Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. vid den riksdag då de afgöras, då nemi. denna anmälan innefattar blott en kort förteckning, eller, att jag så må säga, ett registratur på de sedan föreg:de riksdag hvilande besluten, utan någon motivering, gör det till en nödvändighet att återkalla de skäl, som föranledt besluten, och det är i sådant afseende jag skall utbe mig tillstånd att få uppläsa den del af K.
M:s nåd. propos. i ämnet, som innehåller motiveringen för det beslut, som är i fråga: ”Vöre det i sig sjelf rikligt alt genom Högsta
Domstolen låta lagförklaringar utfärdas, så skulle stadgandena härom ändock påkalla väsendtlig förändring, i öfverensstämmelse med hvad K.
M. vid 1823 och 1829 årens riksdagar föreslagit, emedan det sammanhang, som alltid bör äga rum emellan grundlagens särskilda stadganden, ovillkorligen fordrar, det Konungamakten må äga samma prerogativ emot Högsta Domstolen, som i afseende å R. St., så att Konungens sanctionsrätt i frågor om lagförklaringar blefve på alla förekommande fall tillämplig och Högsta
Domstolen aldrig ägde utöfva en vidsträcktare myndighet, än som enligt grundlagen R.
— Men K.
M. kan, efter fortsatt öfvervägande i ämnet, icke gilla saken mera än sättet.
Domaren är lagens tolk i de rättstvister, som läggas under hans pröfning; men att öfver lagen meddela sådan förklaring, som skall gälla för alla de fall, der tillämpning af den förklarade lagen kommer i fråga, tillhörer lagstiftaren allena.
Man har i allmänhet antagit såsom en vigtig grundsats, att lagstiftarens och domarens functioner ej böra sammanblandas.
Anledn. till Reg.F:s afvikelse från denna grundsats i ofvanberörde måtto synes endast kunna vara den, att, då lagstiftande makten, hvad allmän civil-, criminal- och kyrkolag angår, tillhör Konungen och R.
St. gemensamt, och denna del af lagstiftningen således måste under den långa mellantiden af 5 år emellan riksdagarne förblifva hvilande, man föreställt sig såsom niöj - Den 21 September f. m. 353 möjligen af beliofvet påkalladt, att åt Högsta
Domstolen lemna omförmälde uppdrag.
Under de 5 år t. ex., sorn förflutit sedan nasti, riksdag, har Högsta
Domstolen icke utfärdat någon enda allmän lagförklaring; och derest R.
St. antaga den af K, M. na föreslagna grundlagsförändring, att lagtima riksdag skall infalla hvart tredje år, lärer nämnde behof ännu mindre kunna i framtiden uppstå.”
Här är sagdt i den K. propos., att beliofvet af lagförklaringar sällan uppstått.
Sedan sista riksdag har blott en lagförklaring blifvit meddelad.
Följden deraf har blifvit den, att K.
M. nu sett sig nödsakad att föreslå upphäfvande af denna lagförklaring.
Det kan genom det stadgande som nu finnes, hända och har händt, att Konungen, som deltagit såsom den ena statsmakten vid stiftandet af en lag, har sett sin röst undertryckt, derigenom att en tredje auctoritet, nemi.
Högsta Domstolen, kommer emellan med en förklaring.
Konungen har icke menat så utan så, och Konungen kan således genom Högsta Domstolen blifva öfverröstad i förklaringen af sin egen lag.
Man har vid föregtde tillfällen under denna riksdag, talat om Konungamaktens nedsättning och man fäster med mycket skäl all uppmärksamhet dervid, men jag hemställer, huruvida det icke leder till Konungamaktens nedsättning, att
Konungen skall kunna inblandas äfven i domareåligganden och der blifva öfverröstad.
Sådant kan icke stå tillsammans med någon sund lagstiftning och icke eller med den conslitution, som vi hafva.
