Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stms sida kan möta någon betänklighet att i underd:het begära, eller å regeringens alt medgifva ett amendement till den ofvanberörde Kongl, kungörelsen, hvilket i det hela icke, (såsom t. ex. bränningens absoluta inställelse under April månad) ingriper i någons lagliga rätt, fastän det kan blifva ett streck i räkningen för dem som spekulera på en oskälig vinst i följd af författningens brister.
Dessa sednare hafva förnämligast bestått deruti, att Regeringen tillåtit utbyte af bränningsmånader, så att tillverkare, i st. f. April månad kunnat få såsom bränningslid begagna halfva Nov. och halfva Dec. månader, och att, när detta väsendtliga misstag blifvit begånget, den utfärdade författningen icke derjemte stadgat att alla anmärknrr om bränning jemväl för April månad ovilkorligen skulle ske vid mantalsskrifningen sisth höst, i st. f. att nu nya anmälningar för samma månad på grund af 11 § i 1851 års bränvinsbränningsförordning, anses kunna när som helst ega rum hos K:s Befh:de som i anledn. deraf utfärdar särskilda tillståndsresolutioner, samt tillika meddelat bestämdt förbud att någon må till bränvinsbränning under April å annat ställe begagna samma redskap, som blifvit under både Nov. och Dec. månader för bränvinsbränning använd.
Följden af dessa förbiseenden i författningen skall, så vida ingen rättelse mellankommer — efter från landsorten inlöpande underrättelser, blifva den, att ett stort antal af de under höstmånaderna nyttjade bränningsredskaper flyttas lill andra egendomar eller lägenheter, de der, efter vår förträffliga bränvinsbränningslagstiftning äro ”till bränvinsbränning berättigade” och der man nu som bäst är. sysselsatt med tillredelse!- att till bränneriet- inrätta sågar, qvarnar, mälthus, brygghus, m. fl., för att der efter vederbörlig anmälan, i andra egares eller sitt eget namn drifva den ädla rörelsen, hvaraf vinsten för närvande är så lockande.
För att i möjligaste mån förekomma dessa missbruk, tager jag mig friheten föreslå : Att R.
Stil- måtte hos K. M. anhålla, att K.
M. täckes, så fort sig göra låter, utfärda den förklaring af Kongl, kungörelsen d. 13 Juli 1853, ang:de bränvinsbränningens inställande, alt, utöfver de vid mantalsskrifningarna i sisth Nov. gjorda anmälningar, till utöfvande af bränvinsbränning under April månad, några nya sådane anmälningar 398 Den 31 D ecernber e. m. icke må för giltiga anses eller några tillståndsresolutioner i anledn. deraf utaf K. M. resp.
Beflnde meddelas, samt att den anbefallda förseglingen å den bränvinsbränningsredskap, som under den förflutna hösten varit i två månader begagnad, icke må brytas eller redskapen till annan plats Hyttas före den 1 nästkommande
Maj, vid ansvar, som för brytande af försegling bestämmes i Kongl.
Förordn. d. 10 Okt. 1851, ang:de vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin.
Jag anhåller att denna motion måtte hänvisas till särskilda Utsk:s behandling. 2:o. Ehuru K. M. redan uti skrifvelse till R.
St:r vid sednaste •
Riksdag d. 21 Nov. 1850, gifvit R.
St:r tillkänna det vara Hans Maj:ts åsigt ”att de af stånd och hemvist beroende olikheter i testa mentsrätten utgöra, särdeles efter giftorätts- och arfslagarnes förändring, hufvdsakliga brister i lagsystemet”, afhördes likväl icke vid samma Riksdag någon propos. från Regeringen till afhjelpande af dessa ”hufvudsakliga brister”, hvilket dock synes hafva varit förenadt med desto mindre svårighet, som lagberedningens fullständiga förslag till alla för ändamålet erforderliga stadganden, redan för 6 år sedan blifvit till Konungen afgifvet.
