Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hade hon måhända fått höra uttalas de kärleksord hon så mycket längtade efter – det var någonting smittande i denna våldsamma, lössläpta glöd.
Hon suckade flere gånger djupt och darrande och for med handen öfver pannan, liksom för att lugna sig.
Derefter vände hon sig hastigt bort.
Den vanliga tafattheten kom ånyo öfver henne; det var som om ett skimmer omkring henne plötsligt slocknat.
Hon mumlade någonting, som jag ej hörde, stängde fönstret och fingrade nervöst på fönsterhakarne.
»Ni tycker väl att jag talar som om jag vore galen» – hviskade hon och kastade en skygg blick på mig – »men jag vet ej hvad som kom åt mig.
Jag tror att mitt bröst skulle sprängts sönder, ifall jag ej fått tala.
Förlåt mig och glöm alla dumheter jag sagt, det ber jag er innerligt ...
Jag svarade henne så vänligt och deltagande jag kunde, försäkrade att hon väckt mitt lifligaste intresse, och bad henne att berätta mig något mera om sig sjelf och sitt förflutna lif.
Men det var omöjligt; hon stelnade mer och mer till, hon blef återigen den skygga, slutna varelse jag sett i middags.
Hon talade visserligen litet om sitt föregående lif, men det skedde trögt och tvunget, inspirationen var borta, det var som om hon blygts för mig.
Vi klädde nu af oss och gingo till hvila.
Jag vet icke hur snart hon somnade, men jag hade icke legat många minuter, förrän jag sof djupt – och guvernanten, månskenet, den muntra middagen rördes ihop i min hjerna till fantastiska drömmar.
Då jag vaknade, var klockan tio.
Det var tomt; guvernanten hade redan stigit upp och lemnat mig.
Vid frukostbordet såg jag henne icke heller, hon åt tidigare och hade sedan lektion med sin elev.
Då jag skulle resa, ämnade jag uppsöka henne för att säga farväl, men – jag kan icke rigtigt säga hvarför – jag erfor en känsla af obehag vid att träffa henne och kom mig icke för.
Men då jag steg upp i vagnen, fick jag se henne i ett af fönstren.
Hon såg mer än vanligt blek ut, och ögonen hade röda ringar, som efter en våldsam gråt.
Jag vinkade med handen; hon smålog och nickade vänligt till svar.
En söndag förliden vinter kom jag händelsevis att på Ladugårdslandsteatern bevista ett föredrag af den så kallade Frälsningsarmén.
Jag kände mig just icke mycket hågad att gå dit, ty jag var ej tillräckligt nyfiken för att besegra den motvilja sådana der tillställningar med vederbörlig hetta och trängsel och elak lukt ingifva mig.
Men jag hade en vän, som var nyfiken för oss begge två, och som jag den söndagseftermiddagen egentligen ingenting hade att fördrifva tiden med, fann jag mig i att uppoffra min beqvämlighet och göra henne sällskap till teatern.
Vi lyckades komma in en sidoväg genom schweizeriet, så vi sluppo åtminstone att knuffas och trängas der nere vid ingången.
Salen var full af folk, karlar och qvinnor om hvarandra, och nästan alla af den obildade klassen.
Det var mycket varmt här inne och en mer än vanligt förskämd teaterluft; jag höll näsduken för munnen och sökte med en undergifvet frågande blick min vän.
Men hon bevärdigade mig ej med något deltagande, hon drog mig blott med sig fram till midten af salen, der hon genom den tillmötesgående artigheten af ett par åkare eller gesäller lyckades skaffa oss platser.
Emellertid hade armén redan börjat sina upptåg inne på scenen, der den hade sin samlingsplats.
Der både qvinliga och manliga troskämpar funnos, och allesamman hade de kring halsen en röd halsduk, på hvilkens snibbar voro insydda bokstäfverna F. A.
