Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kunde också hafva uppoffrat allt för ”lillemamsell”, och dernäst var min far hans högsta goda på jorden – min far hade ett sådant sinne som fattade Kristers, och värderandet var ömsesidigt.
Mellan båda dessa skyddsvärn, madam Anna Lett och Krister, gjorde jag min debut i herrskapet Östermans paradis, der smekmånaden nu i det närmaste gått till ända.
Kaptenen var visserligen alltid förälskad i sin Nanny, hvilket icke hindrade att herrskapet redan före frukosten sins emellan bestått den mest hårdnackade fejd, hvarvid den äkta mannen svor så många eder, både på finska, svenska, norska och tyska, att Nanny var den intrikataste lilla menniska i verlden, att jag, som skulle läsa öfver min katekeslexa, erfor allt utom kristliga känslor och trodde verkligen på kaptenens vilda förutsägelse till sin dyra äkta hälft: ”Jag säger dig, min Nanny, att det tar hos i helvite!”
Min mor, som tyckt mig taga skada, under det jag i handelsboden sällskapade med skutskeppare och matroser, skulle ha häpnat, om hon fått veta allt hvad jag här fick begrepp om mellan dessa bägge i så mänga fall oförsynta menniskor.
Men äfven de klokaste kunna misstaga sig, och den sediga, blygsamma, ärbara och alltid artiga och tjenstvilla Nanny under min mors och främmandes ögon var den mest slående motsats till den fräcka Nanny i det egna hemmet, nemligen då hon kunde vara ogenerad.
Men jag skyndar mot slutet af denna min första pröfvotid.
Hösten var långt framliden.
Dess gulnade löf, jagade af vinden, flögo öfver marker och klippor, böljorna i Strömsvattnet slogo hårdt mot de rakt stupande hällarne, medan de väl tillskrufvade fönsterluckorna rycktes hit och dit af blåsten, så att ljusen innanföre fläktade i luftdraget.
Vid detta otrefliga och hemska buller smög jag mig in i kakelugnsvrån med en liten kattunge, som utgjorde min lekkamrat och för hvilken jag berättade många sagor, medan frun gick fram och åter och lyddes om ej hennes kapten snart skulle komma hem från staden, då de kunde uppfriska sig med en duett, som möjligen torde öfverrösta både stormens och böljornas musik.
På en dylik ängslig afton hade fru Österman, starkt uppretad öfver att ännu icke se sin man hemkomma, gått ned till grindstugan, under förevändning att efterse den stora höst-tvätten, hvilken min mor under madam Annas uppsigt lät verkställa der.
Men troligtvis gick hon endast för att träffa menniskor och att med sin öfveruppsigt förarga madam Anna, som hon aldrig fördrog och hvilken å sin sida fullkomligt delade denna antipati.
Nu bar det sig emellertid så, att fru Österman icke kunde komma i tal med det lilla husets värdinna, emedan denna af trötthet och illamående gått att lägga sig under ett par timmar.
Men ett olyckligt öde ville att hon i stället träffade den fromme Krister, hennes andra stora prevention.
Han hade kommit med diverse förnödenheter till folket och stod just på väg upp till nya byggningen med en liten förning af docklappar och pepparkakor, som min mor sändt mig ...
Men, ack – han kom aldrig med den förningen.
Jag vet ej hur fru Österman betedde sig – konstrikt måtte det varit – för att inleda en tvist med den beskedliga själen, men en sådan kom i gång och blef snart å hennes sida så brinnande att den vildsinta qvinnan, ur stånd att väga det brusande blodets ingifvelser, ryckte till sig ett klappträd; och innan Krister, alltid lugn i sin harm, hvilket än mer retade henne, fått en suck för sig, hade hon gifvit honom ett så starkt slag i hufvudet att han högt hoppade till och, sjelf i vild yrsel, rusade ut på porten, öfver landsvägen och nedåt åkrarne, som gingo mot sjökanten.
Just i samma stund kom kaptenen från staden och uppsökte sin hustru, hvilken ännu under ohejdad inflytelse af sin vrede ropade emot honom att han måste taga fatt och rappa upp den oförskämda Krister, som vågat reta och förolämpa och slutligen skrämma henne genom sitt galna springande.
Kaptenen, med sitt blossande blod och alltid hållande med Nanny, undantagandes mot sig sjelf, flög som en stormil etter Krister.
Det var vilda jagten på fullt allvar – och utför och utför bar den öfver och omkring backarne under kaptenens höga rop att Krister, som han hela vägen såg framför sig, måtte stanna.