Jag kan icke annat än på dessa skäl och jemväl på dem, som af andra talare blifvit anförda, på det högsta understödja bifall till Const.Utsk:s förslag.
Jag har blifvit förekommen af den siste värde talaren.
Jag hade nemi. ämnat att lika med honom begära uppläsning af den K. propos. i ämnet vid förra riksdag.
Jag ber blott att få fästa uppmärksamheten dervid, att i grundlagen den allmänna grundsats är uttryckt, att med förklaring öfver civil och criminel samt kyrkolag förhålles som med sådan lags stiftande.
Det stadgande, sorn härom sedermera tillkommit, har blifvit föranlcdt deraf, att en längre tid då förflöt emellan riksdagarne, hvarigenom möjligen beliofvet af sådana förklaringar oftare kunde förekomma.
Nu har likväl dels erfarenheten ådagalagt, att behofvet af dessa förklaringar icke varit särdeles stort, och dels hvilar till antagande vid denna riksdag ett förslag till grundlagsförändring, i följd hvaraf riksdagarne skola återkomma hvart tredje år.
Således är det att supponera, att ännu färre tillfällen skola inträffa, då lagarne behöfva förklaras af någon annan än dem, som stiftat desamma.
Deremot skulle följden af att bibehålla det nu gällande grundlagsstadgandet kunna blifva, att vi ägde en lag emellan riksdagarne och en annan lag under desamma; ja, Ständernas lagstiftningsomsorger skulle möjligen kunna komma att inskränka sig dertill, att begära upphäfvande af Högsta Domstolens lagförklaringar och i sitt ursprungliga skick återställa de af Konung och Ständer stiftade lagar, hvarefter likväl Högsta Domstolen vore af grund2 II. 45 354 Den 21 September f. m. lagen oförhindrad att ånyo förklara äfven den nya lagen, i strid med Konungs och Ständers åsigter.
Palmstjerna har utbred t sig särdeles mycket om de olägenheter, sorn skulle hafva uppkommit genom en uteblifven förklaring ang-.de bysättningslagen.
Olägenheterna skulle likväl i delta fall icke bestått i någonting annat än den olägenhet, som tyvärr är oskiljaktig från all lagskipning, nemi. att den ene domaren tillämpar lagen på ett sätt och den andra på ett annat, att den ene af Konungens Bef:h:de med mera insigt och kraft tillämpar bysättningslagen än den andra.
1 öfrigt föreställer jag mig, att om några af dessa mål på vanlig väg inkommit till Högsta Domstolen, och Högsta
Domstolen gifvit sitt utslag derefter, i enlighet med den utfärdade lagförklaringen, så torde detta haft samma verkan, i följd af det afseende underdomstolarne fästat uppå de gifna prejudicaten.
Visserligen hade äfven dessa, efter min tanka, varit stridande mot lagens rätta mening, men det hade dock icke framkallat det abnorma förhållande, som nu visat sig, att nemi. K.
St. alt vid denna riksdag upphäfva en i K.
M:s eget höga namn, för icke fullt två år sedan, af Högsta
Domstolen utfärdad lagförklaring.
Jag tillstyrker bifall till Coust.Utsk:s förslag.
Ehuru det torde vara öfverflödigt, efter hvad här blifvit anfördt, synnerligen af Frih.
Nordenfalk, alt mycket orda i denna sak, kan jag likväl icke underlåta att för min del förklara, att jag anser Högsta
Domstolens rätt att göra lagförklaringar, och dermed förenad rätt att provisoriskt stifta lag, såsom både onödig och skadlig.
Den är onödig, derföre att någon enskilds ratt icke kan blifva förnärmad om rättigheten lill en sådan lagförklaring försvunne; ty hvar och en, som tror sig vara orätt behandlad af någon lägre domstol, har sin rätt öppen att fä saken pröfvad af Högsta Domstolen, och lagen således i hvarje särskidlt fall förklarad.