De uppträdde nu den ena efter den andra för att aflägga sina vittnesbörd, allt under det de himlade sig och gestikulerade och sprattlade med händer och fötter.
Vid hvarje tals slut utsände de böner till församlingen, att komma dit fram och bikta sina synder och sorger, och märkvärdigt nog var det flere som lydde denna uppmaning.
Omkring trettio personer samlades så småningom kring rampen, och då ingen mer såg ut att ämna sig dit, uppstämdes på scenen en skrällande kattmusik, och under detta ackompagnemang utfördes bikten.
Medan bikten varade, gick en engelsk yngling, som äfven hade uppträdt och aflagt sitt vittnesbörd, omkring i salen för att värfva nya medlemmar.
Han hade mycket nonchalanta fasoner, stack händerna i fickorna, och liknade så frappant en ung, förhoppningsfull kypare, att man omöjligt kunde underlåta att tänka, att han alldeles misstagit sig om sin kallelse.
Emellertid visade han mycket nit, i synnerhet vis à vis en ung, vacker tjenstflicka, för hvars själs frälsning han tycktes ha mycket bekymmer.
Han pratade en hel mängd svensk-engelsk rotvälska, fattade begge hennes händer och tryckte dem eldigt.
Tydligen förblandade han för ögonblicket alldeles sina egna och vår Herres intressen.
Men den vackra flickan lät icke beveka sig, hon drog undan sina händer och skakade blott nekande på hufvudet.
Då han hade gått, reste jag mig upp, lutade mig emot henne – hon satt på bänken framför ett stycke ifrån – och frågade henne hvad han ville?
»Jo, jag har lemnat Frälsningsarmén och nu vill han ha mig tillbaka», svarade hon, »men jag vill ej, de voro så tokiga der.»
Emellertid tyckte jag att vi nu hade fått nog af skådespelet, åkaren till höger om mig började blifva litet besvärlig med sin starka parfym, och jag ämnade just till min vän framställa en förfrågan, huruvida vi ej skulle aflägsna oss, då i det samma musiken tystnade och en ny talarinna trädde fram.
Hon fängslade genast min uppmärksamhet; jag satt orörlig qvar och betraktade henne nyfiket och forskande.
Detta ansigte var mig bekant, jag hade sett det någon gång förr, men när och hvar?
Mitt minne famlade omkring öfverallt; jag visste sannerligen icke hvar jag skulle söka henne; det var det mest vulgära lilla ansigte, jag kunde ha sett det hvar som helst, i en butik, på ett schweizeri eller något dylikt ställe.
Hon hade en liten och mager figur; den röda halsduken kring halsen missklädde ohyggligt hennes bleka ansigte, och rampskenet kom kindknotorna att framstå skarpa och beniga.
Hon stod en stund med ögonen nedslagna och händerna sammanknäpta liksom i tyst bön.
Så lyfte hon upp blicken och började tala, först sakta och entonigt, så allt högre och innerligare, ända tills rösten så småningom höjdes till en förunderlig, skälfvande styrka, ögonen började låga, gestalten växte och läpparne logo ett besynnerligt fanatiskt, stelnadt leende.
För hvarje ögonblick var det som om hennes inspiration slagit ut i en ny låga, hufvudet sjönk sakta bakåt, ögonen slötos till hälften, det kom någonting saligt rusigt uti dem, bröstet flämtade och de osammanhängande, meningslösa orden strömmade hejdlöst från hennes läppar.
Hennes bön var egentligen ingenting annat än en lidelsefull åkallan till frälsaren, ett långt trånande rop efter hans kärlek, som skulle mätta hennes och hela verldens af törst försmäktande själar.
Nu kände jag igen henne.
Jag hade en gång förr, en vacker månskensnatt hört samma passionerade, af en sinlig glöd genomandade utgjutelse, jag hade en gång förr sett denna lilla gestalt, het och skälfvande som en sjuk fogel, allt var så fullkomligt likt som då, ända till darrningen kring läpparne och de teatraliskt utsträckta armarne.