Så hade man hunnit ned mot den stupande klippstranden.
Ännu en gång ropade kaptenen, nu med ångestfull röst, att han skulle hejda sig.
Men Krister, liksom fattad af vansinne, rusade blindt ned och – rakt i sjön.
Hvilket allarm, hvilket skrik i den stormiga höstaftonen!
Lyktorna fladdrade hit och dit .... tvättqvinnorna, rusande mot stranden, flögo härs och tvärs och slutligen till staden ... det var förfärligt ...
Krister syntes icke till.
Emellertid satt jag deruppe i kammaren under olidlig dödsångest.
Pigan hade sprungit ifrån mig, och jag kunde ej öppna dörren för att få veta hvad de grufliga skriken och de upp och ned farande ljusen betydde, men alltsammans kom mitt hjerta nästan att stanna af fasa – hvad kunde det vara?
Jag vet ej huru lång tid förflutit, då dörren från yttre sidan rycktes upp.
Kapten Österman, hvitare i ansigtet än döden sjelf, nästan kastade in i rummet den halfs vansinniga hustrun, som oupphörligt med skärande förebråelse skrek: ”Hvarför lydde du mig, hvarför lydde du mig?”
”Tig, olyckliga, eländiga!” var hans enda svar, medan han ryckte till sig några saker, som han sannolikt skulle begagna vid det fruktlösa arbetet dernere.
Snyftande kastade hon sig på golfvet för att qvarhålla honom, men han stötte henne hårdt tillbaka och for af som en blixt.
Natten på Kristorp måtte hafva varit förfärlig.
Lyckligtvis kom ett åkdon från staden för att hemta mig hem; och ehuru mina tårar runno hela tiden ända in i sömnen för min käre Krister, tackade jag ändå så innerligt Gud att jag slapp längre se de bägge af sin ånger och sina samvetsqval marterade menniskorna deruppe.
Jag var äfven mycket nöjd att slippa se min far, som varit den förste att infinna sig.
Hans utseende tycktes mig så slående och hotande för de olyckliga, att det för dem måtte hafva känts såsom den första domen.
Hans röst, kort, bestämd i alla order, röjde dock hans hela ångest, ty om han var husbonde, så var han ännu mer en far för alla sina underhafvande.
Först på andra dagens förmiddag blef Kristers lik uppdraget, och vid den af läkaren då anställda besigtningen fälldes det förfärliga utslaget, att hans störtande i sjön icke kunde anses vara följden af kaptenens jägtande, utan af det föregående slaget, hvilket, antingen han kommit i sjön eller ej, skulle hafva föranledt hans död.
Efter ransakningen dömdes fru Österman till hel mansbot och enskilt skrift.
Kort derefter flyttade det äkta paret, följdt af allmän afsky, bort från staden.
Bådas deras fel hade varit en otyglad lidelsefull vrede; och exemplet af såväl denna som det vådliga i att hustrun uppeggar mannen att taga hennes parti lefde länge i andra äkta pars minne, der det väl kunde behöfvas ...
Så slutade min första uppfostran utomhus.
Men i huru många år mellan Kristorps träd och klintar tyckte jag mig ej förnimma Kristers röst!
Aldrig hörde jag dock hvad vidskepelsen påstod sig höra, att det om nätterna hårdt suckade och slog i väggarne till det rum, der kaptenen och hans hustru bott.
Under månsken i vackra sommaraftnar syntes mig Kristers bild, gungande på vattnet, så mildt helsa och nicka åt mig.
Min mor beslöt nu att taga en riktig lärarinna i huset.
Af hvad orsak jag då ännu icke fick begagna den vanliga småbarnsskolan för flickor vet jag ej.
Men under mellantiden af de båda damernas uppträdande blef jag beordrad upp på gossarnes skola i huset; och sittande på bänken bredvid dem, emottog jag af herr Hernholm, informatorn, de första grunderna i grammatikan och skrifkonsten, hvarvid mina fingrar visade allt annat än en villig förespegling om huru flitigt de i framtiden skulle sysselsätta sig med pennan.
Detta tog emellertid i det närmaste slut med mamsell A–s ankomst ...
Af särskilt orsak utsätter jag ej hennes namn.
Det var en märkvärdig otur att mina lärarinnor vanligen hade ett blossande humör, ehuru den närvarande, med betydligt bättre uppfostran än mamsell Nanny, icke blott visade sig mild – hvad dock hennes ögon och näsa bestämdt motsade – utan verkligen förmådde hejda sitt sinne i den starkaste jäsningen.