Jag anser denna rätt skadlig, derföre att, såsom det har blifvit tydligen visadt, man derigenom kan kringgå Konungens rätt att i lagstiftningsfrågor utöfva ett bestämdt veto.
Jag vill icke upprepa den utveckling deraf, som här blifvit framställd, utan vill blott vid Frih. Cederströms anmärkn., att dermed vore ingen fara, emedan Konungen och Ständerna komma att bedomina dessa lagförklaringar, erinra att detta är oriktigt.
Icke Konungen, utan Ständerna allena äga att göra anmärkmr deröfver.
Om de underlåta detta, så blir förklaringen gällande lag, oansedt Konungen dertill icke lemnat sitt bifall.
Jag röstar således till bifall för förslaget.
Då jag till alla delar instämmer med de Hrr, som yttrat sig för bifall till nu förevar, grundlagsförändring, vill jag icke uppträda med någon vidlyftig framställning härutinnan.
Tjenligheten och nyttan af den föreslagna grundlagsförändringen, äro vordne fullkomligen ådagalagda genom Hr von Troils och Frih. Nordenfalks sakrika anföranden; men jag anhåller att få fästa det II.
Ståndets uppmärksamhet på ett yttrande af Konung Carl XIV Johan, då frågan om bysättningslagen förekom i Statsrådet.
Statsrådets ledamö - Den 21 September f. m. 355 ler hade anmält, alt frågan redan vore afgjord genom Högsta Domstolens pluralitet, och att Konungens röster vore ulan all betydenhet, så hemställde Statsrådets ledamöter, att Konungen, på det han icke måtte nödgas med sitt namns underskrift förse ett beslut, som han icke gillade, behagade tillstädja att beslutet finge expedieras under K.
M:s secret.
Detta biföll Konungen, och behagade i nåder tillägga: ”Enligt 21 § Reg.F. har Konungen 2:ne röster i Högsta Domstolen.
Jemlikt 19 § tillhör Högsta
Domstolen att gifva lagförklaringar, och Konungen| har icke i dessa frågor rätt till veto.
Således är Högsta
Domstolen i detta hänseende iklädd en myndighet, utöfver den som grundlagen tillerkänner K. St. K.
M. liar fästat II.
St:s uppmärksamhet på nödvändigheten att ändra dessa stadganden, genom nåd. propos:r vid riksdagarne åren 1823, 1829 och 1840.
De 2:ne förra propostna hafva icke blifvit antagna.
Den sednaste hvilar till afgörande vid nästa riksdag.
Nationen befinner sig således ännu fortfarande i samma ställning som hittills, lill följd af ordslällningen i denna §, som tillägger Högsta
Domstolen en uteslutande rätt att meddela lagförklaring, en rättighet, som R.
St. icke äga utan Konungens sanction.
Emedlertid och oaktadt de fel och misstag, som kunna ägt rum vid grundlagens redigerande, vill K. M., nu såsom alltid, gifva exempel af aktning för denna lags helgd.”
Jag tillstyrker antagande af Const.Utsk:s ifrägavar. betänk.
Cederström , Jacob:
Vid de tillfällen, då R. o. Ad. och öfriga RiksSt. öfverlagt i samma ämne, har utgången blifvit afslag å det gjorda förslaget.
Men detta kan vara likgiltigt.
Frågan är nu ånyo före, och man skall således tillse, hvad som är samhällsnyttigt eller icke.
För min del har jag redan yttrat hvad jag anser vara nyttigt, det vill säga, att vidblifva hvad som är.
Jagvill yttra några ord till stöd för denna min mening i anledn. af hvad som här blifvit deremot sagdt.
Man har nemi. påstått, att Högsta
Domstolen skulle nu äga rätt att säga hvad Konungen menat eller icke menat i en lagbestämmelse.
Det är likväl icke Konungens mening, som är i fråga då en lagförklaring skall gifvas, utan frågan är huru den lagen skall af domaren tillämpas.