Och jag är fullkomligt öfvertygad om, att hon i detta ögonblick lika mycket spelade Julia som profetissa, att jordens och himlens kärlek i ett förfärligt virrvarr tumlade om i hennes själ, och att hon lika väl skulle varit färdig att bedyra en jordisk man sin kärlek, som hon nu högt och brinnande egnade den åt Frälsaren.
Det var en lidelsefull qvinna, som dränkte sin försmådda kärleksglöd i religiöst svärmeri.
Och här sutto flere hundra personer, som tjöto och suckade och kände sig uppbyggda deraf!
Hon fortfor ännu en stund att bedja på samma sätt.
Flere gånger ropade hon Jesu namn, nästan med ett skrik, som kom mig att känna en obehaglig, hemsk rysning öfver ryggraden.
Hon ingaf mig en känsla af vämjelse och på samma gång det djupaste medlidande.
Då hon slutade, uppmanade hon församlingen att, om det ännu fans någon som ville bikta sig, komma fram till henne.
Den vilda glöden i hennes bön hade imponerat på folket, det var flere som kommo fram, skrålet på scenen uppstämdes å nyo och bikten började.
Jag kunde naturligtvis icke höra ett ord af hvad som sades, men jag såg hur hon lutade sig öfver den biktande, hviskade i hans öron, grep hans händer och tryckte dem mot sitt bröst.
Efter bikten kom hon ned i salen och gick omkring bland åhörarne och talade med dem.
Hon föreföll mig ytterligt antipatisk; hon trängde sig alltid så nära till menniskorna, rörde vid dem och stirrade dem in i ögonen med sina heta, förvirrade blickar.
Då jag såg att hon närmade sig bänken der jag satt, reste jag mig häftigt upp – jag kände mig rigtigt förskräckt vid föreställningen om ett sammanträffande och igenkännande – hviskade åt min vän att jag blifvit illamående af värmen, och skyndade mig derefter, så fort trängseln tillät, bort mot dörren.
Emellertid kunde jag ej undvika att gå förbi henne, men jag tror ej hon kände igen mig, fastän hon häftigt vände sig om och gaf mig en sträng, förkrossande blick.
Troligen ansåg hon mig förtappad, derför att jag lemnade salen innan seancen var slut.
Då jag kom ut på gatan, stannade jag och drog ett djupt andetag af lättnad.
Det var ett qvalm der inne, ett qvalm, som verkade både på kropp och själ, och min följeslagarinna medgaf, att jag hade rätt i att det var tid på att komma derifrån.
Jag har sedermera gjort förfrågningar om f. d. guvernanten, och fått höra att hon i ett par år tillhört Frälsningsarmén, att hon innehar kaptens rang och är en af arméns ifrigaste och verksammaste medlemmar.
PÅ DÅRHUSET.
Strax utanför staden, icke långt ifrån landsvägen, låg dårhuset.
Det var en vacker byggnad med flyglar och en prydlig fasad.
Det var också stadens förnämsta arkitektoniska mästerstycke, och alla resande, som kommo dit, måste ovilkorligen fara ut och bese det, och i resehandböcker var det enda märkvärdiga, man hade att säga om den lilla staden, att den hade ett ovanligt vackert och väl organiseradt hospital för sinnessjuka.
Det fans verkligen för öfrigt ingenting att bese i staden.
Gatorna voro breda och folktomma, och torget var om sommaren öfverväxt af ogräs.
På senare tiden hade man uppfört flere nya hus i en af stadens utkanter; man ville härma hufvudstaden och anlägga en villastad, och det blef plötsligen modernt att flytta in i de nya husen och torka ut fukten der.
Man gjorde allt för att pryda den nya stadsdelen, anlade små, fyrkantiga trädgårdar med buskar och blomsterrabatter, och målade tak och förstugor i brokiga färger.
