt predikar öfver faran af ett fiendtligt anfall ifrån vår östra granne. 52 Den 2 Mars f. m.
Jag bekänner, att för mig synes detta mera en panisk fruktan, och anfallet icke kunna medföra så svåra följder man i allmänhet synes tro, samt först då blifva af någon betydenhet, då vi alldeles glömt att vi äro Svenskar, och att ännu aldrig denna fiende kunnat i det hela besegra oss, utan de oerhördaste militaira felsteg å vår sida.
Sedan jag nu i korthet redogjort för mina åsigter i frågan om behandlingen af detta ämne, går jag att, så vidt mina underordnade egenskaper det tillåta, och utan all slags pretention på ofelbarhet, ifrån en så låg ståndpunkt uti armeen, som min, likväl söka ådagalägga det hufvudsakligaste, som torde böra betraktas vid upgörande af en Försvarsplan.
Jag vill derföre indela mitt anförande i tvenne delar.
Den första skall i korthet handla om möjligheten af ett anfall Öster ifrån; den andra om det hufvudsakliga af försvarets användande deremot.
Utgående ifrån den förutsättning, att en tillrustning emot Sverige alltid förut af oss måste vara känd, (ty en sådan kan af många skäl icke hållas hemlig,) böra vi först och främst betrakta möjligheten af ett anfall vintertiden på isen.
De punkter af Sverige, som den tiden kunna angripas, inskränka sig till 3:ne, nemligen: öfver Torneå i Vesterbotten; öfver Qvarken pd Umeå och öfver Ålandshaf på Grisselhamn.
Den 2 Mars |. m, 53
På dea första af dessa anfallspunkter, Torneå, kari man icke vänta sig en betydlig invasion, dels i anseende till det föga bebodda land, arméen vid ett sådant tillfälle skalle genomtåga, dels för den ofantligt långa operations-linien, utgående ifrån Petersburg, som deraf blefve en följd, och slutligen emedan det vore att angripa i ena ändan af Sverige, på den längst ifrån Hufvudstaden och rikets bördiga provinser belägna punkt; i ptt land, der en liten väl förd aimee, i förening med några StröfCorpser ifrån Norrige, agerande i fiendens flank, vore tillräcklig, att en lång tid uppehålla en vida talrikare fiende, som, nödsakad att medföra alla sina förnödenheter genom lahdskaper, hvilka sakna tillgång på både innevånare och hästar till deras fortskaffande, endast kunde framtränga, till större delen bivuakerande, oändligt långsamt, och således lemna oss god tid till alla möjliga kraftiga Försvarsanstallter.
Med beständiga fördelar å fiendens sida, borde det likväl åtgå nära ett halft år, innan lian, den vägen., hunne framtränga till Stockholm.
Den andra anfallspunkten åter är af den beskaffenhet, att, för att angripa den, måste man afvakta en mycket sträng vinter, så att isen vore fullkomligt säker för både kavalleri och artilleri.
Men att under en sådan vinter riskera en så lång marsch öfver isen, som emellan Finnland 54 Den 2 Mars f. m. och Sverige på Q varken, är efter min öfvertygelse det djerfvaste och oförnuftigaste företag en General kunde begå, då ett enda urväder kunde förstöra och vilseföra hela den, efter Compass vandrande, arme'-’ en.
På denna isbro måste, i anseende till vägens längd, aine bivuaker tagas.
Jag föreställer mig ganska lätt en aimee, framkommen till Svenska sidan, efter en dylik marsch uttröttad och utfrusen; hästarne för Kavalleri och Artilleri stela, än mindre i tjenstbart skick; med ett ord, ehuru Ryssar, hvilka man vill inbilla oss kunna uthärda allt, skulle jag likväl tro den, vid ett sådant tillfälle, vara mera liknande en slagen aimee, än en, som stridslysten, kommer för att göra eröfringar.
En liten väl förd armée, å Svenska sidan, (sorn dock icke låter surprenera sig) utan hvars trupper, upvärmde ifrån sina qvarter, väl anförde, och upeldade lill strid med känslan af att försvara Fosterjorden emot en stackars, ifrån isöknen vandrande, armee, bör utan tvifvel gifva oss en fullkomlig seger, om också fienden, i den ställning han då befinner sig, vore oss fyra gånger öfverlägsen.