Af denna anledn. och för den händelse, som nog kan vara att befara, att en sådan propos. äfven vid innevar:de Riksdag torde uteblifva, får jag begagna den enskilda molionsrätlen för förnyandet af det förslag, jag, uprepade gånger framställt, nemi. att, för tillvägabringande af en saknad enhet i lagstiftningen, samt till undanrödjande af de skiljaktigheter, som med afseende å egendoms natur samt testamentsgifvares stånd och hemvist, f. n. i lagstiftningen förefinnas, testamentsrätten måtte för framtiden bestämmas sålunda:
Att, med uphäfvande af 17 kap. A.B., Kgl. Förordn. och Förklar, af d. 19 Aug. 1762 och d. 4 Febr. 1801 samt 12 § i R. o. Ad:s privilegier d. 16 Okt. 1723, nyssnämnde kapitel måtte erhålla denna förändrade lydelse: § I Ej må någon genom testamente bortgifva mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvinge finnes.
Andra hälften falle bröstarfvinge till:
Den hälft kallas bröstarfvinges laglott.
Ej heller må den, som häfver bröstarfvinge, genom testamente så förordna om sin egendom, att bröstarfvinges rätt till afkomst eller nytta af hvad i hans laglott räknas bör, derigenom inskränkes. § 2.
Finnes ej bröstarfvinge, då må man all sin egendom genom testamente bortgifva. § 3.
Testamente må ej tagas af bo oskifte, utan af dens del, sorn gifvit häfver.
Den 31 December e. m. 399 § 4.
Har någon i testamente gifvit mer, än lag säger, varde testamentet, då tvist upstår, rättadt efter lagen och gånge för öfrigt i verkställighet.
I sammanhang härmed och då billigheten synes fordra att så länge bördsrätten qvarstår i afseende på lösen af försåld arfvejord eller bördköpt jord, en sådan lösningsrätt äfven bör medgifvas beträffande genom testamente eller gåfva afhänd fast egendom af nämnde egenskap, föreslår jag vördsamt följande tillägg såsom: § 5- Gifver någon genom testamente bort egendom, som är börd underkastad, ege den som inom börden är, att, innan laga stånd åkommer, den egendom lösa efter af rätten derå satt värde; och gånge dermed i öfrigt som i 5:te kap. J.B. skiljs.
I öfverensstämmelse med dessa grundsatser torde jemväl 1 och 3 §§:ne 8 kap. J.B. böra uphäfvas samt i deras ställe införas följande stadganden: § I All egendom, ehvad den år ärfd eller förvärfd, må af egaren bortgifvas. § 2.
Bortgifver någon sådan egendom, som börd underkastad är, ege bördeman att, innan laga stånd åkommer, densamma lösa efter af rätten derå satt värde, och gånge dermed i öfrigt som i 5:te kap. denna Balk skiljs.
Denna motion blef vid förra Riksdagen af LagUtsk. afstyrkt, endast af det skäl, att densamma skulle innefatta en ”rubbning af nu gällande grunder för odal- eller arfvejords-systemet”, hvilken förmentes icke ”gillas af det allmänna tänkesättet.”
Ett sådant skäl för afstyrkande af en på i öfrigt erkändt riktiga grunder stödd lagstiftning, är åtminstone högst beqvämt, ehuru det föga består inför det allmänna omdömet, huru en lagstiftningsfråga bör behandlas.
Mig synes att lagstiftaren der skall ställa sig ”i spetsen” för förbättringarna.
Hans upgift är att besegra fördomarna och förvillelserna hos hopen; icke att vika undan eller buga sig derför.
Och om det är sannt att ett folks lagar i väsendtlig mån utmärka den grad af kultur, lill hvilket det hunnit, så är det otvifvelaktigt lika sannt, att dessa lagar blifvit uttänkta och upfattade af de yppersta och bästa, sorn förstått folkets behof och bedömt hvad som för detsamma varit nyttigt och rätt, utan en klenmodig fruktan att erkänna detta i lagen, långt innan det s. k. tänkesättet hos den stora allmänheten derom blifvit ense.
