Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande sjelfva den danska frågan i och för sig, så känner jag lika djup harm som någon öfver preussarnes ohyggliga och barbariska framfart och önskar dessa så mycket ondt som de rättvisligen förtjena, likasom jag skattar högt danska krigshärens hjeltemodiga motstånd.
Deremot ogillar och fördömer jag på det högsta danska ministérens okloka och utmanande politik och danska publicisternas sanslösa agitation, hvilken hufvudsakligen framkallat både det olyckliga kriget och dess förskräckliga elände.
Hvad som derjemte förbittrar mig, såsom svensk, är den öfverty-gelsen, att den ifrågavarande politiken tillkommit i afsigt att derigenom snärja och inveckla Sverige samt binda dess öde oskiljaktigt vid Danmarks, om man än härvid utgått ifrån den ytterst enfaldiga föreställningen, att genom en allians med det lilla Sverige med dess små ressurser skrämma det stora mäktiga Tyskland samt tvinga Frankrike och England att bistå Danmark.
Hur det förhåller sig med det senare, har erfarenheten tillräckligt bekräftat.
Och att Sverige, efter de mest energiska uppmaningar till Frankrike och England i dessa hänseenden, lemnadt utan ens en af-lägsen förhoppning om hjelp för Danmark, skulle ensamt kasta sig in uti ett vid t utseende krig med ty åtföljande omätbara uppoffringar af blod och penningar, hade väl varit höjden af galenskap och Don Quixoteri och kan väl icke önskas af någon fosterlandsvän som icke är besatt af fanatism eller af Aftonbladet!
Också har både Sveriges och Norges upplysta regeringar och den demokratiska norska representationen hyllat enahanda politiska åsigter.
Att qva-lificera en dylik politik, såsom stridande mot » rätts-, broders-och pligtkänslan » eller såsom konstruerande ett » Junkerher-ravälde » borde vara en mening, i afseende hvarå tidningarne Aftonbladet och det svenska och danska Fäderneslandet finge stå alldeles isolerade.
Jag har ansett mig böra närmare motivera dessa mina åsigter, för att öfvertyga dig, att jag i denna sak handlar med fullt allvar och att om jag eger något anseende for » skarpsinnighet och rättrådighet », som da tillmäter mig, ett sådant ingalunda blifvit förspiidt utan i stället måtte ha blifvit betydligt förökadt enkannerligen på den vädjobana derå jag sedan 40 år hufvudsakligen öfvat mina ringa krafter och följaktligen måste hafva företrädesvis forvärfvat mig någon både erfarenhet, insigt och omdöme.
Också hafva mina politiska sträfvanden snart sagdt i intet under hela min lifstid vunnit ett så odeladt bifall af mina redliga vänner, och hvad jag ännu mer värderar af alla fosterlandsvänner, med hvilka jag kommit i beröring och från hvilka, kända och okända, jag emottagit tacksägelser för mitt uppträdande emot Aftonbladet.
Du är det enda undantaget derifrån, hvilket uppriktigt smärtar mig, ehuru det i min tanke endast ådagalägger, att du af politik läser endast Aftonbladet och litar på detta, mer än ditt eget sunda omdöme.
Din tillgifnaste Vän.
V. Till Claes Lundin i Paris.
Sevilla å Kongl.
Djurgården den 10 juni 1863.
Min värderade broder!
Som du ser af öfverskriften på mitt bref bar jag med de mina nu flyttat ut på den herrliga Djurgården, hvilken vid denna tiden är i sin mest retande knoppning.
Om du icke känner belägenheten af stället med den prunkande titeln, så far jag säga dig, att det är ett slags palats bygdt af lifmedikus Säve, som gifvit det detta namn.
Beläget ett stycke från Blå Porten, nedanför den gudaskon a Skansen, men omskuggadt af de vackraste träd, och sålunda mera fredadt, än de flesta landsställen å Djurgården, hvar-ifrån jag har omkring 10 minuters land- och sjöväg till den stolta staden Stockholm.
Och först hjertligt tack för ditt vänskapsfulla bref af den 21: sta maj.
Det intresserade mig särdeles att finna dig dela min åsigt rörande Sveriges förhållande till polska frågan, ehuru det för Dagligt Alle-handas skull bedröfvar mig, om detta blad fortfar att genom sin förblindelse allt mer och mer förlora den starka position, det stod så nära att intaga inom den aktningsvärda liberala opinionen, som redan med rätta skänkt Aftonbladet sitt förakt och som just nu så väl behöfde en representant med politisk blick och förstånd.