Men man hade icke framgång i dessa sträfvanden; för besparings skull hade man bygt husen med tunna väggar och dåliga trossbottnar; för besparings skull ville man också ha så många våningar som möjligt att hyra ut, och derför sågo husen ut som lador eller kaserner.
Borgmästaren, som nyligen varit i hufvudstaden, och sett huru den utvidgades med sköna, palatslika byggnader, var mycket förargad öfver sin hemtrakts arkitektur; men det kunde nu icke hjelpas, staden var liten, dess förhållanden små, husvärdarne hade mera sinne för ekonomi än för estetik, och följden häraf blef, att dårhuset fortfarande envisades med att vara den vackraste byggnaden.
Det låg på en höjd, alldeles ensamt, och då man en stund stått framför det och betraktat det massiva stenhuset med den dofva, orörliga stillheten deromkring, och tänkt på alla de suckar, de ångestskri, som ljudit der inne, fick man så småningom intrycket af en tung, förlamad jernkropp, i hvilken en fängslad ande ligger sjuk och qvidande.
Utanför fans en stor park eller skog och här var det merendels tyst och ensamt; endast någon gång under sommarförmiddagarne kom doktorns fru dit med sitt arbete.
Men bakom huset lågo flere gårdar omgifna af höga plank, – och här gå de vansinniga af och an och drömma sin förvirrade, yrande dröm om lifvet.
Här, då vädret är vackert, och då de icke varit våldsamma, få de gå omkring och vanka; här vimla deras storhetstankar omkring dem, här drömma de sig vara statsmän och drottningar, här kämpa de med dunkla, förvirrade minnen, som tränga sig inpå dem; här jaga de den onde framför sig och gapskratta, då han ånyo stiger upp bakom dem; här följa de en tanke, som slingrar sig kring deras själ, drar den omkring som löfven i hvirfvelvind, släppa den – gripa den ånyo; här sitta de hopkrupna i en vrå, med hufvudet nedhukadt och händerna ihopknäpta, och gråta – gråta bort hela lifvet i en tyst, drömlik smärta.
Det var en vacker julidag; en tjusande sommarstämning hvilade öfver naturen; insekterna surrade, barren doftade hett i granskogen och en lätt solrök betäckte himmelen.
Strax före middagen stannade en vagn vid hospitalsgrindarne.
I den satt doktorn och vid hans sida en ung dam, som han kallade grefvinna och som han visade en påfallande artighet.
Den unga damen var ytterst liflig, ibland litet nervöst orolig.
Hon hade djupt liggande ögon, hvilka aldrig voro i hvila.
Hon talade nästan oupphörligt och upprepade flere gånger, att hon så mycket önskade att gå igenom hela dårhuset och om möjligt få se patienterna.
Midt emot henne satt en ung man, som bildade en skarp kontrast till hennes liflighet.
Han var gråblek och skallig och såg god och enfaldig ut.
Sommarhettan söfde honom; han qväfde oupphörligt sina gäspningar, men icke dess mindre förklarade han artigt, att det skulle blifva högst intressant att få bese dårhuset.
Då vagnen stannade, hoppade grefvinnan lätt ur och skyndade uppför sandgången framför de begge herrarne.
Doktorn tog genast fatt henne och fortsatte samtalet.
Hennes man gick på andra sidan, litet efter, och slog med käppen mot gräskanten.
»Kom ihåg, doktor, att jag vill se alla dårarne, äfven de vildaste», upprepade hon ännu en gång.
»O, jag intresserar mig så för dem, jag intresserar mig för alla, som lida – och mera, ju mera de lida!»
Grefven såg upp med ett öfverseende småleende.
»Min hustru är mycket excentrisk, som ni hör, doktor.»
Doktorn svarade ej, men han gaf den unga grefvinnan en hastig, forskande blick.
Han tyckte, att det var som om någonting brunnit under de långa, svarta ögonfransarne.