Denna fråga har naturligtvis aldrig utgjort föremål för Konungens beslut, då han gifvit sitt samtycke, antingen den blifvit af Ständerna föreslagen och af honom fastställd, eller på grund af en K. propos. af Ständerna antagen.
Frågan är helt enkelt den, huru bör från den ena riksdagen till den andra förhållas; ty vid påföljande riksdag blifver Ständernas röst inhemtad i frågan.
Det medgifves gerna, att i 87 § Reg.F., der ordningen för lagfrågor eljest är fastställd, finnes icke omnämnt, huru tillgå skall då Högsta Domstolen i förväg gjort en lagförklaring, ty derom är särskildt stadgadt.
Konungen har i detta fall icke mer än 2 röster vid en förklarings afgifvande, som gäller intill dess Ständerna vid nästa riksdag pröfvat densamma, eller genom stillatigande densamma gillat.
Man måste emedlertid erkänna, att lagförklaringar, som fordom blifvit af Högsta Domstolen afgifna, i många fall varit nödi - 356
Den 21 September f. m. ga och nyttiga, och de böra val då icke undanrödjas, derföre att det icke står tillsammans med Konungens allena-styrelse af riket att endast hafva 2 rösler i förklaringen af lagens rätta mening.
Vi måste absolut skilja dessa båda begrepp, ty Konungen i Högsta Domstolen är icke regerande Konung utan dömmande Konung.
Det är den dömmande Konungen, som bar blott 2 rösler, ty man antager, att de 12, som sitta bredvid honom, skola hafva samma intresse som han att stadga det rätta, emedan grundlagen stadgar för dem ansvarighet.
Om de skulle tillstyrka en tolkning af lagen, som vore skadlig för medborgare, föijer ock deraf, att medborgarne veta att göra sig af med sådana domare.
Delta förslag har flera gånger förut blifvit af II.
St. afslaget, och jag hoppas att det äfven sker denna gång.
Jag beklagar, att jag vid detta tillfälle icke kan instämma i den mening, som blifvit yttrad af Frihme Palmstjerna och Gederström.
Jag anser den motsatta meningen vara riktig och anhåller att få utveckla skälen dertill, äfven om jag skulle komma att upprepa något af hvad i detta ämne redan är sagdt; men jag måste för fullständighetens skuld upplaga ämnet såsom jag förstår det.
Första frågan är den : kan man icke vänta på en lagförklaring från en riksdag till en annan?
Jag skulle tro det vara görligt, emedan alla, eller åtminstone de flesta talare, som hittills yttrat sig, medgifvit, att de lagförklaringar, som kommit i fråga, varit ganska fä.
Vi hafva ock andra lagar, ännu vigtigare än de, som kunna af Högsta Domstolen förklaras, nemi. grundlagarne.
Dessa få ingen förklaring mellan riksdagarne undergå, deras förändring är svårare än den allmänna lagens; dock måste de gälla frän den ena riksdagen till den andra, ehuru kinkig deras tillämpning än må vara, och ehuru äfventyrlig den för Konungens rådgifvare varit och är.
Const.Ulsk:s ledamöter kunna, såsom erfarenheten visat, vara af icke mindre olika tankar om rätta förståndet af grundlagen, än domstolarne om den allmänna lagen.
Den andra frågan är: kan olika tillämpning af den allmänna lagen undvikas, derigenom att Högsta Domstolen gifvet' förklaringar?
Domstolen bevisar det bäst sjelf; ty af samvetsgrannhet hos dess medlemmar inträffar ofta, att de hafva olika meningar om lagens rätta förstånd, hvadan saken får en olika utgång, alltefter de ledamöter, som för tillfället äro tillstädes.
När sä sker inom Högsta Domstolen, är klart, att det ännu lättare kau hända inom skilda underrätter, der ledamöterne icke hafva tillfälle att utbyta åsigter och jemka sig efter livad rimligast synas må.
Aro de förklaringar, som Högsta Domstolen gjort, lyckliga?