Man skall dock af ett exempel, som jag för sällsynthetens skull anför, finna att detta fruntimmer hade sin egen metod att godtgöra sig för det tvång, som hennes förstånd ålade henne.
Om hennes befattning hos mig nämner jag ingenting.
Jag fick lära så mycket som jag kunde inhemta på ett halft år.
Efter denna tids förlopp gifte hon sig med förste bokhållaren, hvilken då öppnade egen handel; och det var i egenskap af en klok och deltagande hustru som hon visade att man på samma gång kan lätta sitt sinne och ändå icke behöfva befara att detta lättande skall medföra några svårare följder.
Saken var den, att som hennes man egde en öfvervägande håg för smugelaffärer, insåg han icke något skäl att beröfva sig den inkomst, som han deraf kunde ha.
Han smuglade alltså, smuglade med talang och framgång.
Men hvem känner ej ordspråket om krukan och brunnen.
En gång hade en tulltjensteman i Strömstad fått kunskap om att i denne herres hus fanns förbjudet gods och lät i följd deraf sina tjenstandar anställa en laga undersökning, hvilken, oaktadt all den unga fruns fintlighet i mannens frånvaro, kröntes med framgång för kongl. maj:ts och kronans räkning.
Förlusten af godset var ansenlig, plikten i lika mån; och intagen af bitter harm, beslöt sig den snillrika qvinnan för en högst egen hämd.
Hon, som i allt var lika händig som mamsell Nanny, förfärdigade af blånor och trasor ett beläte, hvilket till sitt yttre kläddes i möjligaste likhet med tulltjenstemannen.
Denne kronans representant in effigie upphängde hon på ett vindskontor, der hon ostörd af allt slags fruktan för efterräkning, enligt sägen, dagligen pryglade upp honom ...................
Efter denna dams flyttning kom jag åter på goss-skolan, och jag skulle utan tvifvel ha funnit mig lycklig att få fortfara dermed, om jag tyvärr icke rönt en så djup motvilja för grammatikan.
Min yngste nu ende lefvande broder gjorde sig likväl under fristunderna ett ofantligt besvär med att få mig att begripa det jag skulle inhemta, men jag inledde honom ofta på den tanken att det var långt roligare att klänga i båtarne på stranden och draga upp krabbor mellan stenarna.
Han var 5 år äldre och förståndigare, men han hade mycken svaghet för mig, och lekarne vägrades ej.
Emellertid var jag icke under denna intressanta tidpunkt så alldeles utan mamsell-uppsigt ...
Mamsell Klingstedt, en aktningsvärd medelålders flicka, som förestod husets väfnad, hade af min mor fått i uppdrag att äfven förestå min undervisning i qvinliga småslöjder, spolning, märkning, och sådant smått; men det var alldeles förgjordt med dessa mamseller, så snart de väl tagit mig om hand.
Mamsell Klingstedt hade ingenting i sitt lynne, som kunde kallas häftigt, men hon var deremot mycket envis.
Hon läste en dag i en af landsortstidningarne en sak då lika ovanlig som den nu är vanlig, nemligen om en hederlig och allvarsam man, som efterforskade en följeslagerska, hvilken icke behöfde ega penningar, men deremot godt förstånd, godt hjerta, godt sinnelag och åtskilliga andra goda egenskaper, hvaribland ett friskt och gladt lynne.
Skönhet och ungdom erfordrades ej.
Den, som utbjöd sig, var sjelf icke ung, men frisk och bergad.
Klingstedt beslöt sig genast att besvara detta egna frieri, i trots deraf att hon af alla afråddes och att man förutsade henne att det endast skulle bli ett spektakel.
”Lika godt”, svarade hon orubbligt, ”jag har tagit mitt parti.
Jag drar på åren och skulle tycka om att sätta fötterna under eget bord, så framt det anstår mig.”
Mycket gyckel drefs med saken, men svaret afsändes, utan att dock på flera veckor någon fortsättning på romanen egde rum.
Mamsell Klingstedt var emellertid lika trygg, och de försmädligaste anmärkningar kunde ej förtreta henne.
Månaden var väl fullgången, då en dag i boden infann sig en äldre herre, till utseendet någon tarflig pensionerad militär – hvad han ock var – och sade sig ha en kommission till mamsell Klingstedt.
Hvad mer är att säga – det var den utvalde som under tiden gjort sina förfrågningar.