De gingo nu uppför stentrapporna och in i de olika afdelningarna.
Med qvinnans nyfikna, passionerade deltagande omfattade hon allt det lidande, som här omgaf henne.
Hon kände sig på ett förfärligt sätt tjusad af alla dessa stirrande ögon, af dessa hopkrupna gestalter med det stripiga håret och de slappa, hängande kinderna, af detta korta, plötsliga, skärande skratt.
En liten, ful qvinna kom fram till henne och fingrade på hennes klädning, och bad henne att hon snart skulle komma igen och ha med sig nya kläder åt henne, emedan hon var drottning af Ryssland och derför inte kunde gå så här.
Grefvinnan lofvade att uppfylla hennes begäran, och den vansinniga smålog belåtet och kromade sig.
I en af cellerna satt en ung qvinna, en af de vildaste på dårhuset, inspärrad.
Hon sjöng och skrek så att det genljöd i korridoren, hennes långa hår föll upplöst och oredigt öfver den halfklädda gestalten, bröstet arbetade, och man såg, huru ådrorna svälde och pulserade under huden, och allt emellanåt höjde hon sina utmerglade, blottade armar öfver hufvudet, och skakade de knutna händerna.
Den unga grefvinnan blef häftigt upprörd af den hemska synen.
Detta själslifvets förfärliga mysterium, dit hennes fantasi icke så sällan brukade förirra sig, på samma gång skrämde och lockade henne.
Hon bleknade, och en känsla af någonting mörkt och hopplöst kom öfver henne.
»Detta är lifvets natt», mumlade hon, »det är som att trefva i oändliga irrgångar och aldrig komma ut.»
»Kom härifrån!» hviskade han och tog sin hustru i armen, »hvartill skall väl detta tjena?
Sådana vidriga syner ge en blott sömnlösa nätter.»
Grefvinnan drog sig undan och gaf honom en föraktfull blick.
»Gå härifrån du!» sade hon kallt, »jag är icke så rädd för en sömnlös natt.»
Han ryckte på axlarne, smålog och vände sig bort.
Hon qvarstod orörlig och betraktade tankfullt den vansinniga.
»Jag undrar, hur det kännes i hennes själ», mumlade hon sakta, »om alla minnen ha domnat bort der.
Då skulle det vara skönt ...
Säg mig, doktor», fortfor hon högt och vände sig till doktorn, »om ni finge spärra in mig der ...»
»Min nådigaste grefvinna», afbröt doktorn med en ogillande skakning på hufvudet, »man skall icke hafva sådana der fantasier.»
»Åh, det skadar icke, man bör vara beredd på allt», svarade hon med en till hälften skämtande ton.
»Ni kan dessutom icke föreställa er, hvilken oförklarlig sympati jag har för dårhus och vansinniga.
De lemnade nu cellen och togo fatt grefven, som gick af och an i korridoren och qväfde sina gäspningar.
»Grefven finner detta tröttande?» frågade doktorn artigt.
»Nej, nej, nej, för ingen del», svarade grefven, i det han höjde på axlarne och gjorde en afvärjande gest med båda händerna.
»Tvärt om, jag finner det högst intressant.»
Den qvinliga afdelningen var nu besedd.
Grefvinnan ville äfven se den manliga, men både doktorn och grefven afböjde det, hon såg blek och exalterad ut och hennes läppar hade nervösa ryckningar.
Men hon var envis.
»Åtminstone den första våningen», bad hon enträget,
»Nåväl då», sade doktorn, »der finnes för öfrigt blott en patient inne.
Men det skall kanske intressera er att se honom.»
Det var ett stort, ljust rum de nu kommo in i.
Det var vackert möbleradt, och på bordet framför soffan lågo tidningar och böcker.
Vid ett af fönstren stod en ung man med ryggen vänd utåt rummet och armarne stödda mot fönsterposten.