En ytterligare fara vid öfvergången af Qvarken företer sig, i fall ett starkt töväder med storm skulle inträlfa, hvilket afskar den fiendtliga armeens reträtt, och hvarigenom all kommunikation med Finnland uphörde; i det fallet finnes intet annat medel för denna annee, än att Den 2 Mars f, m. 55 med stora upoffringar bana sig en reträttväg öfver Torneå; följden Liefve således alltid ett i alla hänseenden misslyckadt och kostsamt företag.
Låtom oss icke, såsom motskäl, vilja åberopa öfvergången öfver Qvarken 180g.
Svenskarna låto då belt och hållet öfverraska sig; intet allvarsamt motstånd gjordes, ehuru fiendtliga soldaterna af den långa marschen voro så utfrusna, att de knappast kunde spänna hanen och aftrycka sina gevär: emot ett bajonett-anfall hade de varit förlorade.
I sjelfva Ryssland ansågs äfven företaget såsom ett hufvudlöst vågstycke; men emot Befälhafvare, som låta öfverraska sig, är allt möjligt.
Låtom oss nu gå till den 3:dje anfallspunkten öfver Ålands haf på Grisselhamn.
Det torde medgifvas, att inkräktningen af « ett land, som med allvar ärnar försvara sig, ehuru folkfattigt, likväl icke med någon förmodad framgång kan företagas utan en betydlig amme, Jag antager således, att, öster ifrån, för att göra ett allvarsamt anfall på Sverige, alldraminst fordrades en annee af 5o,ooo man.
En marsch ifrån Åbo till Åland med en dylik armee, hvilken måste medföra alla sina Fält- och Mundförråder öfver de såkallade passen, synes mig redan ganska svår, då jag äfven besinnar, att den fiendtliga armeen på Åland nödvändigt måste taga någon hvila, som, 36 Den 2 Mars f. m. i anseende till mängden, likväl Liefve till större delen bivuakerande, innan den förelager sig det högst äfventyrliga tåget öfver Ålands haf till Sverige; så mycket mer äfveutyrligt, Mina Herrar, som det Lör blifva lätt att föreställa Eder, hvad Artilleri, Ammunition, Tross och proviantträn, som måste åtfölja en sådan armée.
Denna ofantliga tyngd på en så vansklig is, som Saltsjöisen, måste åtminstone förutsätta en ovanligt sträng och ihärdig vinter.
Det torde då komma att gälla om denna armée, livad jag förut haft äran anföra om en vandring öfver Q varken.
Låtom oss icke, till stöd för möjligheten af dessa vintertåg, anföra Carl X:s öfver
Bält; det skedde med en vida mindre armée, lill ett land, som genast kunde förse den med dess behof, och, emot snart sagdt ingen fiendtlig armée; ty den hade, utom några lätta trupper, inneslutit sig i Köpenhamn.
Passagen öfver » stora
Bält är dessutom endast något mer än hälften af vägen emellan Åland och Grisselhamn.
Man torde kanske vilja göra den invändningen, att vid en vinter-campägne alla 3 anfalls-pukterna på en gång kunde begagnas.
Detta är visst sannt, men skulle ännu mer dela den fiendtliga arméens styrka; således försvaga hufvudcofpsen, hvilken alltid Liefve den, som dirigerades på Grisselhamn.
Detta förhållande vore för oss så mycket mer önskligt, som fienden, i denna händelsen, Liefve lättare att Den 2 Mars f. m. 5/ slå i detalj.
Af ingen särdeles betydenhet vore det då, om också icke segren för oss utsträckte sig lill våra Corpser i Vesterbotten; ty är fiendlliga hufvudarmeen vederbörligen slagen och nödgad till den svåra reträtten öfver isbron, vore det ganska lätt blifva qvitt de mindre betydliga gästerna norr ut.
Det måste dessutom medgifvas, att en annee icke kan agera utan säker operations-linie, och denna finnes icke för en aimee, som vintertiden angriper Sverige; ty ett enda starkt töväder skulle afskära liela operalions-linien; då det inträffade hvad man kallar, att isen hvarken bär eller brister; att manövrera för en aimee utan säker operationslinie, är ungefär detsamma som att vilja gå ulan fotter.
Då jag nu tror mig, utan att hafva varit alltför vidlyftig och för mycket ingått i detaljerna, ådagalagdt de hufvudsakliga svåra hinder, som möta vår fiende vid en vintercarnpagn, hinder, som för mitt militära begrepp framställa sig såsom oöfvervinnerliga, — skall jag, så kort som möjligt, vidröra hvad som kommer i betraktande vid ett anfall på öppet vatten.
