Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stadgandet bereder ovedersägligen tillfälle till chikan; och man kan vid handel, såsom Engelsmannen säger, tåla att betala, men icke att trakasseras.
Den siste talaren tiar sagt, att detta stadgande bereder tillfälle till chikan och trakasseri; men den, som Den 6 Juni e. m. 87 finner behagligt eller förmånligt att begifva sig hit för att drifva handel, bör val inhemta kännedom om den i berörde hänseende gällande författning.
För att undvika den möjlighet till chikan, som för den jfrågav:de resande förefinnes, måste man, straxt efter det han satt sin fot här i Iand, uti hans hand placera den nu omhandlade bevillnings-förordnm.
Huruvida ett sådant mottagningssätt, hvilket på vinst och förlust måste iakttagas mot alla utlänningar, enär man icke kan genast se på en person, till hvilket yrke han hörer, skall lör dem befinnas angenämt, lemnar jag till en hvar att bedöma.
Jag kan icke frångå den åsigt att hvar och en, som kommer till ett främmande land, måste se till, hvad det landets lagar bjuda.
Man får väl icke taga för gifvet att man har rättighet att handla och vandla utan att fråga efter, hvad som är lag i landet.
Så mycket förstånd tror jag dock bör finnas hos hvarje handelsexpedit.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan och dels att It. o. Ad., med afslag derå, skulle besluta, att de i nu gällande bevillnings-stadga meddelade föreskrifter rörande bevillning af utländske handlande och handelsexpeditör fortfarande skola lända till efterrättelse; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades flere ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag derå och bibehållande af de nu i ämnet gällande föreskrifter, då svaren utföllo med många ja, blandade med nej; och föklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Ehrensvärd begärde votering.
Uppsattes och justerades följ:de voter:s-propos.: »Den som bifaller Bevilln.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 9 gjorda hemställan om uteslutande ur bevillnings-stadgan af § J6ang:de bevillning af utländske handlande och handelsexpeditör, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o.
Ad. denna hemställan och bibehåller det nu i ämnet gällande stadgandet.»
Nej — 20. 88 Den fi Juni e. m. § 18.
Jag tillhör i allmänhet icke deras antal, sorn motsätta sig lindring i skattebördorna, men man bör dock alltid ihågkomma, att skatt måste utgå, att all skatt är obehaglig, samt att man företrädesvis bör borttaga de mest tryckande skatterna.
Jag vill lemna derhän, huruvida man i förev:de hänseende följt de af mig nu angifna grundsatser, och huruvida man icke, då man tillstyrkt denna betydliga skattenedsättning, låtit andra skatter af svårare art qvarstå.
Hvad man till en början af Utsk:t bort kunna fordra, skulle hafva varit en utredning rörande det belopp, till hvilket inkomsten af ifrågav:de bevillning kunde antagas uppgå.
Nu är här föreslaget att efterskänka f:de!ar af denna bevillning.
Temligen ovisst torde dock vara, huruvida tillgång till fyllande af den derigenom uppkommande brist förefinnes.
Afdraget å denna bevillning, eller |:delar, är så stort att jag nästan heldre, än att lemna mitt bifall dertill, skulle vilja efterskänka hela beloppet.
Vid detta förhållande önskar jag helst afslag å punkten, och hvad jag på sin höjd skulle kunna gå motionären till mötes med, vore att icke motsätta mig återremiss.
Såsom motionär i denna fråga, tror jag mig hafva angifvit tillräckliga skäl för avskaffandet af denna bevillning, hvilken är både onyttig och orättvis.
Att ålägga en person att betala bevillning — till större eller mindre belopp — för ett fideikommiss, som honom tillgodokornmit, kan blifva i högsta grad obilligt, enär det är ovisst huruvida han är i stånd att erlägga denna bevillning.
Det kan vara temligen osäkert, huruvida den, som tillträder ett fideikommiss, eger någon enskild förmögenhet; men han skall dock, då han tillträder samma fideikommiss, betala sina 5 proc.
Hvarifrån skall han då taga dessa penningar?
Ingenting har han, och fideikommisset kan han icke sätta i pant.
Denna afgift ifrågakommer i öfrigt just vid den tidpunkt, då han måste skaffa sig inventarier m. m. för fideikommissets skötande.