Han stod orörlig qvar, utan att låta störa sig af de inträdandes röster och steg.
Han hade en smärt figur, och det mörka håret föll lockigt ned i nacken.
»Det är en af våra mildaste och fredligaste patienter», hviskade doktorn, »hans sjukdom består endast i en fix idé, att hela dagen stå vid fönstret för att se, om icke den han väntar skall komma.»
»Han har varit litet orolig på sista tiden», sade väktaren, som stod der med nycklarne i hand, »han har flere gånger sagt, att en af dagarne skall hon komma.»
»Hvem väntar han?» frågade grefvinnan med spändt intresse.
»Åh, det är en mycket romantisk historia», svarade doktorn halft leende.
»Ack, låt mig få höra den då!» utropade grefvinnan ifrigt.
»Nåväl; – för omkring tio år sedan var han som informator på ett större herresäte.
Det fans i familjen en ung dotter, en, som historien förmäler, förtjusande vacker flicka, knappast 17 år gammal, i hvilken den unge informatorn naturligtvis förälskade sig.
Hans kärlek besvarades, ty – som ni kanske sjelf skall få se – äfven han var ovanligt intagande, och de unga tu svärmade en tid och njöto af sin kärlek.
Han afbröt sig och sänkte rösten, ty han tyckte, att den unge mannen rörde sig.
Men han märkte ej, att grefvinnan hade blifvit hvit som en marmorbild, han såg ej, att hon famlande utsträckte handen för att söka stöd, och att hela hennes varelse liksom flammade af själsrörelse.
»Men», fortfor han, »fadern upptäckte inom kort deras ömsesidiga böjelse, och som han var en obeveklig aristokrat, blef han utom sig af vrede, skilde de begge älskande och befalde informatorn att redan samma dag lemna slottet.
Den unge mannen lydde, men allt hvad han då måste genomgå, afskedet från den älskade, hennes tårar och förtviflan, faderns vrede och hotelser, – allt verkade så djupt på hans veka och känsliga sinne, att han blef vansinnig.
Han kom hit på hospitalet och har nu varit här i tio år, men hans sjukdom består, som sagdt, endast i, att han oupphörligt väntar, att den älskade skall komma.»
Doktorn slutade.
Det blef en lång, underlig tystnad.
Grefvinnan hade gått ett par steg framåt; hon stödde handen mot en stol, och hennes blick hvilade orörlig på den unge mannens gestalt.
Då vände han sig om och hans blick mötte hennes.
Det var ett par outsägligt sorgsna ögon, hvari årslång längtan dag från dag, timme från timme liksom hade väft sig in.
Det var en vek, ungdomlig man, på hvilken en olycklig kärleks kyssar ännu tycktes darra.
Men då han fick se de bleka dragen framför sig, då hans blick sjönk in i de djupa, brinnande ögonen, då flög ett soligt leende öfver hans ansigte.
Det förvirrade, väntande uttrycket i ögonen upplöstes, och der kom i stället en lycksalig glans.
»Cecilia!» utropade han jublande och öppnade sina armar.
Men glädjen hade varit för mägtig; den var dödande, som evighetens fröjder för menniskan; – i samma ögonblick han öppnade sina armar, föll han liflös ned, alltjemt med det lyckliga leendet på sina läppar.
Hans väntans tid var förbi; hans sorgliga saga var slut; – men dess dissonanser hade upplösts i ett fullt och rent ackord.
I ELDEN.
Det var nästan alldeles mörkt i salongen.
En brasa höll på att brinna ned, och lampan var ännu icke tänd.
Skenet från kakelugnen upplyste svagt rummet; man skönjde otydligt dess komfortabla, litet öfverlastade elegans, bordet med dess massor af böcker, fotografier och andra småsaker, de låga, mjuka sofforna och stolarne, som stodo oregelbundet kringspridda, marmorstatyn i ena hörnet, med Sapphos bleka, sköna profil, som dunkelt framträdde i det osäkra eldskenet.