För dem som lika varmt som du och jag älska det gamla Sverige, och som haft och hafva tillfälle att jemfora dess ställning med ställningen i snart sagdt hela det öfriga Europa, måste det kännas både smärtsamt och i harmfullt att varsna bemödanden att söka bringa oss ur detta lugn; att ånyo vilja likasom » tigga » oss till krig och olyckor utan någon rimlig afsigt att dermed gagna någon annan, utan endast skada oss sjelfva, med ett ord finna vår politiska literatur nästan uteslutande i händerna på några dels illasinnade, dels publicister som, likt Aftonbladets redaktörer, blindt svärja efter magisterns ord, samt slutligen vårt beskedliga Allehanda, hvilket utan tvifvel ledes af hederligt folk och goda afsigter, samt utan några mer framstående egennyttiga beräkningar, med ett ord är, efter min tanke, det enda sjelf-ständiga blad, men deremot saknar politisk skarp blick, och helt och hållet hvad man kallar takt, samt derutöfver låtit af några finska emigranter insnärja sig i ett politiskt nät, deruti det sitter numera helt och hållet fånget.
Lyckligtvis ser det så ut, som den europeiska politiken, åtminstone hvad Polen beträffar, frågar föga efter hvad Sverige tänker eller gör, utan ämnar tills vidare handla på egen hand.
Yid sådant förhållande betyder det väl stort ingenting, att några entusiaster eller tanklösa här inbilla sig, att i polska saken ingenting kan uträttas utan Sverige, eller att man här firar som ett helgon en så illa noterad revolutions-A / eZie (jag erkänner det, icke något revolutions-får såsom fru Carléns lilla man) som den beryktade Mi-chael Bakunin, for hvars omstörtningsarbete jordmånen Gud ske lof här icke är särdeles fruktbar.
Utmärkelsen har också inskränkt sig till en middag, der man, förutom medlemmar af några tidningsredaktioner, halfva antalet af polska ko-mitén och omkring 10 å 12 medlemmar af riksdagen, icke upptäckte någon enda person af medborgerligt anseende eller inflytande, utom det att hela tillställningen hade sin egent-liga anledning i en » blunder » hos en af statsrådets egna ledamöter att låta i Stockholms Dagblad införa en öfver-sättning ur Brockhaus lexikon, der » hjelten » blifvit tecknad sannskyldigt såsom en mordbrännare och förrädare mot sitt eget parti (i Dresden), hvilken berättelse utmålades såsom ett brott mot den svenska gästfriheten och hvarför våra revolutionsfår nu skulle gifva mannen upprättelse.
Men hvad som häruti är bedröfligt är de liberala tidningarnas oförskämdhet att låta herr Bakunin, utan ett ord till ogillande å deras sida, sprida sådana satser som du sjelf läst i D.
A., eller att det är en helt » naturlig sak » att en person, tillhörande den ryska, att ej säga den europeiska, revolutionspropagandan infinner sig i ett främmande land samt der anställer eller deltager i mord och plundring, för att befordra hvad han behager anse såsom det främmande landets frihet — en äkta jesuitisk sats och lika farlig som den grymmaste absolutism.
Revolutionen kan visserligen ej sällan försvaras såsom något oundvikligt, såsom en storm som rensar luften, men individen kan omöjligen försvara såsom sin rätt att öfverallt hvar han tycker något vara i olag anstifta blodbad och begagna våld.
Hvad som i fore-varande fall nästan gränsar till det löjliga är det Bakuninska anspråket, att hela Europa skulle revolutioneras, för att eröfra friheten åt dé ryska mongolerna och sarmaterna, samt derigenom bereda vägen för grundläggandet inom det bildade Europa af ett slaviskt herradöme, bestående hufvud-sakligen af ryssar, med en så smutsig och eländig religion som den grekiska.
Och att arbeta för en sådan framtid, det skulle kallas att arbeta för civilisationen och friheten!
Emellertid få dylika satser fri passage inom den svenska politiska literaturen, hvilket i sanning är miserabelt.
Men a propos miserabelt, så har jag under de åtta dagar jag nödgats hålla mig inne — i dag är jag G. s. 1. åter ute i verksamhet — sysselsatt mig med att läsa VictorHugo ' s vidtberömda arbete » Les Miserables ».