Vidare, om samma fideikommiss ofta ombyter egare — sådant beror på dödligheten i slagteri —, skulle det kunna hända, att värdet af hela fideikommisset finge inbetalas till kronan.
Denna bevillning är exceptionel för vissa personer, hvilka icke kunna till namnet uppgifvas.
Med lika mycket skäl skulle man kunna säga:
Hr N. N. skall betala bevillning.
Hvad bevillningen för gåfva beträffar, synes det mig äfven vara i högsta måtto orättvist, att en person icke skall få skänka bort hvad han eger, utan att kronan skall framträda med anspråk på andel deri.
Utgöres gåfva af ett kapital, utgår deraf Ben 6 Juni e. m. 8!) direkt bevillning.
Enahanda är förhållandet med arf och testamente.
Jag vill dock icke påyrka bifall till hvad i min motion blifvit föreslaget, enär det torde vara omöjligt att nu lyckas genomföra denna motion i sin helhet, utan anhåller allenast om propos. på Utsk:ts förslag, såsom åtminstone i någon mån med rättvisa och billighet öfverensstämmande.
Man hör icke sällan talas om beskattningar, som kallas: »t. o. m. odiösa.»
Den benämningen anser jag verkligen denna beskattning förtjena.
I detta fall är det staten, som i viss mån konstituerar sig till arftagare.
Jemte denna beskattning af 5 proc. skall, ungefärligen samtidigt, äfven kartan till bouppteckningen utbetalas.
Om t. ex. en person erhåller arf eller gåfva af ett fideikommiss eller annan egendom till värde af 100,000 rdr, så uppgår vanligen inventariernas värde vid en sådan egendom åtminstone till 15 ä 16,000 rdr.
Lägger man dertill 5 proc. bevillning å egendomens nyss uppgifna värde, så kommer egendomsinnehafvaren att, omedelbart efter sitt tillträde till egendomen, ikläda sig en skuld af några och 20,000 rdr, d. v. s. jf:del af egendomens värde.
Om nu denna egendom endast lemnar 4 proc. i afkastning och egendomsinnehafvaren får betala C proc. för sina upplånta penningar, måste man medgifva att gåfvan af en sådan egendom icke är ett så afundsvärdt förhållande, som staten betraktar detsamma.
Motionären har således haft ganska godt skäl att anse, det staten i detta stadgande egentligen endast ådagalagt en håg att lägga sig till penningar.
Denna håg är dock af ganska vansklig art, ty den kan icke betraktas som en beskattande åtgärd, utan, rent ut sagdt, som ett tillegnande af annans egendom.
Då jag således anser att (Jtsk:t, långt ifrån att böra klan dras, tvärtom i detta fall gått rättvisan till mötes, tillstyrker jag bifall till dess hemställan.
Man har här vid åtskilliga tillfällen hört förespeglas huru skatteförhöjning skulle blifva en oundgänglig följd af de allt mer tillväxande kommunikationsanstalterna, och man ordar mycket om den förhöjning af utskylderna, som blifvit föranledd af statsbidragen till industriens utveckling, äfvensom af de ökade anspråken på uppfostran och bildning för det yngre slägtet.
Vid sådant förhållande torde man väl böra gå försigtigt tillväga i fråga om förminskning af statens tillgångar; men i detta fall har man ådagalagt en stor benägenhet att borttaga en del af de tillgångar, som staten under fordna tider städse påräknat såsom en utväg för bestridande af sina utgifter.
Afven denna riksdags historia visar, att ytterligare flera skattetitlar blifvit afskafläde.
Ogerna deltager jag visserligen uti beslut, som föranleda förhöjning i de Svenska medborgare pålagde 90 Den 6 Juni e. m. skattebördor; men på samma gång måste jag tillstå, att det är med mycken obenägenhet, som jag borttager sådana inkomster, hvilka staten under en lånare tid åtnjutit, och hvilkas utgående icke skäligen kan anses särdeles betungande för den skattskyldige.
Till dylika inkomster kan den nu omhandlade bevillningsafgiften räknas.
Det är nemi. mycket länge sedan den bevillning tillkom, som allt hittills utgått af den tillfälliga kapitaltillökning eller den särskilda årliga inkomst, hvilken erhållits till följd af gåfva eller testamente.