Ett möte, flera möten egde rum, och tre månader senare hade mamsell Klingstedt bytt om namn och blifvit en särdeles lycklig hustru.
Min mor hade årligen bref ifrån henne, hvilka alla bekräftade att partiet fortfor att slå väl ut ...
Med mamsell
Klingstedt utgick det sista bestämda mamsell väldet öfver mig.
Vid husets ökade göromål och de öfverhandtagande krigsförhållandenas oredor kom jag, så att säga, hand ur hand, tills – såsom jag framdeles får nämna – sjelfva kommendanten, som bodde hemma, behagade taga hand om mig.
Tvänne årliga högtider, särdeles införlifvade i de patriarkaliska sederna, måste ha ett rum i denna skildring.
Den ena var höstmarknaden, den andra korfgillena.
Hela par dagar, innan marknadsaftonen tillstundade, var stor uppståndelse i huset.
Då tillverkades ett betydligt parti ”marknads-vin” – eljest kändt under det humana namnet af Malaga – och en icke mindre betydlig qvantitet run-pepparkakor.
Ty i ett köpmanshus på den tiden, der öppen bod fanns, skulle all kommande och gående allmoge, antingen af gammal eller ny relation till huset, trakteras – sådant befrämjade godt förstånd.
Hvad beträffar det märkvärdiga vinet, så hörde det till bodgossarnes fack.
Men run-pepparkakorna utgingo under min mors eget hägn.
De bereddes af honungsdeg och formerades genom en träpress, ett qvarter lång och en tum hög.
Denna press var från början till slut utskuren med runor, så att pepparkakan, hvilken i vår tid skulle göra stor furor, såg ut som en fullskrifven skifva.
I öfrigt bereddes i förråd en ofantlig mängd mat för herrskapsbordet, emedan det alltid var ovisst huru många gamla herrar från Dal – majorer, kaptener eller löjtnanter, slägtingar och gamla vänner – kommo ned till marknaden för att sälja oxar, prata politik och inköpa sin sill, sitt salt och sina specerier till kalas eller bröllop.
Sjelfva marknadsaftonen var det herrligt att se intåget af hela flockar med ”tatare” (Sverges zigenare) ridande på de grannaste med lysande betsel försedda hästar, med hvilka de, sittande såsom fastvuxna vid sadeln, tumlade om och gjorde alla möjliga volter.
Och fick man se dem ridande i skarpaste traf liggande än bakut, än på sidan, tänkte man sig beduinen i öcknen – en illusion så mycket lättare att fästa sig vid som dessa söner utaf afkomlingar från gud vet hvilken stam i österlandet alltid voro bernstensfärgade, smidiga och mörkhåriga, med former att modellera och ögon att tända eld.
Qvinnorna, som, i likhet med indianernas sqvaus, hade besväret af bagaget, gingo bredvid vagnarne, hvilka voro fyllda af glaskärl i kistor och af korgar med små gula tatarbarn, uppstickande sina hufvuden här och der på ett högst roligt sätt emellan halmkärfvar och röda dynor.
De unga hustrurna och flickorna hade icke befattningen att köra lassen: de gingo efter, helt stolta i sina marknadsdrägter med en otalig mängd glasknappar och små silfverklockor och kedjor på tröjan.
Dessa damer bevakades emellertid skarpt af de unga troligen svartsjuka männen, hvilka stundom kastade om sina hästar för att se efter dem.
De unga flickorna tycktes dock hafva största friheten: de gingo omkring och spådde, äfven i husen, sjöngo för flockar af menniskor sina visor, men gåfvo aldrig den minsta favör åt någon ansökande.
På sjelfva marknadsdagen var jag till min högsta ledsnad tvungen att sysselsätta mig med ett mycket ledsamt göromål, nemligen att öppna dörren och niga för alla de, så att säga, resande herrskapsvisiterna; men allt var försonadt, när jag sent omsider, med mina marknadspenningar i förklädesfickan och under skydd af någon erfaren person, fick komma ut i den stora folkträngseln på torget och der i den ljufvaste villrådighet vandra fram och åter bland stånden, synnerligen i valet och qvalet mellan en ståtlig sockerkyrka, som såg så högtidlig ut, och en liten flicka vaggande i en trägunga, med sin lilla spetsiga fot nätt hvilande på slåen.