Jag bekänner att det på samma gång varit en själstortur som en njutning.
Det senare, i anseende till det snille och den fantasi, som der öfverflöda och de flera ypperliga tablåer, der tecknas både ur menniskohjertat och ur naturen; men en plågsam känsla inger mig likväl detta fullkomliga virrvarr af moraliska och politiska begrepp, som insveper läsaren i idel mörka dimmor, utan en ledande ljus tanke, som låter skönja hvarken början eller slut, h varken orsak eller ändamål, men med en massa bländande fantasmagorier, som förvilla synen i stället för att klara blicken.
Eget nog har jag funnit en påfallande likhet mellan Victor Hugo i detta arbete och det svenska snillet rektor Almqvist, söm slutade med att rymma för att undgå galererna.
Hvem vet
om icke äfven han blifvit ellér kunnat blifva en lika ädel
man som Jean Valjean?
Emellertid har det varit särdeles intressant att fa en så lefvande bild af Paris för 30 år sedan; af de dåvarande barrikadstriderna, af dess gaminer — le petit Gavroche är kanske den sannaste och ypperligaste figuren i hela boken — af Paris kloaker på den tiden och slutligen af slaget vid Waterloo o. s. v. Såsom drama be-traktadt har jag knapt läst något mera osammanhängande, orimligt och sins emellan motsägande.
Men vi lefva i en tid af öfverdrifter, af dueller mellan stridiga åsigter och framför allt i en tid med behof af retmedel för slappade sinnen; detta förklarar möjligheten af den oerhörda cirkulation, detta machverk, denna röra ef episoder vunnit både i Frankrike och annorstädes.
Men innan jag slutar, skall jag väl tala något om vår riksdag.
Sedan jernvägsfrågorna, hvilka kunna sägas hafva gifvit den sitt egentliga lif, blifvit hufvudsakligen afgjorda och det intrigerande partiet (som hos Aftonbladet räknat sitt hemliga stöd) dervid lidit nederlag, ha arbetena liksom domnat af, ehuru de för landet vigtigaste frågor befunnitspå dagordningen.
En märklig reaktion har inträtdt i tullfrågan, der jordbruks- och fabriksintressena slutit allians, hvilken likväl for tiden mindre gält saken, eller sjelfva tullsatserna, än finansministern baron Gripenstedt, en man med den största parlamentariska talang, som troligen någon svensk minister hitintills kunnat berömma sig af och som i många riktningar fort landet framåt, men hvilken tillika i visst fall möjligen tillvägagått allt for bröstgänges och, isynnerhet hvad vårt kreditväsende beträffar, tilläfventyrs allt för djerft, hvarför också de konservativa och betänksamma helt naturligt tagit sig stor förskräckelse till.
Emellertid har statsfinansernas lysande ställning föranled t både regeringen och ständerna, den förra att begära och de senare att bevilja så betydliga anslag, att man börjar blifva bekymrad för en statsbrist af åtskilliga millioner.
Ännu återstå likväl de vigtiga lagfrågorna, äfvensom näringsfri-hetsfrågan, uti hvilka man tyckes vilja gå till botten såvida man icke, som jag] nästan befarar, stannar i stöpet.
Uti representationsfrågan har det länge varit alldeles yst.
Det ser nästan ut som man icke fordrat något mer, än att regeringen genom ett förslag skulle tysta munnen på skriket, och för resten blindt litade på framtiden.
De mera tänkande äro likväl icke till denna grad trygga och bekymmers-lösa, och inse redan det stora misstaget uti förkastandet af förslaget om » årliga riksdagar », hvarigenom åtminstone någon verklig reform vunnits och man åtminstone haft en fogel i hand, h vil ket som ordspråket lyder, är bättre än tio i skogen.
Ett ibland de mest slående bevisen på tanklösheten hos våra reformvänner par excellence är att just dessa ifra som mest för att Sverige skall rusta till krig, att det skall blanda sig i Europas politiska angelägenheter, att det skall frammana revolution, hvilket naturligtvis, om det inträffade, skulle blifva det starkaste af alla hinder mot en representationsreform och det osvikligaste stöd för den inrekonservatismen; men så långt sträcker sig icke våra framtidsmäns förutseende, b vilket i sanning är bedröfligt.
Med särdeles intresse läste jag i går ditt bref från Paris, angående valkampen, glädjande mig, liksom du, mindre åt den partiela seger, oppositionen vunnit, än åt det lugn, hvarmed den vunnits.