Den för sådan tillväxt i den skattskyldiges kapitalförmögenhet och tillgångar stadgade bevillningsafgift har också i allmänhet utgått utan några klagomål, emedan den deremot svarande inkomst- eller kapital-förhöjningen otta varit helt och hållet opåräknad.
Motionären har i sin framställning sagt, att den för fideikomrniss-innehafvare ifrågakommande beskattning är exceptionel; men man måste ihågkomma, att äfven fideikomrniss-stiltelserna äro exceptionella, och att, genom fideikommissers i förväg bestämda öfvergång från en till annan innehafvare, motverkas de allmänna beskattningslagarne för öfverlåtandet af fast egendom till nya egare.
I medeltal har testaments- och fideikommissbevillningen ej uppgått till mer än 100,000 rdr årligen; men med iakttagande af en något noggrannare och strängare kontroll, tror jag att denna inkomstkälla skulle komma att utgöra ett nyssnämnde summa betydligt ölverstigande belopp.
Redan vid förra riksdagen skedde en icke obetydlig nedsättning i testamentsbevillningsafgiften.
Jag tror icke, att man har skäl att nu gå längre på samma väg.
De egentliga testamentena afse för öfrigt högst sällan fast egendom, utan i allmänhet endast kapitalbehållningar.
Man har talat om obilligheten och orättvisan deraf, att staten får en del af den testamenterade tillgången; men då undantag göras från den allmänna arfslagens bestämmelser, kan jag för min del ej finna synnerligen orätt, att staten vid dylika undantagsfall träder emellan och, till fyllande af de allmänna behofven, söker erhålla någon mindre andel utaf den, med undanrödjande af den lagliga arfsrätten, disponerade qvarlåtenskapen.
Med samma skäl skulle man kunna påstå det gamla lagstadgandet om dana-arf vara origtigt — en arfstillgång, till hvilken staten möjligen skulle kunna anses ej heller hafva någon skälig rätt, utan densamma böra tillfalla kommunen eller enskilda personer.
Jag tillåter mig äfven erinra, att de kontroller och det besvär, som med den vid testainentsbevillningen ifrågakommande uppbörd måste vara förenade, äro så betydliga, att jag, lör det fall att denna bevillningsafgift skall nedsättas till 1 proc., skulle vilja biträda den af en föreg:de talare uttryckta åsigt, att samma afgift heldre borde h. o. h. efterskänkas.
En talare har yttrat, att för fideikommisser måste vid ombyten af innehafvare betalas charta-sigillata-afgifter.
Jag kan Den 6 Juni e. m. 91 verkligen icke fatta, huru dessa afgifter skulle komma att beräknas och utgå, enär ett innehaft fideikommiss väl icke kan i bouppteckningen efter en afliden fideikommissarie till sitt värde upptagas bland behållningen i hans efterlemnade bo.
På grund af hvad jag nu anfört och förut yttrade skäl, anhåller jag om afslag å Utslcts hemställan och bibehållande af stadgandet i nuv:de Bevillnings-förordning.
Jag får fästa uppmärksamheten deruppå, att den här ifrågakonunande afgilten icke uttages, då egendom genom testamente eller arf, eller såsom fideikommiss, tillfaller efterlefvande maka, skyldeman i rätt uppstigande led, syskon eller deras afkomlingar, utan endast då egendom på sådant sätt öfvergår antingen till atlägsnare skyldeman eller till helt och hållet oskylda personer.
Om den, sorn under sådana förhållanden kommer i besittning af förmögenhet, lemnar något tillskott till det allmänna af hvad honom sålunda, sannolikt oftast oförväntadt, tillkommit, torde han ej finna sig föranlåten att deröfver klaga.
Härtill kommer, att, då fideikommissegendomar icke kunna gå i köp, erhåller staten icke af sådan egendom den inkomst, som inflyter af andra egendomar, för hvilka charta-sigillataafgift vid köp erlägges.
Om den åsigten skulle göra sig gällande, att ingen bevillning för fideikommissegendom borde erläggas, derföre att egaren ej anser sig hafva lika fri dispositionsrätt öfver densamma, som öfver annan sin ärfda eller iorvärfda egendom, så skulle en verklig orättvisa i beskattningsväg derigenom begås emot landet i sin helhet.
Jag anhåller om afslag å Utsk:ts hemställan och bibehållande af det nuv:de stadgandet.