I motsatta hörnet stod en flygel, och vid den satt en ung man och spelade.
Han spelade sakta och drömmande; den ena melodien väfde sig in i den andra, det var likt tankar och känslor, hvilka väckte och undanträngde hvarandra, det var hans själ som grubblade, längtade, svärmade i toner.
Hans figur och ansigte bortskymdes nästan alldeles i mörkret; ibland vände han litet på hufvudet och fäste blicken på Sapphobilden.
Då kom det någonting mystiskt i hans spel, någonting långt borta, utan gränser.
Han tyckte då, att bilden rörde sig, att ögonen flammade och läpparne öppnades, det var som om musiken besjälat den och gifvit den lif.
Och han spelade för Sappho, medan hon krossade sin lyra mot klippan, och den brännande, förtärda blicken sjönk ned i grafven, som väntade der nere ...
Timme efter timme gick; allt mörkare blef det i rummet, allt mera aflägsnade han sig ifrån det närvarande, allt längre och längre kom han in i tonernas verld.
Plötsligen afbröt han sig och steg häftigt upp.
Det var icke en afslutning han gjorde; han upphörde midt inne i ett famlande ackord.
»Hvar är du, min älskling?» frågade han med en orolig, kärleksfull ifver i rösten.
Det var alldeles tyst i rummet; klockan pickade hårdt, och ekot af det sista ackordet ljöd ännu i tystnaden.
»Berta, hvar är du?» upprepade han, denna gång litet otåligt.
»Här!» svarade någon kort och sträft ifrån motsatta ändan af rummet.
Han trefvade sig fram ditåt rösten hördes, stötte i ifvern emot en stol och mumlade emellan tänderna en halfhög ed öfver mörkret.
Hans hustru låg på en soffa, med hufvudet hvilande mot karmen och händerna sammanknäpta öfver hufvudet.
Då han kom fram till henne, föll han på knä bredvid soffan och försökte draga henne intill sig.
Men hon låg der alldeles styf och orörlig; det kändes som om hon varit af trä, en så fadd och torr känsla kom det öfver honom, då hans arm vidrörde hennes lif.
Han släpte henne och reste sig upp.
»Hvarför har du ej tändt ljus?» frågade han misslynt.
Du ser ju att spela i mörkret?»
Melcher svarade ej.
Han bet sig hårdt i läpparne och gick bort för att ringa på ljus.
Efter några ögonblicks förlopp kom betjenten in med lamporna; han ordnade äfven ett litet bord med frukter och tände ett par lampetter på väggen.
Den unga frun låg alltjemt qvar på soffan i samma styfva, afvisande ställning.
Då och då kastade hon en sidoblick på sin man, som gick af och an öfver golfvet, med hufvudet nedböjdt och pannan rynkad; ingen af dem kom sig för att bryta tystnaden.
»Nej, Berta lilla», utropade Melcher slutligen, i det han kom fram till soffan och nästan med våld drog sin hustru upp derur, »nu ska’ vi ej vara förstämda längre!
Förlåt mig att jag spelade så länge – men då jag kommer till pianot, vet du att det ibland händer, att jag glömmer allt omkring mig.»
Hon såg på honom med en blixt i ögonen.
Det var just derför att han kunde glömma allt – till och med henne – för musikens skull, som hon vredgades!
Men hon lät honom draga henne intill sig; det styfva i hennes hållning försvann, den lilla kroppen liksom mjuknade upp, och han kände det som en magnetisk strömning, då han lade sin arm kring hennes lif.
Hon följde honom halft motvilligt bort till bordet, der frukten stod serverad.
»Hvad var det du spelade?» frågade hon vårdslöst, men med en dämpad ifver i rösten, i det hon tog ett äpple och började skala det.
»Det kan jag ej säga; det var en hel mängd stycken, af Beethoven – Schumann – – »