Hvilken omätlig skillnad emellan Paris 1863 och Paris under] Ludvig Filip, då ingen annan yttring af missnöjet kunde göra sig gällande, än genom barrikader, gatustrider och mordförsök.
Min tro och min förhoppning är, att Napoleon nu väl inser hvad klockan är slagen och att hans politik kommer att i väsentlig mån rätta sig derefter, ty hans styrka ligger just deruti att han är i&gt;rincarnation de la France » och att således han, lika litet som sin onkel på den tiden, kan blifva impopulär hos den stora massan, hvars sympatier han säkert skall förstå tillvinna sig äfven under det hotande parlamentariska oket.
Och att detta, om man rätt forstår sin sakt icke är särdeles tungt och besvärligt, det bevisar bäst det fria Englands exempel, der, säge hvad man vill, hela landets öde hvilar hos några tjog utmärkta personligheter, hvilka väl förstå Englands behof och intresse och i manlig konseqvens handla derefter, med ett temligen förnämt förakt för skriket, vare sig å den ena eller andra sidan.
Betta är i min tanke den stora politikens både hemlighet och konst.
Allt annat är mer eller mindre kältrings eller sentimentalitets politik, och en sådan duger numera mindre än förr, i samma mån som nationalitetsprincipen mera trängt tillbaka kosmopolitismen.
Här ser du in nuce måttstocken för mitt omdöme angående den högre eller lägre statsman na-visheten hos nutidens regenter och tillika hufvudmotivet hvarför jag så envist fasthåller att försvara Napoleons politik, med undantag för den mexikanska frågan, deri jag fruktar att den sluge mannen råkat i en råttfälla och blifvt öfverlistad af den gamla räfven i drottning Victorias kabinett .. Ånnu är ingenting afgjordt i afseende på min utflykt åt kontinenten i år, men min håg står dit, det kan du lita på, och framfor allt till Paris, der jag tycker mig lefva just i Europas hjerta.
Ensam reser jag likvisst icke, i anseende till de senast inträffade oroande sjukdomssympto-merna, men äfven om jag icke personligen infinner mig hos dig, så vill jag dock icke forsumma att genom ett och annat for troligt meddelande på detta sätt förflytta mig till mitt favoritställe och till dig, med hvilken jag i så mångt och mycket delar både åsigter och känslor.
Tänk du ock någon gång på att med dina angenäma underrättelser fagna
din tillgifne vän W. F. Dalman.
Tvänne breffragment från landshöfding Sandströmer och biskop Tegnér *.
1 * *
Hvad som eger mesta intresset for dagen är naturligt-vis Canroberts besök.
Att det ej är gjordt blott för ceremoni, kan man taga för afgjordt, eburu verkliga föremålet torde i det längsta fördöljas.
— Att man, på ett eller annat sätt, fordrar Sveriges deltagande, synes dock vara sannolikt.
Måtte man blott icke nu alltför hastigt och obetänkt göra höger om vändning, ty det är ej så att leka med, att uppoffra den lyckliga ekonomiska ställning, hvari vi nu befinna oss, för att kasta oss ut i ett krig, att man icke förut bör vara viss, att meningen på allvar är att stäcka den ryska kolossens makt.
Detta är, efter min tanke, det syftemål, som egentligen bör kunna mana oss till deltagande, ty Finlands återinförlifvande med Sverige numera, tror jag blifver förenadt med så många svårigheter och ledande till så många framtida förvecklingar, att det sannerligen är högst tvifvelaktigt, om det ens vore med Sveriges verkliga fördel öfverensstämmande.
Situationen är emellertid ytterst vigtig.
På det närvarande ögonblicket beror sanno-
* Det Sandströmerska brefvet är utan tvifvel skrifvet till Dalman; huru det förh&amp;ller sig med det Tegnérska, väga vi ej afgöra, men det fans bland Dalmans efterlemnade papper och är, såsom hittills otryckt, förtjent.
att anföras.
* * Detta bref från landshöfding Sandströmer saknar datum, men är skrifvet 1855, enligt hvad man finner af innehållet.
likt Sveriges öde for långa tider.
Måtte ingen förbise detta.
Men måtte ock hvar och en betänka, att den nu pågående striden har en djupare betydelse, än blott frågan om några landvinningar.