Riktigt är, att man under sin lifstid skal! till staten betala en viss afgift för sin förmögenhet, samt att den person, till hvilken samma förmögenhet öfvergår, skall i sin ordning betala samma afgift; men att en tillskottsafgift skall ega rum, eller att staten skall på sätt och vis taga arf, derföre att arftagaren icke tillhör någon af de skyldskapsleder, som äro i lagen uppräknade, dertill kan jag icke finna någon rättsgrund, sedan lagstiftaren förut uttalat den åsigt, att man skall vara berättigad att göra testamente till hvem som helst.
Jag yrkar således fortfarande bifall till punkten.
Alla skatter äro ett ondt, men den här il råga v:de skatten är icke en bland de mest tryckande.
Vid sådant förhållande kan jag verkligen icke fatta, huru samma person, som försvarat att man för den vara, som köpes, skall betala 130 proc. endast derföre, att denna vara föres öfver gränsen, eller med andra ord vill bibehålla s. k. skyddstull till belopp, hvarigenom en nödvändig klädespersedel fördubblas i 92 Den 6 Juni e. m. pris, huru samma person här förfäktar det påståendet, att det skulle vara hardt att en oskyld, som får ett testamente eller gåfva, vid mottagandet deraf skall erlägga 5 proc.
Månne icke sådana höga skyddstullar, och, för att taga ett annat exempel, fullmaktslösen, jemlikt hvilken en person, som tillträder en tjenst, skall betala en hög lösen för att komma i åtnjutande af denna tjenst, med allt skäl kunna sägas vara långt mer obilliga?
Nu il'rågav:de bevillning är deremot en afgift, som tillhör deras antal, hvilka blifvit utaf alla rättslärde mest försvarade, enär denna skatt utgör en öfvergångsafgift vid sådana fall, då egendom öfverflyttas å alldeles oskyllda personer och dervid föranleder ett undantag från arfslagarne.
Kan det dessutom vara skäl att riskera en förhöjning i bevillningen genom borttagandet af denna skatt?
Vidare får jag erinra, att denna skatt, förra gången frågan förevar, nedsattes i vissa fall från 10 till 4 och i andra från 6 till 4 proc.
Dertill lades charta-sigillata-afgiften af 1 proc.
Om detta förslag bifalles, så kommer endast charta-sigillata-afgiften att qvarstå.
Denna skatt drabbar icke personer, som äro i något verkligt behof; och, på sätt redan förut blifvit erinradt, ifrågakommer den icke, då egendomen öfvergår till närskyllda, utan endast då oskyllda eller särdeles aflägsna slägtingar taga densamma i besittning.
St:r redan vid förra riksdagen i detta fall tillvägagingo med stor frikostighet, kan icke bestridas, och det torde vara skäl att dervid stanna.
Jag fortsätter mitt yrkande om afslag å punkten.
Jag instämmer med dem, hvilka yrka afslag å denna punkt, enär jag icke kan firma denna beskattning vara på något sätt mera rättsvidrig, än hvilken annan beskattning som helst.
Lika rättsvidrigt är, att vid försäljning af en egendom betala charta-sigillata-afgift och mångå andra med samma försäljning sammanhang egande afgifter.
Man har påstått, att i följd af detta stadgande en gåfva skulle kunna förlora allt sitt värde; men jag hemställer, huruvida skäligen kan antagas att den, som emottagit gåfvan, verkligen kommit i sämre ställning, än han förut haft.
I följd af stadgandet, att denna bevillning ej skulle erläggas, då värdet af den gifna egendomen understiger 1,000 rdr, drabbar icke heller denna afgift de mindre gåfvorna.
Jag kan således icke finna något giltigt skäl att borttaga denna beskattning, synnerligast som man, på sätt Hr Stuart redan erinrat, derigenom skulle tvingas att lägga bevillning på något annat håll, der densamma möjligen kan blifva mera trycKande.
Alldenstund ingen annan af Utsk:ts ledamöter uppträdt, anser jag mig, ehuru jag icke tillhör den afdel - Den 6 Juni e. ra.’ 93 ning, som behandlat detta ärende, nödsakad att till besvarande upptaga hvad mot denna punkt blifvit anmärkt.
Den i detta fall nu gällande bestämmelsen kan icke hafva någon rättsgrund.