Kom så någon af de gamla majorerna eller kaptenerna från Dal, som skulle äta middag hemma och som efter en förmånlig försäljning af oxarne var i godt lynne, kunde det hända att jag blef egarinna af både kyrkan och flickan i gungan och ändå hade marknadspenningarne i behåll ....
Nöjet af marknadens herrligheter varade tills straxt derefter korfgillena började.
Dessa gillen, till hvilka en hel mängd fruar och flickor inbjödos, hade visserligen icke mer än ett beräknadt ändamål, men fingo stundom ett annat.
Då det stora höstslagtet var gjordt – efter inköpet på marknaden – hade fruarna enligt gammal häfd rättighet att invitera hvarandra till sig för skärningen af köttet till den derpå följande korfberedningen.
Damerna sutto då sida vid sida utefter ett mycket långt bord, förut dukadt med skärbräde, spilkum att emottaga köttet, knif och handduk för hvarje person.
I rummet näst intill var äfven en bjudning för diverse madamer, hvilka hade hackningen om händer; och på båda hållen var meningen att roa sig.
Under förmiddagen, och kanske början på eftermiddagen, lästes i skärningsrummet af någon engagerad äldre herre högt ur nyaste från lånbiblioteket i Uddevalla hemtade roman.
Man njöt då af den litterära afdelningen.
Men på aftonen blef det annat: då öppnades den stora konversationens slussar.
Nu kom en efter annan af stadens ungherrar troppande.
Dessa dekorerades genast med servett i knapphålet, fingo brynsten i hand och så började en förelöpande serie af småkurtiser, fortsatta vid annandagsbalen och icke sällan slutade vid kullerstolen.
Hvilka lifliga känslor uppstodo ej nu omkring bordet!
Hjertklappningen var kanske icke mindre än under uppbjudningen till första dansen, och ingalunda var det mindre vigtigt – så tyckte åtminstone flickorna sins emellan – vid hvilkens stol en kavaljer först stannade för att erbjuda biträdet af sin brynsten.
Här visa nu tvänne unga fruntimmer, sittande bredvid hvarandra, de behagligaste fasoner, som någonsin kunna tillkännagifva att deras fina fingrar äro nästan förstörda genom den slöa knifven ....
Men har man sett harmligare – der sitta ett par andra unga damer, som göra ingenting annat än skratta och hålla köttet bakfram.
Deras koppar äro också alltid tomma.
Men likväl är det hos dem som de första kavaljererna stanna, insinuerande om äran att få emottaga deras knifvar.
Hvad händer likväl?
Ett maliciöst svar eller en liten halfs föraktlig dragning på läpparne, annonserande att ännu flera herrar väntas, jagar bort de artiga kavaljererna – och så blir det hjelp för både de nyssnämde korsdragerskorna och deras grannar ...
Jag afslutar denna skizz med berättandet af tvänne hufvudhändelser inom den lilla husliga verlden, som ännu under 1813 fick råda om ett eget hus med egna händelser, hvilka rörde endast dess naturliga invånare.
Tids nog kommer 1814 och sopar med sig de knappt rotslagna idéerna om att ha något eget.
Den ena af dessa händelser var invigningen af min äldsta broder Jans nybyggda hus bredvid föräldrarnes och invigningen af hans firma, som sedan tillöktes med ännu en broders namn.
Här var nu icke fråga om den gamla minuthandeln, der större affärer kunde gå bredvid, utan om ett betydande grosshandelshus med vigtiga utländska relationer.
Många ville veta att inredningen af rummen och arrangemanget af det hela var för stort för den lilla staden, och värst klagade vår gamle bekante rådman Lorens Boman, som gått in på att skön Anna Britta skulle få blifva värdinna i det huset.
”Skam för sådant gement öfverdåd – var det något att komma till mej med!” sade han förargad till min far, medan de dunkade i brädspelet.
”Turkiska mattor, Köpenhams-möbler och holländska och franska taflor!
Vore jag far hans, så skulle jag min lif och själ svansa’n jag!”
”Svansa’n då, bror – bror är ju svärfar!” inföll min far, som nog visste att, hur modig hans gamle vän än var, han dock drog sig för att ryka på ”honom med glasögonen.”
Boman låtsade icke höra, utan återtog, i det han med starkaste klang slog tärningarne i lådan:
”Det, som mest pressar mitt sinne är de två fördömda bokskåpen.
Jag har i all min dar gjort mig bättre nytta af mina skåp och har stort icke brytt mig om andra böcker än mina kontorsböcker på rena svenskan – och så skall skräpet vara klädt i skinn och guld till, när hvarenda bok Hans Henrik fick, då han gick i storskolan, aldrig hade annat än blå papperspermar, som var godt nog.”