Sådant lär oss alla lagstiftningars historia, från och med Solons och Lycurgi t. o. m.
Napoleon den stores.
Af dessa skäl anhåller jag, att LagUtsk. denna gång måtte åtminstone uptaga min framställning till undersökning och pröfning, och icke afvisa den med konservatismens nog utnötta fras, att det 400 Den 31 D ecember e. m. allmänna tänkesältet skulle ogilla en lagstiftning, som stödjer sig på rätt, eller att ett civiliseradt folk, sådant som det Svenska, icke skulle vara ”moget” att emottaga bättre lagar än dem som för 150 år sedan passade samma folk.
Vi erinra oss, Mine
H:rr, ännu mycket väl den oro, som icke för mer än 8 år sedan väcktes inom detta lius genom frågan om införandet af den lika arfs- och giftorätten, och huruledes man äfven då var tillreds med det hufvudargu ment, att det allmänna tänkesättet icke gillade den föreslagna för ändringen, — ja förespådde, isynnerhet från BondeSt., högljudt missnöje och stora olyckor af den nya lagen.
Sedan emellertid denna lag blifvit af K.
M. utfärdad, har man mig veterligen deröfver icke försport den ringaste klagan; tvärtom synas alla vara nöjda, och säkerligen skulle man nu misslyckas, möjligen äfven inom Riddarhuset, om man ville söka återinföra olikheten i arfsoch giftorätten.
Beträffande testamentsfriheten, så synes den böra blifva ett angenämt surrogat just för dem som önska att mellan sina barn olika fördela sin egendom, och jag är nästan öfvertygad att, så framt den Konungens
Minister som vid den tiden då beslut fattades ang:de införande af rättsenligara och enklare arfs- och giftolättslagar, förestod Just.-Departementet icke allt för tidigt blifvit bortryckt af döden, R.
St:r haft att vid näst derpå följande Riksdag förvänta en Kongl. Propos. ang:de en utvidgad testamentsfrihet, hvilken denne Minister (Hr Frih.
Nordenfalk) ansåg vara af den vigt, att, om jag icke är allt för illa underrättad, han afstyrkte sanktion å R.
St:rs förslag till lika arfs- och giftorätt, med mindre än alt denna förändring ställdes i sammanhang med en kontrapropos. om utvidgad testamentsfrihet, ehuru K. M. i nåder fann för godt att upskjuta den sednare frågan, hvilken derefter synes hafva blifvit alldeles bortglömd.
Jag anhåller att denna min motion måtte remitteras till LagUtsk. 3:o.
Uti det förslag till HandelsBalk, som af Lagkomitéen år 1815 på trycket utgafs, hade komitéen bland annat föreslagit den förändring i nu gällande lag, att intet skuldebref skulle fä ställas lill innehafvaren, samt att, derest det vore ställdt till viss man eller ordres, öfverlåtelsen deraf skulle ske skriftligen man från man, så att icke ens öfverlåtelse finge ske lill iunehafvaren.
Motiverna till delta förslag voro bland andra: l:o.
Om ett sådant skuldebref, genom händelser, som ofta kunna inträffa, utan ägarens frivilliga öfverlåtelse, kommer i annan mans hand, kan denne utsöka den derå grundade fordran, och ägarens rätt gå för honom förlorad.
Han kan icke ens från sig afvända denna förlust, om hail gitter bevisa, att viss man detsamma från honom stulit, men en annan sedan framställer sig såsom innehafvare, utan att kunna öfverlygas derom, att han icke på god tro åtkommit skuldebrefvet, eller Den 31 December e. m 401 eller ock, om innehafvare!! hunnit uttaga betalning, innan en sådan bevisning emot honom skett, och sedan är oförmögen alt återgälda. 2:o.
Kan innehafvaren af ett skuldebref, som han vet eller misstänker vara falskt, dermed ansvarslöst bedraga annan man, emedan denne, i saknad af den andres skriftliga öfverlåtelse, ej kan öfvertyga honom, att han innehaft och utgifvit sknldebrefvet, hvilket förhållande ock inträffar, om öfverlåtaren afvelat, att utgifvaren varit i obestånd, då öfverlåtelsen skedde. 3:o.