Man har i dag påstått, att en af de sista lagförklaringarne varit motsatsen.
Hvad har man då dermed vunnit?
Vore icke bättre, att en sådan förklaring blifvit underlåten och att man rättat sig efter Högsta Domstolens beslut eller de s. k, prejudicaten?
En redan gjord förklaring kan ej utan besvär eller någon olägenhet upphäfvas.
Ber man nu till frågans formella behandling, så är det förundransvärd!, att Högsta
Domstolens beslut allena skall hafva större kraft än Ständernas sammanstäm - Den 21 September f. m. 357 mande beslut, större kraft än Konungens och 2:ne RiksSt:s beslut tillsammans, ty de äro icke ens tillräoklige för en lagförklaring.
Men det är icke ens
Domstolen in pleno, eller de 12 ledamöternas röster, som dertill erfordras.
Enligt 22 § Reg.F. få icke flera än 8 vara på en gång tjenstgörande.
Af dessa 8 behöfva icke mera än G vara af en mening, för att öfverrösta de 2 återstående och Konungen, den högsta statsmaktens utöfvare, med sina 2 röster.
När nu dertill kommer, såsom jag förut nämnt, att Domstolens åsigter inom sig äro stridiga, att samma lagrum förklaras helt annorlunda af den ene och andre, så kan det hända, att om ett mål t. ex. förekommer den sista Juli, (man vet att det är vid mänadernes början, sorn Högsta
Domstolens ledamöter ombytas) så blifver det helt olika afgjordt, än om det förekommer den 1 Aug, Det beror följakteligen pä en slump huru förklaringen utfaller.
Jag tillstyrker derföre, att K.
M:s nåd. propos. och Const.Utskis derpå grundade förslag måtte bifallas.
Frih. Cederström, Jacob, har, till bemötande af hvad jag sist yttrade, i fråga om grunderna för lagstiftningen äfven i denna del, sagt, alt man borde noga skilja emellan den regerande Konungen och den dömmande.
Det är just derom tvisten är, och felet är just, efter min tanke, att man i grundlagen gjort denna skillnad, och jag skulle anse det önskvärdt, att man icke hade en regerande Konung, hvilken har en function såsom Konung, der han icke blir regerande, utan öfverröstas af andra.
Föröfrigt synes det mig, att man i denna fråga behöfde vädja helt enkelt blott till det sunda förnuftet, till en klar slutsats.
Om t. ex. en enskild afgifver en befallning, som beliunes mörk och behöfver förklaras.
Hvem skall förklara, hvad som är menadt; är det den, som afgifvit det mörka yttrandet, eller är det någon annan?
Mig synes, att det är endast den, som fattat beslutet, hvilken kan göra förklaringen.
Det är Konungen och Ständerna, som gemensamt stifta lag, och det bör således blott vara de, som förklara den.
Lika med Hr von Hartmansdorff, då han beklagade sig, att vid detta tillfälle vara af olika tanka med Frih:ne Palmstjerna och Cederström, kunde äfven jag skäligen börja med att nu beklaga mig, att nödgas vara af olika tanka med honom och isynnerhet med den ledamot, som sist yttrade sig.
Jag har under de många riksdagar jag bevistat, alltid varit af den tanke, att detta stadgande, som är eget för Sverige, äfven är behöfligt.
Det är i allmänhet mindre förmånligt för en nation att bestå af några få millioner menniskor, men några förmåner härflyta dock derifrån, och bland andra den att kunna hafva en enda Högsta Domstol.
En sådan förmån bör man så mycket som möjligt begagna och icke bortkasta.
Från urminnes tid hafva Sveriges Konungar äfven varit Sveriges domare.
Sverige har haft envåldskonungar, men derföre icke envåldsdomare.
Svenska folket har alltid vetat skilja emellan Konungens befattning som domare och Konungens befattning såsom landets högsta 358 Den 21 September f. m. styresman.