Med »rättsgrund» menar jag här likstämmighet i alla afgifter för förvärfvad egendom
Då denna rättsgrund i öfrigt genomgår hela bevillningsförordningen, ansågs densamma böra utsträckas äfven till testamente och fideikommiss m. m.
Utsk:t fann så mycket mer skäl att nedsätta bevillningen till 1 proc., som genom taxeringen i sednare år jorden stigit så hetydligt, att den egendom, som tillförene varit taxerad till 10,000 rdr, numera är taxerad till 50,000 rdr.
Vid sådant förhållande torde ifrågav:de inkomst för staten icke genom denna nedsättning minskas så mycket, som en föreg:de talare velat antyda.
Den siste talaren synes hafva velat antyda, att man önskade införa något, som till sin grund vore oriktigt.
Om den beskattning eller afgift, hvarom nu är fråga, icke förut funnits, skulle jag kanske icke yrka på densammas införande; men då den sedan långliga tider tillbaka utgått och det nu förev:de förslaget alser en hittills gällande beskattnings afskaffande, kan jag ingalunda frångå mitt förut framställda yrkande.
I följd af den tjenstebefattning jag tillförene innehaft, är jag i tillfälle att intyga, att under den tid af 5 år, hvarunder den slutliga granskningen af kontrollen öfver testamentsbevillningens utgörande inom hela riket ålåg mig, icke något enda nytt fall förekommit, då fast egendom varit föremål för testamente.
Derunder bevakade och till bevillningsafgift föranledande testamenten hafva vanligast afsett vissa kapitalbelopp eller årliga understöd.
Den fasta egendomens förhöjda taxeringsvärde torde således icke komma alt bereda den väntade ersättningen för minskningen i afgiftsbeloppet.
I sammanhang härmed får jag erinra, att syskon och syskonbarn först i sednare tider blifvit befriade från denna bevillning.
Samma befrielse är numera utsträckt äfven till syskons och syskonbarns afkomlingar.
Man har härvid utgått från den åsigt, att erhålla skattfrihet för all, vare sig lös eller fast egendom, som testamenterats inom slägten.
Jag vill för öfrigt endast nu tillägga uttrycket af min säkerligen allmänt delade öfvertygelse, att en och hvar, oaktadt ifrågav:de afgifts fortfarande, skall hädanefter likasom hittills med tacksamhet mottaga testamentariska dispositioner, fastän han vet, att han blott erhåller 95 proc, utaf det honom tillerkända testamentsbelopp.
Jag anser mig, af hvad under diskussionen anförts, icke funnit något skäl att frångå mitt förut gjorda yrkande.
En talare har här förundrat sig öfver, att samma personer, som den ena dagen försvara 130 procents 94 Den 6 Juni e. m. beskattning å varor, den andra dagen vilja afskaffa en skatt af så ringa belopp, som den här ifrågav:de.
Till svar derå får jag anföra, att skatt till utlänningen väl aldrig kan jemföras med skatt till förmån för Svenska medborgare.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts förev-.de hemställan och dels alslag derå samt bibehållande af de nu i ämnet gällande föreskrifter; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utslcts hemställan och sedermera propos. på afslag derå och bibehållande af de nu i ämnet gällande föreskrifter, hvilka båda propos:r med blandade ja och nej besvarades; hvarefter propos. på bifall till Utsk:ts hemställan förnyades samt besvarades med starka ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Bevilln.-Utslcts i Betänk:t N:o 9 gjorda hemställan i fråga om nedsättning af den i Bevillnings-stadgans 18:de § föreskrifna bevillning af gåfva, testamente, fideikommiss och arf, röstar Ja; den det ei vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad.
Utslcts hemställan och bibehåller de nu i ämnet gällande föreskrifter.»
Nej — 18. § 19- Utsk:ts hemställan bifölls. § 20.
På grund af R. o. Ad:s förra beslut anser jag det icke tjena till någonting att försöka genomdrifva en ändring af den nu föredragna punkten.
Jag vill också endast till protokollet anföra, att jag icke anser denna förändring nödig eller på minsta sätt af behofvet påkallad.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef Utsk:ts hemställan af R. o. Ad. bifallen.
Den 6 Juni e. m. 95 § 23.