Om innehafvaren af ett skuldebref, som honom veterligen är falskt eller förut befaldt, ofta 4flPdess bevakning, isynnerhet då frågaär om borgenärers ed, kunde tveka alt sjelf framstå såsom ägan», kan han möjligen upsöka och finna en sådan person, som utan äktning för samvetslag eller medborgares goda omdöme, dertill han måhända redan förverkat all rätt, låter besolda sig att träda fram såsom skuldebrefvets ägare.
Ibland de bevakningar af uppenbart oriktiga eller för oriktighet mis-tänkta fordringar, som, vid Exekutionsställen eller domstolar här i Riket skett, hafva nästan alla varit grundade å skuldebref, ställde till innehafvaren, och komiléen tror sig kunna, med säkerhet yttra den förmodan, att de fleste hade uteblifvit, derest alla innehafvarne af skuldebrefven varit pligtige, att, vid deras öfverlåtelse, derom gifva skriftliga bevis. 4:o.
Vid alla aftal, der den ene kontrahenten är skyldig att utgifva något till öen^ajjjJfe^ är (fet af yigt för den förre alt veta, eller kuu4ia-Ji_J^ir,'till hvilken prestationen bör ske; men detta hJ/fvér nästan alltitUomöjligt, då skuldsedlar löpa ifrån man till man, utan transporter, Komitéen anser dessa olägenheter af skuldebrefs ovilkorlig! löpande egenskap, vida öfverstiga dess förmåner, som alla vid närmare betraktande, finnas skenbara, motverkande den kredit, man trott sig derigenom bereda, och vådliga för allmänna säkerheten.
Uti Växel stadgan cl, 10 MafS-liiTl- förordnas, att växlare, då växel öfverlåtes lill någon i växelbrefvet <y namngifven person, bör, förmedelst sin egerhändiga upskrift tillsäga dennes uamn, om det gälla skall.
Och ehuru det, sedan den tiden växelbref med blotta namnens påskrifvand*, him k stift arne af förnyade växelstadgan d. 21 Jan. 174 -, ifwar och ens säkerhet fordra, att han uppå sjelfva växelbrefvet utsätter, till hvilken han det öfverlåter, med år och dag, då det sker.
Något gällande skäl finnes icke, hvarföre man, i afseentte^på skuldebref skulle tillåta afvikelse ifrån den för allmänna säkerheten nödiga regel, att fordringar böra skriftligen transporteras från man till-nian.
Då förste mottagaren af annans skuldebref alltid är i tillfälle ali kånna dess riktighet, och hans skriftliga öfverlåtelse binder honom till ansvarighet för riktigheten, har ej allenast en sednare mottagare, lill hvilken öfverlåtelsen sker, den mest grundade anledning, att sätta förtroende till skuldebrefvets riktighet, utan ock 2 H. 26 402 Den 31 December e. m. säker rättighet till ersättning af öfverlåtaren, ora skuldebrefvet skulle derefter finnas oriktigt.
Om deremot skuldebref utan skriftlig öfverlåtelse kunna göras löpande, kan detta förtroende ofta saknas, och rättigheten till regress, i brist af bevisning, ej göras gällande.”
Dessa motiver och della förslag voro upgifna af komitéens utmärkta arbetande ledamöter, Kommerserådet Zenius, Häradshui Richert och Doktor Afzelius.
De gillades af d. v. Just-Statsministern Grefve Gyllenborg, d. v. Statsrådet Gr. Rosenblad, Just.-Råden Poppins och Blom, Just.-SMeren Gr.