Detta anfall förutsätter att börja med en ofantlig sjötillrustning, så väl i anseende till Krigsskepp, som ännu mera till Transportflottan, hvilken skulle föra såväl dén stora armeen med alla dess krigsförnödenbeter, sorn proviant, åtminstone för 2:ne må - 58 Den 2 Mars f. ra. nader.
Ett anfall på Sverige förutsätter alltid medförandet af nästan alla förnödenheter.
De punkter af landet, som denna årstiden kunna anfallas, äro visserligen flera än i föregående fall; men icke så många, som man, vid en flygtig blick, i anseende till våra vidlöftiga kuster, skulle tro.
Nej, Mina Herrar, vid ett närmare militäriskt skärskådande blifva äfven dessa punkter inskränkta till några få, emedan ingen landstigning med armeer hvarken på långgrunda ställen eller emot berg och klippor kan företagas, utan måste ske under följande vilkor: 1:0
Hamnar och goda landnings-ställen, derifrån goda operationsvägar leda; 2:0 närmast eller vid de bördigaste provinserna, som, NB., icke äro långt aflägsna ifrån Hufvudstaden eller Rikets depöter, för sitt försvar.
I anledning häraf, anser jag en landstigning af vår östra granne i Skåne eller Blekinge, ehuru bördiga provincer, likväl icke kunna hafva annat till föremål än alt förstöra vår Marine-etablissement i Carlskrona; ty, för att derifrån söka inkräckta det öfriga af landet, måste Småland passeras, ett Land, i det högst ringa bebodda tillstånd det befinner sig, skapadt att, med några smärre, väl förda partigängar-corpser, understödde af en icke betydlig aimee, kunna göra fiendens genomträngande nästan omöjligt, och bilda en verklig Svensk Balkan; ett land, som dessutom saknar allt möjligt till un - Den 2 Mars f. m. 59 derhåll för en aimee, som icl<e liar eller medförer magaziner.
En landning med en aimee på Småländska kusten är således, efter min tanka, icke att befara.
En dylik i Bottniska viken, med någon större Corps, vore äfven af samma skäl för fienden utan ändamål.
På dessa ställen kunna således endast smärre ströfcorpSer landa, och emot hvilka vi äfven ganska lätt kulina ställa mindre ströfcorpser att agera.
Med en större annee måste således landstigningen ske, antingen på Upländska, Södermanländska, eller östgötha-kusterna.
Jag skulle visserligen äfven kunna bevisa, alt de möjliga anfallspunkterna af dessa Landskaper icke äro många; men jag torde ej böra ingå i denna bevisning, att icke blifva för vidlöftig.
Efter att nu, i största korthet, hafva sökt ådagalägga hvad en fiende hufvudsakligen har att besinna, som öster ifrån ärnar anfalla Sverige, går jag att vidröra det liufvudsakligaste af Försvarskraftens användande deremot.
Att vi böra äga så väl Örlogs- som Skärgårds-flotta, lärer vid nogare eftersinnande icke kunna nekas.
Många skäl derföre äro här, inför Ridderskapet och Adeln, vid flere tillfällen uprepade.
Jag skulle likväl i så målto vilja skilja mig ifrån dessa åsigter, att jag icke tror en alldeles så talrik, stor Flotta, är för oss behöflig, som de Talare, hvilka sig i 6o Den s Mars f. m. delta ämne här yttrat; jag tror delta ännu mindre, ifall jag kan öfvertygas om hvad Grefve Rosen anfört om ångkraftens användande på Krigsfartyg; och hvilket jag skulle önska Herr Grefven ville för oss mera utveckla och bestyrka.
Det lärer dessutom, i ekonomiskt hänseende blifva oss omöjligt att underhålla en Flotta af 20 Linieskepp och 10 Fregatter; jag skulle derföre anse ungefär hälften, tillika med några Brännare med Ångkraft, alldeles tillräckliga, och för oss möjliga att underhålla, förutsättande likväl, att dessa fartyg med bestyckning och utredning höllos i bästa stånd samt voro goda seglare.
Att de lättligen kunna bemannas, och det till stor del af sjöyandt folk, är af andra Talare redan bevisadt.
För en sådan flotta, väl förd, ser jag icke något hinder, att, ehuru lill antal vår fiende underlägsen, det oaktadt, med honom kunna antaga striden.