Johan Wilhelm:
Ehuru jag icke nu 'vill upprepa, sila de skäl för och emot bevillning af karaktersfullmaliter, sorn vid föreg:de riksdagar blifvit anförda, kan jag dock icke underlåta fästa uppmärksamhet på ett af Utsk:ts skäl för upphörandet af denna bevillning.
Utsk:t säger nemi. att, »om man fortfarande vill beskatta sådana fullmakter, bör denna beskattning följdriktigt utsträckas äfven till sådana utmärkelser, som utdelas af sällskap och samfund, såsom Hushållnings-sällskapen, Patriotiska samfund, Brandförsäkrings-inrättningar m. fl.»
Det torde dock lätt inses att dessa utmärkelser icke hafva den ringaste likhet med karakters-fullmakter, hvilka stundom köpas, den ene efter den andre, på det den lycklige innehafvaren må kunna stiga i värdighet.
Om min röst kunde göra sig gällande, skulle jag således vilja föreslå att dessa karaktersfullmakts-innehafvare fortfarande finge betala sin afgift, huru ringa den än är, hvadan jag får anhålla om propos. på afslag å denna punkt.
För min del måste jag, i motsats till den förre talaren, bekänna, att jag icke vet något enda giltigt skäl för ett stadgande, som efter mitt förmenande är så orimligt, som det nu ifrågav:de, och då R. o. Ad. vid den sista riksdagen och äfven den föregående beslutat, att en dylik beskattning på karakters-fullmakter icke vidare skulle ega rum, så behÖfver jag väl icke upprepa skälen emot stadgandets bibehållande.
Jag ber blott att få försvara Utsk:t mot en af Frih.
Stjernstedt emot detsamma riktad förebråelse.
Utsk;t har ingalunda sagt, att utmärkelser af Hushållnings-sällskap m. fl. böra beläggas med skatt, utan blott att, om en utmärkelse, sorn meddelas af K. M., anses vara af den natur, att för den äfven framdeles bör betalas afgift till staten, så måste man, om man vill vara rättvis, äfven med skatt belägga sådana utmärkelser, en person erhåller i belöning af ett enskildt samfund, på den grund att äfven denna utmärkelse sätter honom framför hans öfrige medborgare — och det är just för att visa det orimliga i stadgandet, som Utsk:t framhållit det klandrade exemplet.
Sedan öfverläggningén ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å Utsk:ts förev:de hemställan, framställdes propos. på bifall till densamma, och då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Oxenstjerna, Carl Gustaf, begärde votering, men innan voter:s-propos:n hunnit uppsättas, anmälte sig och yttrade 96 Den 6 Juni e. m. Frih.
Som en högt aktad ledamot af det Höglofl.
Ståndet försäkrat mig att jag icke skall vinna voteringen, så afstår jag från densamma, heldst som jag verkligen sjelf tror detsamma.
Men jag är fortfarande af den öfvertvgelsen att det just är fåfängan och narraktighelen man i främsta rummet bör beskatta; och begagnar tillfället att till protokollet anteckna denna min mening.
Bifölls. §§ 25 och 30.
Utsk:ts hemställanden och förslag biföllos och godkändes. § 32.
Bifölls och de i anledning deraf vidtagne redaktionsförändringar i §§ 32, 34, 38, 56 och 92 godkändes.
Jag vet icke om min anmärkning är riktig, men jag ber dock få fästa uppmärksamheten derpå, att här icke står föreskrifvet hvilken som skall bestämma, om en socken skall välja en eller två ledamöter i taxeringsberedningen.
Ar det K. M:s Befh:de som skall föreskrifva detta?
Något sådant finnes icke bestämdt uttryckt, ty här står endast att de ega välja en eller två ledamöter.
Det är denna föreskrift som förefaller mig sväfvande, och jag ber någon ledamot af Bevilln.- Utsk:t meddela upplysning om, huruvida det icke häruti ligger en oegentlighet.
Till svar å hvad Gr. af Ugglas framställt, får jag nämna, att man inom Utsk:t ansåg, att det tillkomme K. M:s Befh:de att bestämma antalet ledamöter, som skall väljas från hvarje socken i ett berednings-distrikt.
Jag medgifver likväl att detta icke uttryckligen är sagdt i föreskriften; och som det kanske vore nödigt att härutinnan göra ett tillägg, vill jag icke motsätta mig ett sådant.