Ti olle Wachtmeister, Just.-Omlnidsra:n Frih. Mannerheim, Landshöfd:n EdelcreufZ^Kommerse-Rådet Lenngren, Hofrälts-Rådet Widman och BergS-Rådet Sandels. n, Från förslaget skiljaktig var ensamt Advokatfiskal Staaff, likväl endast i fråga om förbud mot skuldebrefs ställande och öfverlåtande på innehafvaren, hvaremot han, lika med komitéens öfriga ledamöter ansåg öfverlåtelse å skuldebref till viss man eller ordres ovilkorligen erforderlig.
Då Lagkomitéen 11 år sednare ulgaf förslaget till allmän Civillag, hade komitéen frångått den strängare åsiglen att skuldebref icke finge ställas eller öfverlåtas på innehafvaren samt tillika medgifvit att öfverlåtelse af skuldebref till viss raan eller ordres finge ske genom borgenärs blotta namnteckning å skuldebrefvet.
Vid en sådan åsigt Ilar. äfven Lagberedningen förblifvit i sitt år 1850 utgifna förslag ^111 llandelsBalk.
_ I intetdera af dessa förslag har likväl lagsjKtaren förestälVi äg, att utsökning skulle /Kunna ske, än mindre utmätning ådömas för ett lill viss man eller .ordres stäldt skuldebref, utan alt detsamma blifvit från första innehafvaren öfverlåtel.
Då emellertid nu gällande 4 § i 4 kap.
U:sB:n af åtskilliga
Domare på det sätt tillämpas, att jemväl förskrifning, ställd lill viss man eller ordres b e r ä lii ga rth LJuU uUnäJ n ing hos hvem den finnes, utan att transport—deraf lagligen skett eller fordringsegarens rätt blifvit å inaehaltfären öfverlålen, samt en sådan tolkning föranleder hide osäkerhet i i-igskipningen och v.ngleri i affärer, samt är stridande mot sunda pririciper och, jag är derom öfverlygad, älven den nuvartde lagens rälln mening, tager jag mig friheten föreslå att 4 § i 4 kap.
U:sB:n urå erhålla följande lydelse: ”är förskrifning ställd att betalas till innehafvaren: njute ”lian full utmätning, som den i handom häfver.
Lag y/ ”samma vare, der förskrifning, ställd till viss man el”ler ordres, blifvit, genom anteckning derå, till annor man ”eller innehafvaren öfverlåten.
I dessa fall må borgenär ”söka gäldenär ehvad han finnes.”
Jag anhåller att denna min motion må till LagUtsk. remitteras. 4:0.
Uti 1734 års lag förekommer ett och annat stadgande, hvilket mera har formen af ett godt råd än den egenskap af absolut fö - Den 31 December e. m. 303 Teskrift, sons en lag bör lemna.
Så innehåller t. ex. 10 kap. 10 § HandelsBm: ”Dör gäldenär, svare tå Hies arfvingar, så långt gods hans ”läcker, och gäide löftesman thet som brister.
Dör löftesman, me”dan han under borgen står; vare tå borgenär skyldig, att strax ”fordra ny borgen af gäldenären: gitter han den skaffa; vare then ”förre löftesmannens arfvingar frie: gitter han ej; söke borgenär ”betalningen genast utaf gäldenären, och bristen af löflesman”nens gods-”
Detta stadgande är i flere hänseenden ofullkomligt och oegentlig!.
Så heter det t. ex. i l:a morn., alt, om gäldenär dör, bans arfvingar Skola betala gälden oell löftesman endast svara för brislen, hvilket uppenbarligen strider emot den föreg:de 9 §:n som Stadgar att, ”der löftesman åtagit sig annan mans gäld som sin egen, ”borgenär eger söka hvilkendera han heldst vill”; följaktligen, om lian så finnér för godt, löftesman i rummel, då denne sednare får hålla sig till den döde gäldenärens arfvingar.
2:a mom. af 10:dé §, som handlar om huru föi faras skall då löftesman dör, lider äf ännu flere ofullkomligheter.
Föreskriften, att borgenär straxt skall fordra ny borgen af gäldenären, och, derest denne ej gitter sådan anskaffa, genast af gäldenären utsöka betalningen, är dels obestämd i afseende på den tid som betecknas med orden slraxt och genast, dels saknas här någon clausel om påföljd för den borgenär som uraktlåter att ställa sig nämnde föreskrifter till efterrättelse.