Jag stödjer denna min öfvertygelse derpå, alt vårt och Norrskt Sjöfolk är vår östra granne till elen grad i skicklighet öfverlägset, att någon jemförelse dem emellan icke kan äga rum; och om icke detta företräde genom Sjöfolkets större skicklighet och deraf följande färdighet och hastighet i manövern, är af största Militäriska inflytande på detta element, så väl som skickligheten är det till lands; så tillstår jag, alt denna krigskonst är så litet utvecklad och står efter, att icke en Brigg af detta kostsamma va - Den a Mars f. m. 61 pen borde finnas eller ens förljenar att underhållas.
Det torde dessutom, under det att en så betydlig Flotta, som den bär föreslagna, håller sjön, blifva kinkigt för fienden att landsätta sin armee på våra kuster, med mindre icke större delen af hans Örlogsflotta posterades för att betacka transportflottan, som, i annat fall, kunde blifva ett rof för några af våra Brännare.
Det är således egentligen, i sammanhang med Landtförsvaret, och för att operera emot fiendens operationslinie, som jag anser en såkallad Örlogsflotta oumbärlig; ty om den också blefve slagen i en batalj, ser jag icke att den derefter nödvändigt med andra, än endast de mest skadade fartygen, behöfde söka hamn i Carlskrona.
Resten borde kunna hålla sjön och göra fiendens transporter &c. &c. mycken skada.
Vunnes åter bataljen, äger fienden då mera ingen operationslinie, och kan svårligen verkställa landningen.
Men det väsendtligaste skälet för tillvaron af någon Örlogsflotta, liämtar jag likväl ifrån öfvertygelsen om en, i denna ställning, icke uteblifvande alliance med England, hvaraf följde att, genom en enda Eskaders hitsändande derifrån, de förenade flottorna lättligen blefvo den fiendtliga öfverlägsen, och under sådana omständigheter ser jag knappast möjligheten för fienden att kunna företaga landstigning.
Hvad Skärgårdsflottan beträffar, anser jag den högst nödvändig, och i synnerhet 62 Den 2 Mars f. m. efter (Jen nya invention med Kanonjollarne, som torde göra Kanonsluparne, hvilka fordra stora besättningar, umbärliga.
Jag tror likväl, att en SkärgårdsFlotla aldrig kan agera rätt verksamt utan alt åtföljas af Landttrupper, hvartill särskilta fartyg borde inventeras, hvilka voro mera ändamålsenliga, och mindre militairiskt obeqväma än våra Galerer; att dessa fartyg fördes med ångkraft, vore efter min öfvertygelse af oberäkneligt inflytande.
Jag anser äfven, alt för närvarande rätta hufvudstation för en SkärgårdsFlötta är Stockholm, samt att Götheborgs JEscader borde förläggas, så fort ske kunde, till någon östersjöhamn.
Det torde böra blifva i den yttre delen af Stockholms Skärgård, som vår härvarande SkärgårdsFlötta, vid ett anfall borde posteras, understödd af Landt-trupper, som under affären landsätta sig på holmarna, och medelst sin eld ifrån dessa, förorsaka fienden en betydlig skada.
Dessa trupper kunna dessutom, om de äro djerfva, ifrån sina Ångfartyg äntra de fiend tl i ga fartygen, helst det blefve lätt för ett
Ångfartyg att dirigera sig hvarest och huru som helst samt, att hasteligen befinna sig midt ibland den fiendtliga flottan.
Denna SkärgårdsFlotta med sina Landt-trupper, väl förd, torde fullkomligt böra kunna försvara Stockholms Skärgård, utan att behöfva derstädes anlägga några betydliga befästningar, hvilka jag fruktar för att upfylla någon be - Den 2 Mars f. m. 63 stämmelse, skulle blifva alltför vidlyftiga.
Ett skäl mera för SkärgårdsFlottans station i Stockholm, utom det, att den ifrån Stockholms yttre Skärgård är till hands att hasta till en fiende, som debarkerat antingen i Roslagen, på Södermanländska eller Östgöthakusterne, kommer här nedanföre att nämnas.
I stället för Vanäs, som, efter min öfvertygelse, är utan nytta, borde kanske den så kallade Centralfästningen legat i ändan af Mälaren vid Kungsör.