Vi må icke eller tro, att folket i en framtid skulle mera förvillas om detta begrepp; och då våra forntida Konungar icke i sin höghet förnärmades, eller R.
St. i sin lagstiftande makt, derigenom att en Högste Domstol, der den funnits, kunnat utgifva lagförklaringar, så lärer det icke eller nu, med afseende af rang, något skäl finnas att antaga detta förslag.
Det är endast nyttan för samhället man här behöfver fästa sig vid.
Det är sagdt, att lagförklaringar sällan förekomma.
Det är ganska väl att lagarne skrifvas så, att de sällan behöfva förklaras.
Jag tror dock, att i civil lagstiftning förekommit sådana fall, der, så framt man icke med största varsamhet gått till väga, det verkligen varit behof af lagförklaringar.
När en lagförklaring är gifven emellan riksdagarne, så är ju dessutom tillfälle för såväl Konungen som Ständerna och deras Just.ombudsm. att dervid göra anmärkmr och förklaringen omgöra, ifall den icke varit riktig och nyttig.
Det kan således icke, på sätt en talare yttrat, undgå uppmärksamheten, om förklaringen har medfört skada.
Då detta stadgande sedan 1809 varit gällande, utan att lända till någon skada, men i Hera fall lill nytta, kan jag för min del icke samtycka att gifva min röst till detsammas borttagande.
Detta har jag en gång förr yttrat oell anser mig förbunden att dervid blifva.
Jag tillstyrker afslag å Const.Utsk:s förslag.
Den värde talare, som här omförmält, huru lagförklaringar gifvas i ett annat land, der lagskipningeu skall vara mycket utbildad, har, som jag förmodar, bortblandat lagförklaringar med prejudicater.
Att prejudicater gälla i alla land, der juridik studeras, är ganska sant, äfvensom att den Högste
Domstolen i detta afseende måste verka mest, ty om det visar sig att de lägre domstolarnes utslag alltid blifva casserade, om de icke äro i öfverenstämmelse med de grunder, som den Högste
Domstolen följer, sä är det klart, att underdomstolarne skola mera eller mindre rätta sig derefter.
Men dessa prejudicater äro gifna r högsta instansen, när målet på ordentlig väg kommit dit, hvaremot förhållandet med lagförklaringarue här är, att de utgifvas pä inkommen förfrågan af underdomstolarne.
När en underdomare finner lagen mörk, går han in till Högsta Domstolen och begär förklaring.
Domstolen tolkar då lagen och låter sedan den lägre domstolen verkställa förklaringen eller redigera den i form af utslag.
Målet går sedan igenom alla instanserna och återkommer till Högsta
Domstolen, som sålunda uti samma sak dömmer i både första och sista instansen.
Man har sagt, att saken icke vore vådlig, att den kunde rättas vid nästa riksdag; men jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att om saken företages vid följande riksdag och man föreslår upphäfvande af en lagförklaring, som Högsta Domstolen utgifvit, så fordras för verkställighet deraf 3 Stånds sammanstämmande beslut.
Stanna 2 Stånd emot 2, så blifver förklaringen qvarstående.
Den fråga, hvarom R. o. Ad. nu har att rösta, är således den: skall ny lag kunna stiftas endast genom Konungens och 3 RiksSt:s sammanstämmande beslut, Den 21 September f. m. 359 eller skall ny lag kunna stiftas af 5 Just.råd, tillsammans med 2 Ständ vid påföljande riksdag, i rak strid med Konungens och 2 RiksShs sammanstämmande beslut?
Det är frågan i hela dess enkelhet ; jag finnér den ingalunda tvetydig; jag tror, att det är af vigt och nytta att för lags stiftande finnes ett absolut veto hos Konungen.
Något bevis för nödvändigheten att hålla detsamma i helgd behöfves icke.
Det vore i sanning märkvärdigt, om det skulle behöfvas inför denna församling.