Detta förhållande, äfvensom stadgandet att löftesmäns gods skall ansvara endast för brislen bos gäldenären, har föranledi en mycket skiljaktig tillämpning i fråga om den ansvarighet, som åligger löftesmäns arfvinge, såväl beträffande preskription för borgens giltighet efter löftesmäns död, som ock betalningsskyldighetens vidsträckthet samt frågan huruvida arfvinge, äfven efter löftesman som borgat såsom för egen gäld, icke desto mindre skall åtnjuta det s. k. beneficium or dinis, hvartill löftesman sjelf, om han lefvat, icke varit berättigad.
Så bar en domstol på det sätt uttydt orden straxt och genast, att gälden vid någon löftesmäns död skall anses genast förfallen, och att lagsökning hos löftesmäns arfvinge skall anställas inom 12 månader derefter, enl. Kgl. Förordn. d. 28 Juni 1798, men i annat fall arfvinge vara fri.
Andra domare hafva väl icke velat antaga någon preskription för anställande af lagsökning mot löftesmäns arfvinge, men deremot ansell honom berättigad att icke betala förr, än utrönt blifvit, huruvida tillgång saknades hos gäldenär, utan afseende derpå alt borgen varit ingången både såsom för egen gäld och in solidum.
Slutligen har en högre domstol hvarken antagit arfvinges rätt alt tillgodonjuta något slags preskription eller något beneficium i afseende på ordningen för utsökandet, ulan ansett den ifrågavar:de § icke vara tillämplig för proprie-borgen, så att t. o. m. arfvinge, som, i full ovetenhet om arfgifvarens borgesförbindelse, icke förr än 8 till 9 år efter dödsfallet derför blifvit lagsökt, är vorden dömd att betala till yttersta skarfven.
26* 40 i Den 31 December e. m.
Dessa stridigheter i lagens tolkning åstadkomma mycken osäkerhet, många olägenheter och ett ganska förlåtligt misstroende hosén och annan part lill skarpsinnigheten hos den ene eller andre bland domarne i saken; och jag anser detta innefatta tillfyllestgörande skäl att för framtiden motionera en tydligare lag.
När jag således söker efter, dels hvad som uppenbarligen varit lagstiftarens mening, när den nu gällande lagen nedskrefs, dels en utväg att förena det der afhandlade rättsförhållandet med hvad som sedermera tillkommit, för begränsning af liden för löftesmäns ansvarighet, finner jag såväl det ena som det andra af dessa moliver passa fullkomligt till det af både den äldre Lagkomiléen oell Lagberedningen i delta hänseende införda stadgande i förslaget till 7 kap. H.B., nemi. att hela lfa mom. i n. v. 10 § H.B., om något beneficium för löftesman, derest gäldenär dör, uteslutes såsom både innefattande en motsägelse och i öfrigt icke erforderlig, men att, då löftesman dör, skulden anses förfallen, så snart borgenär om löftesmäns död erhållit bevislig kunskap, hvarefter han skall vara pligtig att, inom ett år, antingen utkräfva betalning af löftesmäns arfvingar, om borgen är ingången såsom för egen skuld, samt eljest inom samma tid lagsöka gäldenären; men om detta försummas äro arfvingarna fria.
Jag föreslår således alt 10 § i 10 kap.
B.B. må förändras till följande lydelse: ”Dör löftesman medan han under borgen står; vare borgenär ”skyldig alt fordra ny borgen af gäldenär.
Ställer ej denna ny borgen, sora skäligen antagas må; då skall borgenären, inom ett år ”sedan löftesmannens arfvingar kungjort honom dödsfallet eller han ”det eljest bevisligen vela fält, kräfva betalning af arfvingarna, om ”löflesmannen borgat sora för egen gäld, eller lagsöka gäldenären, ”om borgen ej så ingången är; eller hafva sedan ej någon rätt mot ”arfvingarna.”