— Denna hade då slått i lätt sjöcommunication med Stockholm, samt derifrån lätteligen i behofvets stund sjövägen kunnat emottaga alla Bankens redbarheter och allt annat, som man ansett nödigt föra i säkerhet.
Ifrån denna Replifästning kunde en aimee, agerande i Upland eller Södermanland, beqvämligen sjöledes erhålla sina förnödenheter, då till denna fästning detacherades en del af Stockholms Skärgårds Eskader, hvilken beständigt kunde underhålla så väl communication kring Mälarens som Hjelmarens stränder.
Under murarne af denria fästning borde så väl förstärkningar ifrån Nerike och Vestergötland, som ifrån Vermeland och Norrige, församla sig.
Då jag nu företagit mig i korthet afhandla något om befästnings-systemet, som, efter min tanka, vid ett försvar bör äga rum, tror jag, att i första rummet bör sältas befästningen af Carls - 64 Den 2 Mars f. m irona ifrån landtsidaii, hvarifrån det nu år alldeles öppet och derigenom lemnar henden tillfälle, vid en lyckad landstigning på Blekingska kusten, att kunna förstöra vårt kostsamma MarineEtabiissement derstädes.
Derefter bör, efter min öfvertygelse, den, af Friherre Anckarsvärd föreslagna fästningen emot Åland komma i fråga.
Denna Fästning borde likväl, efter sorn jag tror, icke ligga vid stranden, eller vara en sjöfästning, utan kanske ligga i Upland vid Upsala.
Det torde mindre vara vår afsigt att möta fienden på stranden, der han ärnar debarkera, emedan sådant knappast är möjligt, än att möta honom några få mil in i landet, eller, som är det rättaste, så ställa vårt försvar, att fienden nödvändigt måste angripa några väl försvarade punkter, innan han vågar framtränga.
Jag kan derföre icke föreställa mig, att om en fästning låge vid Upsala, och en armee stödde sig på denna, och manövrerade omkring densamma, den fiendtliga armeen, som landlstigit vid Grisselhamn, eller Norrtelje, skulle våga framrycka till Stockholm, utan att först hafva slagit vår armée och cernerat fästningen.
Den kan det så mycket mindre, som den, i denna händelsen, lemnade både armeen och fästningen i sin rygg.
Skulle, emot allt sundt förnuft, den fiendtliga arméen likväl icke göra afseende härpå, då tillstår jag, att Stockholm, för ett par
Den i Mars f. m. 65 par dagar, Liefve intaget, ehuru en liten corps alltid vid ett anfall borde vara posterad framför denna stad, egentligen för att hindra något fiendtligt ströfparti ifrån att oroa hufvudstaden; men jag inser också icke huru en enda Kosack af den fiendtliga armeen skulle komma undan, utan synes den mig, utan de rysligaste felsteg å vår sida, helt och hållet vara lemnad i våra händer.
Med således den alldraminsta urskillning å den fiendtliga Generalens sida, blefve hans första företag, att söka slå vår armee, som opererade i förening med fästningen.
Utgången af denna batalj kan man visserligen icke med mathematisk visshet förutsäga; men det oaktadt skulle jag tro, att, om det gifves omöjligheter i krig, det borde vara en, att för oss, i denna starka ställning, då alla göra sin skyldighet, kunna förlora bataljen.
Men om också bataljen förlorades, blefve det ändock omöjligt intränga i Stockholm förr än vår armee vore tillbakaträngd ända till Vesterås, och fästningen vid Upsala ordentligen cernerad.
Detta allt är icke så lätt, och förorsakar en betydlig delning af fiendens styrka.
Det är dessutom icke möjligt, i militairiskt hänseende, tänka sig en starkare ställning, än en armee, som stödjer sig på en fästning.
Jag anser derföre, genom denna fästning, och den i förening med densamma agerande armeens flankerande ställi5 H. 5 66
Den i Mars f. m. ning emot Stockholm, detta ställe fullkomligen tryggadt, och dess avenuer icke behöfva befästas med andra, än då för tillfället upkastade Fältverk, som tillräckligt förökade kraften af de 4 & 5ooo mans försvar, hvilka, som jag förut nämnt, alltid vid anfal borde finnas posterade framför Stockholm.
Krigskonsten har redan för långliga tider tillbaka stigit till den höjd af erfarenhet och theori, att man icke numera alltid behöfver stå uti eller framför ett ställe för att försvara det; man kan med arméer taga flankerande ställningar emot detsamma, och fiendens operationslinie, hvilka äro vida kraftigare och starkare i försvaret än om man stöde deruti eller framföre.