Det vore sannerligen märkvärdigt, om ett lagförslag af denna art, som tvenne gånger blifvit föreslaget af Konungen och nu understödjes af Regeringen, skulle af R. o. Ad. förkastas.
Den öfvertygelse jag äggr, och som hos mig af erfarenheten blifvit befästad, att man bör vid lagars upphäfvande och stiftande med den aldra yttersta varsamhet gå tillväga, har hos mig stadgat den meningen, att ifrågavar. lag, sådan den är, jemväl bör blifva beståndande.
Man har visserligen anfört åtskilliga hypotheser, måhända äfven ett exempel derpå, att denna lag skulle i sin utöfning vara skadlig.
Hvad de förra beträffar, så hafva de beklagligen föranledt till många lagförändringar, hvilka ännu beklagligen visat sig i tillämpningen vara sämre, än de lagar man upphäft.
Det sednare, nemi. exemplet, hörer till undantagen, och jag anser icke att undantagen böra gälla såsom skäl, vid fråga om bedömmande af en lags mer eller mindre nytta.
Man har icke eller kunnat framvisa något enda exempel utom detta på den mindre nyttiga följd, som den rätt grundlagarne tillagt Högsta Domstolen att utfärda lagförklagar har medfört.
Men man kan tvertom anföra en mängd andra exempel, der lagförklaringar varit af Högsta Domstolen gifne, och blifvit af en allmänt välgörande verkan för landet.
Såsom skäl lill bifall för förslaget har här blifvit anfördt, att grundlagarne icke kunna ändras annorlunda, än vid hvarje riksdag, efter derom vid föregående riksdag väckt förslag, och deraf bar man dragit den slutföljden, att någon förklaring öfver civil- criminal- och kyrkolag ej eller behöfde emellan riksdagarne äga rum.
Jag möter denna anmärkn. med den erinran, att grundlagarne hafva med sig det egna förhållandet, att de skola efter ordalydelsen tolkas, denna må leda till hvilket resultat som helst.
Så förhåller sig icke med de öfrige lagarne, emedan lagstiftaren sjelf har, åtminstone i domarereglorne, tydligen uttalat sin mening, att marn skall tolka lagen efter dess rätta förstånd, emedan bokstafven dödar och anden gör lefvande.
Det är således denna tolkning af de allmänna lagarne, som understundom sker oriktigt, och det är den mörka meningen af dem, som understundom påkallar ett förtydligande, på det att dessa lagar skola kunna efter en enda grund i hela riket tillämpas.
När förhållandet är sådant, då är det icke af ringa vigt, att ett stadgande i grundlagen qvarstår, som gör det möjligt att fullgöra hvad denna nödvändighet oafvisligen bjuder.
Likaledes har man frågat, huruvida de lagförklaringar, som Högsta Domstolen hittills meddelat, varit nyttiga.
Med undantag af 3C0 Deil 21 September f> m. en enda vet jag sannerligen icke, att de varit onyttiga, och för öfrigt, om man vill begagna denna fråga, såsom ett skäl att bifalla förslaget, så skulle jag i min ordning kunna fråga, om de lagar, hvilka blifvit af R.
St. och äfven af den andra statsmakten antagna, alltid varit nyttiga.
Beklagligtvis har erfarenheten visat motsatsen.
Det är icke mer än tio år sedan hos R.
St. väcktes, till Konungen frambars och af K.
M. gillades ett lagförslag rör:de försäljning af lösegendom.
Jag frågar, om denna lag har varit nyttig.
Likaledes blef vid sista riksdagen af R.
M. framburet ett förslag, om inskränkning i bysättningslagarne, hvarigenom man trodde, att mera styrka och ordning uti creditväsendet skulle beredas.
Delta förslag blef också af K. M. bifallet.
Tre eller Tyra år äro nu knappt förflutna, och motioner hafva blifvit yäckta om upphäfvande af denna lag, hvilken i sina följder visat sig vara i högsta måtto skadlig.