Jag anhåller att denna min motion måtte remitteras till LagUtsk. 5:o.
På de välgrundade skäl, hvilka finnas nptagna i LagUlsk:s vid förra Riksdagen under M 10 afgifna betänk, föreslår jag att R. o. Ad:s, uti 6 § af dess Privilegier d. 16 Okt. 1723 grundade, samt genom 8:de och 9:de mom. i 2 § af R.Bms 8:de kap. fastställda rätt, att få vissa Ståndet rörande mål och ärenden omedelbart i Hofrätt uptagna eller afdömda, mätte uphöra.
Det nu existerande s. k. privilegium är, i min tanka, icke blott olämpligt derföre att det skiljer Adeln från andra medborgareklasser, utan är tillika för Ståndet sjelft i flera hänseenden oijenligt, besvärligt och skadligt samt ledande lill onödiga, för mänga ganska kännbara utgifter, utan alt innebära något det ringaste gagn, hvarföre jag icke fattar rimligheten af de moliver, som kunnat vid Den 31 December e. m. 405 föreg:de Riksdagar, leda till afslag af i delta ämne väckta motioner, åt hvilka jag således vid denna Riksdag hoppas ett bättre öde.
Dessa motioner b gärdes på bordet. 6:0.
Såsom ett tillägg till mitt den 29 dennes ingifna anförande i Bränvinsfrågan får jag ytterligare underställa det Högl. särskilda Utsk. för behandling af bränvinsfrågan följande förslag till inskränkning i bränvinsmimiteringen: l:o.
Alt landthandlare må förbjudas, första gången yid vite af 100 R:dr b:ko och andra gången vid förlust af handelsrättighet, att handla med bränvin, vare sig i parti eller minut. 2:o. Att Taxeringskomitéerna på landet berättigas att, jemte den allmänna bevillningen för bränvinsminutering åsätta en extra minuleringsafgift från 20 R:dr till 100 R:dr b:ko, som tillfaller socknen eller länets gemensamma kassa, hvilken afgift äfven må kunna åläggas kände lönnkrögare. 3:o.
Att samtlige kopparslagare i Riket åläggas vid ansenligt vile att föra journal öfver alla hos dem beställda eller reparerade bränvinsbränningsredskap, med upgift för hvilkens räkning beställningen eller reparationen skett; och skall denna journal af dem med ed fästas samt på landet vid hvarje Ting och i städerna en gång hvarje qvartal hållas kronobetjeningen tillhanda.
Remitterades till del för behandling af frågor rör:de bränvins tillverkning och försäljning tillsatta serskildta Utsk. 7:0.
Oaktadt det är mig sagdt, att en propos. från Regeringen vore att förvänta med förslag till ny konkurslag, har jag dock, i okunnighet om dess beskaffenhet, icke ansett mig böra underlåta att föreslå några af dess ändringar i nämnde lag, hvilka torde vara mest af behofvet in praxi påkallade.
De äro följande: 8 § stadgar, att konkurs skall anses börjad när gäldenärs ansökning uptagen är.
Följden af denna föreskrift har ej sällan visat sig vara den all, om än gäldenären varit nog ärlig att så snart han förnummit sig icke kunna göra alla full rätt, åtminstone söka genom cession bereda alla lika rätt, samt fördenskull lill Rällen ingifvit ansökning om afträdande af sin egendom, utmätning mellankommer innan ansökning kommit att inför Rätten föredragas och uptagas, hvarigenom en borgenär tillskansat sig en fördel och för sin fordran vunnit betäckning på de andra borgenärernas bekostnad.
En sådan orättvisa bör lagen, derest så ske kati, bjuda till att förekomma, hvilket bär kan ske om ordet ”uptagen” utbytes mot ”till Rätten ingifven”, så ali gäldenären, för att skydda sin egendom mot utmätning, endast har af nörlén att förete vederbörande tjenstemans bevis att cessionsansökningen blifvit med behörige bilagor in - 406