Dessa ställningar, der de kunna användas, hafva dessutom den fördelen, att de täcka både det hotade stället, och den landsträcka som befinnes bakom arméen.
Jag hänvisar häruti till Montecucullis campagne emot Turenne, som bevisar hvad klokt valda ställningar kunna åstadkomma.
I anledning af hvad jag nu haft äran anföra, anser jag försvaret af fäderneslandet och Stockholm vara försäkradt emot en fiende, landstigande norr om denna stad; det återstår nu att söka mota den söderut landande.
Dertill tror jag fordras, att först och främst iståndsätta och utvidga Dalarö Citadell så, att ingen fiendtlig flotta kunde inlöpa i hamn derstädes, och för det an - Den 2 Mars f. m, 67 dra att, då så påfordras, hafva en armee emellan Södertelje och Nyköping, Det blefve denna artnees sak att emotgå en fiende, som landade i Södermanland eller Östergöthland.
Dessa båda armeer, nemligen den sistnämnde och den norrom Stockholm posterade, kunna ganska lätt understödja hvarandra och i behofvets stund hasta till förening.
Deras ställningar hafva dessutom den fördel, att en fiende, sorn möjligtvis skulle debarkera antingen vid Gefle eller Norrköping, måste nödvändigt först upsöka en af dem, och söka slå den, innan han vågade intränga i landet, emedan lian i annat fall lemnade en öppen och oförsvarad operationslinie, emot hvilken vi, i denna händelse, obehindrade kunna agera, och derigenom, innan kort, förstöra alla den liendtliga armeens tillgångar, Milla Herrar, hufvudprincipert för att lyckas i en invasion i hvilket land som helst, men i synnerhet der icke öfverllödiga tillgångar på förnödenheter finnas, är att förskaffa sig en säker operationslinie, utom hvilken eröfringen af ett land är omöjlig.
Sedan jag nu, så kort som detta vidlyftiga ämne tillåter, och utan att för mycket hafva ingått i smärre detaljer, tror mig, så mycket min förmåga det medgifver, hafva redogjort för det hufvudsakliga som skulle handla om anfallet och försvaret, åter 5* - 68 Den 2 Mars f. ra. står mig endast, att till den sednare delen tillägga huru stor activ arme', under kriget, efter mina åsigter, vore tillräcklig att bereda Sverige ett kraftigt försvar, och kunna utföra hvad i föregående blifvit afliandladt.
Härtill tror jag 80,000 man, hvaruti inbegripas FästningsGarnisonerna, undantagandes för Replifästningen och Flottans bemanning, vara tillräckligt.
Denna arme'e kan Sverige och Norrige ganska lätt uppställa genom endast 3:ne klassers Beväring ifrån Sverige, jemte den stående Svenska och Norrska arméen.
De öfriga 2:ne klasser Beväring, tillika med hvad man kunde ytterligare vänta sig ifrån Norrige, borde dels användas att komplettera arméen, dels Flottans bemanning, och i detta afseende successivt samlas till Flottans behof i Carlskrona; och de för arméen vid den Replifästning, jag har föreslagit, för att, å sistnämnde ställe bilda en, så till sägandes, Depöt-armée.
Att ingå i detaljer, som skulle blifva alltför vidlyftiga, huru dessa 80,000 man i alla delar ändamålsenligast borde användas, huru de lättast borde förses med befäl och danas, skulle blifva för mycket tröttande och komma att uptaga alltför mycken tid.
Derföre tillägges härvid endast, att jag icke inser någon omöjlighet för oss att hafva denna armée armerad, exercerad, samt försedd med nödigt Befäl.
Anckarsvärds förslag till en allmän militairupfostran, äger Den 2 Mars f. m. 69 visserligen en stor förtjenst och skulle mycket bidraga att lätt och på kort tid sedermera kunna dana en till Beväringsåren hunnen yngling; om man till en början endast kunde upmuntra målskjutning ibland allmogen, såsom det sker i Hanover, der hvarje by, på viss tid och vissa dagar om sommaren, skjuter till måls på taflor, sorn sedermera, sönderskjutna, uppsättas såsom prydnader på deras hus, vore det redan af väsendtlig nytta.
Jag bör icke förbigå, att i största korthet nämna något om det så kallade Centralförsvaret och Yanäs beprisade fästning.