Den gäller den friare samhällsutvecklingens befrämjande och stadfästande i Europa samt hämmandet och tillintetgörandet af de styrelsegrundsatser, som uti Ryssland haft sitt föredöme och stöd.
Det är ock derför, som det konservativa partiet i alla länder åtminstone egnar Ryssland sina välönskningar, om det ej kan göra mer.
Schinkels minnen hafva som ett åskslag uppväckt och framkallat de icke qväfda, men tystnade opinionerna i landet.
Nog tycker jag, att vederbörande, af allt hvad som nu föregår, borde finna, huru det verkligen låter och hvarthän det kommit och skall komma genom sympatier för det konservativa partiet.
Hvilken skilnad emot tänkesättet 1844.
För den, som menar väl med både öfverhet och folk, är det verkligen smärtsamt, att se den nuvarande ställningen och beklagligt att icke ögonen kunna öppnas.
Nu vore likväl rätta tidpunkten att, med ett raskt steg, hoppa ur den trollring, hvarmed det konservativa junkerpartiet omhvärft vederbörande, men det måste då ske allvarligt och öppet.
Misstag äro menskliga, men det är storsint att erkänna och rätta dem.
Ingen har ock lättare att göra en sådan förändring, än den som börjat med att adoptera de liberala åsigterna och höja framåtskridandets banér.
Då man det gör, bör man vara trodd att man återgår till sina verkliga tendenser och att man blott genom missförstånd om allmänna tänkesättet frånträdt dem.
En försoning vore således lätt tillvägabragt, förtroende och den fordna lifliga till-gifvenheten skulle snart återvända och om än ett litet kotteri återtoge sin fordna harm, tror jag, att den allmänna belåtenheten skulle derfor gifva en riklig ersättning.
— Skulle de politiska förhållandena förändra sig och äfven vi indragas i det stora dramat, påkallande stora ansträngnin-
I., 7gar och uppoffringar, anser jag det vara alldeles oundgängligt att utplåna det missförhållande, hvars tillvaro icke kan bestridas, och att återväcka den fordna entusiasmen.
Med den kan allt uträttas — men derförutan befarar jag blott nya svårigheter.
— Nationen lärer nog dessutom spegla sig uti exemplen från senare tider, då det lyckades att genom krigsberedelserna och hvad derpå följde undanskjuta den friare utveckling af våra samhällsförhållanden, som börjades år 1809 och, i sammanhang dermed, alla de personer, hvilka hyllade dessa åsigter.
Skall Sverige ansluta sig till vest-makterna, så lärer ock nationen fordra, att ledningen af landets angelägenheter anförtros åt personer, som förtjena och ega allmänt förtroende och då torde junkerpartiets dagar snart vara räknade.
Måtte emellertid allt leda till det bästa.
Det är min uppriktiga önskan och äfven förhoppning.
östrabo den 6 januari 1840.
I morgon reser jag till riksdagen.
När jag kommer åter och riksdagen slutas, må Gud veta.
Betänklig blir den visserligen, ty en ovanlig mängd demokratiska eller rent af jakobinska kruditeter jäsa i opinionen.
Flera misstag äro också onekligen begångna å styrelsens sida.
Vi ha återkommit till Hattar och Mössor, endast med den skillnad att hufvudena der under äro sämre.
» To be or not to be, that is the question » för svenska monarkien, for samhällsordning och förnuft i Sverige.
Kunna ej de två första stånden, adel och prester förenas, så är det omöjligt att styra riksdagen.
Pöbeln i borgare- och bondeståndet hållernog tillhopa; och tyvärr fruktar jag att de äfven i de 2 andra stånden få en stark minoritet för sig.
Segra de, så är upplösningen närmare än mången tror och vi äro då bjudna på det gamla Sveriges begrafning, det Gud afvände.
Tempus dabit.
Vänskapsfullt Es.
Som läsaren finner, äro de ur Dalmans papper anförda utdragen, med ett undantag, egentligen af politisk beskaffenhet.
Detta — episteln till Almqvist — försvarar dock äfven sin plats, såsom vitnesbörd om den sjelfständighet hvarmed Dalman undandrog sig ett literärt diktatorskap, hvil-ket eljest vid denna tid gjorde sig gällande i kritiken så inom som utom hufvudstaden.