Men det var icke tillräckligt med rådman Lorens missnöje: det delades i fullkomligaste grad af hans stränga husära, fru Anna Stina Boman, hvilken var så skarp i sitt hat till all lyx att hon alltid bibehöll – undantagandes i något utomordentligt fall – den hufvudbonad, som hon från sin ungdom nyttjat, nemligen den ärbara bindmössan, hvilken tillhörde folkets drägt.
”Min käre kusin”, utlät hon sig en dag till min far, som hon hugnade med långt större förtrolighet än min mor, hvilken föreföll henne alltför hög på strået, ”käre kusin, det värsta af alltsammans är att kusins herr son icke har nog af den ende sanne guden, som står att läsa om i den heliga skrift, utan att han gjort sig falska gudar.”
”Hvad menar kusin med det?” frågade min far förvånad.
”Kallar han ej för gudar och – jag nästan skäms på qvinnfolkens vägnar att säga det – gudinnor de nakna hvita kritspökena, som stå öfver divan-skåpen!
Den, som har något att säga, borde allt läsa lagen för honom.”
”Det är icke hälften så farligt som det kan tyckas, kusin Anna Stina!” svarade min far leende.
”De der gudarne höra till hedendomen och göra icke något förfång åt den ende sanne guden.
Ungt folk har nu för tiden mången vurm, som vi icke brydde oss om.
Det kommer deraf, säger Greta, att tiden går framåt.”
”Ja, kusin Greta har alltid följt med den!
Eljest tycker jag i min simpla enfaldighet att den, i stället att gå framåt, går baklänges, när en tar upp sådant hedendomstyg, der det till och med får vara gudinnor.”
”Hvad det beträffar, min kusin, tycker jag att det var det klokaste i hela den gamla gudaläran att qvinnorna så lyftades upp till delning af herrligheten.
Säg sjelf om icke de ofta äro både klokare, bättre och slugare än männerna?”
Gumman Boman, som väl visste hvad hon i all sin tid varit och var för sin käre Lorens, teg smickrad och bifogade endast de orden, att kusin kanske ändå torde få ångra att en fin herre, som icke varit egnad för någonting annat än studier, blifvit intvingad i köpmansyrket, der det kunde hjelpa sig och hjelpa sig bäst med mindre lärdom.
Nu var det min far som undvek att svara.
Han hade längesedan för sig sjelf erkänt det begångna misstaget. – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Den andra hufvudhändelsen var miss Lottens giftermål och hvad dermed tyvärr stod i samband.
Omkring två månader hade förflutit efter den tragiska dram, som slutade Helena Hellbergs korta lefnad.
Kapten Werén var stadd på sin första resa efter giftermålet, och hans unga fru tillbragte sin gräsenketid på Morlanda hos den bildtska familjen, der hon var mycket älskad och i synnerlig vänskap förenad med en af husets döttrar.
En afton, just under det vi sutto vid måltidsbordet, inträffade en af dessa tilldragelser, hvars intryck är outplånligt.
Ehuru hösten ännu icke rätt kommit, hade vi under flera dagar haft en förfärligt stark storm med töcknig luft.
Sjelfva denna afton var just liksom enkom skapad för mörka intryck.
Orkanerna rullade så hårdt fram, att huset tycktes darra.
Också hade det nu blifvit betydligt ödsligare efter sönernas bortflyttning, dotterns giftermål och Helenas död.
Just som en påfallande tystnad inträdt, emottog min far ett bref, som han genast bröt.
Detta väckte ingen uppmärksamhet, men med spänd häpnad sågo vi hans ansigte, fullkomligt förändradt, sjunka i händerna och händerna sjunka mot bordet.
Vid stora ögonblick, hade min far aldrig ord.
Det var således påtagligt att något utomordentligt händt.
Men hvem skulle ha vågat tillåta sig en fråga?
Min mor tog genast det nedfällda brefvet – och om någonting kunde skrämma oss mera än min fars tystnad, så var det det fasans utrop som undföll hennes läppar.
Det måste då ha varit något långt rysligare än Helenas brådstörtade död.
Tystnaden upphörde ögonblickligen, bud sändes efter mina äldre bröder, brefvet lästes högt – och derpå utbrast en storm af tal, klagan och rörelse, hvarvid oupphörligt nämdes ”Werén” ..
”den arma unga hustrun”... och ”vår käre Paul.”