Denna ' sjelfständighet visar sig hos Dalman äfven på det politiska området, i förening med en egenskap, som i väsentlig mån beredde hans framgångar på den praktiskt juridiska banan, att nämligen med skarp blick — till och med sedan det lekamliga ögat slocknat — kunna urskilja sjelfva » punctum saliens », det i hvarje fråga väsentliga, och klart utreda det samma.
Derför är hans riksdagshistoria, trots enskilda misstag, en värdefall handledning och uppslagsbok; derför kunde han ock vid fylda 79 år utreda en rättegång af synnerligen invecklad natur.
Men är det än sant att, såsom en af våra förnämsta skriftställare uttryckt sig, » döden har sin smekmånad liksom äktenskapet », så böra vi dock icke underlåta att, jemte Dalmans nu antydda förträffliga egenskaper, anmärka äfven hans väsentliga svaghet: en alltför stor godtrogenhet, hvil-hen förledde honom att såsom publicist rätt ofta förlöpasig.
Att han sjelf erkände sina misstag, bidrog ej att utplåna dem och medförde blott gyckel öfver hans ärlighet.
Tidningspolemiken försvarar i detta afseende rätt kostliga scener och ett af hans anförda bref till Hiesta är ock i detta fall ganska karakteristiskt.
Äfven i fråga om personer på samhällets höjder fick Dalman se förhoppningar besvikna och föranleddes derför äfven att ändra sina sympatier.
Såsom bekant är, tillhörde han oppositionen under Karl Johan och var äfven en bland dem som bygde stora förväntningar på hans son och efterträdare.
Att konung Oskar icke fullt motsvarade de samma, är ej heller någon hemlighet; under första åren af hans regering var emellertid Dalman ännu synbarligen intagen af beundran för regenten.
Härom vitnar den berättelse, som Dalman nedskref i juni 1850 omedelbart efter en audiens hos konungen, hvarvid han åt h. m: t öfverlemnade sin broschyr om det hvilande representationsförslaget.
Yi föreställa oss att denna lilla interiör är för åtskilliga bland våra läsare okänd eller bortglömd, hvarför vi anföra detta ganska intressanta aktstycke, lydande som följer:
Dalmans audiens hos konung Oskar I.
Konungen: Jag tackar er fur den skrift ni^ öfverlemnat mig, jag har förut deroin tagit kännedom.
Den visar, att ni väl studerat er in i den vigtiga representationsfrågan och klart uppfattat densamma och den betydelse den eger för nationen.
Jag har derför med nöje befalt inköp för statens räkning af ett betydligt antal exemplar af eder skrift för att spridas genom landshöfdingarne och med Posttidningen.
Jag tror tiden just nu vara inne att verka för sakens framgång, och att det sker bäst genom att upplysa folket om innehållet och den verkliga meningen af mitt förslag.
Jag tackar herr Dalman för dess varma bemödanden i detta fall.
Jag svarade: Att höra Eders Maj: ts nådiga ord, är för mig på det högsta smickrande och fördubblar min underdåniga tacksamhet för det bidrag Eders Maj: t lenmat af stadsmedel, för utgifvandet af mitt lilla arbete.Men icke blott for enskild räkning, ännu mer for fosterlandets, uppfylla Eders Maj: ts ord mig med glädje.
Jag har nämligen, om Eders Maj: t tillåter mig tala öppet, mångenstädes hört, att Eders Maj: t skulle hafva förlorat i intresse för den stora frågan; och - denna farhåga, den jag sjelf dock hvarken någonsin hyst eller kunnat hysa, har ännu återhållit många att decidera sig.
Svensken ser i allt upp till sin konung.
Han vill i Eders Maj: ts eget öga läsa, från Eders Maj: ts egen mun höra hvad kungen vill.
Och när han vill hvad rätt och sant är, följer honom troget svenska folket.
Konungen: Ja, svenskarne • äro ett godt folk, när det får följa sin egen ingifvelse, men det lyssnar stundom lätt till falska profeter.
Det ha flere af Sveriges konungar fått erfara.
Det smärtar mig, att mina afsigter i representationsfrågan kunnat misskännas.
När ständerna icke kunde komma öfverens om ett hvilande förslag, tog jag sjelf initiativet.
Derefter har jag ansett saken böra få af allmänheten begrundas och diskuteras utan någon regeringens inblandning.
Föret nu hafva jag och min regering ansett tiden vam inne att mera direkt uppträda, sedan de radikala reformsällskapen tyckas hafva spelt ut sin roll, och handlingens tid, jag menar riksdagen, nalkas.