Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom har såväl vid den skolan, som vid de öfrige af samma slag, enligt de fastställda reglementen, årlig redovisning öfver hvad vid rättareskolan tillgjorts, ingifvits till Regeringen, och deraf har man haft allt skäl till den förmodan, att, om icke allt blifvit gjordt, som kunnat göras, åtminstone en stor nytta med dessa anslag blifvit åstadkommen.
Hvad angår Institutet på Wäderbrunn, (jag förmodar det vara detta, som de sednare anmärkmrne gällt) så har det åberopats, att något tidningsblad offentliggjort ganska eftertänkliga anmärkmr emot förvaltningen deraf, och att äfven personer, som kommit från stället, yttrat mycken obelåtenhet dermed.
I detta hänseende vill Den 30 October e. m. 439 jag påminna mig, att man äfven har i tidningarne sett en annan målning, som visar ett alldeles motsatt förhållande.
Måhända hafva båda gått till någon ytterlighet, och man torde komma sanningen närmast om man går midt emellan dem.
Det har dessutom blifvit medgifvet, att man på så kort tid icke egentligen kunnat göra anspråk på större framsteg hos dessa inrättningar; och hvad jag nu anfört torde således finnas tillräckligt för ett nöjaktigt besvarande af de ifrågavar. anmärknnne.
Hvad åter angår den frågan, hvilketdera skulle medföra större nytta, att anslå 1,000 r:dr i tillökning för hvardera af de redan inrättade rättareskolorne, eller alt anslå detta belopp till lika många nya skolor, så torde ett säkert bedöm mande deraf ännu fordra någon tids erfarenhet.
Jag vill blott upplysa, att någon allmän önskan från de redan befintlige rättareskolornes directioner om tillökning i deras anslag icke låtit sig afhöra.
Visserligen hafva ett par af dem gjort anmälanden derom; men då icke alla begärt någon förhöjning, så har det varit svårt att antaga, att sådant varit af något oundgängligt behof påkalladt.
St. skulle medgifva ytterligare anslag för 5 nya rättareskolor, så synes det mig som ett godt ändamål dermed vore vunnet, och för min del har jag således deremot icke något att anmärka.
Protocoll, hållna hos H ö g 1 o f 1 i g e liidderskapet och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828 och 1829.
Måndagen den 9 Febrnarii 1829. lande Ridderskapets och Adelns i Plena den 6 dennes för- och eftermiddagen fattade beslut.
Herr Crusenstolpej Magnus: Gref?arne Horn och Posse, annars så skiljda i åsigter, kommo likväl i sista pleno öfverens derom, att RiksdagsTidningen i den bekanta frågan om skjutsinrättningen oriktigt citerat författningar af åren lööp, i6di, i65a och 1664.
Det förekommer emedlertid ingen af de åberopade författningarne i den uppsatts, som RiksdagsTidningen i detta ämne meddelat.
Jag anhåller för egen justification, att hvad jag nu yttrat, äfvensom ett exemplar af den Numtnern, af RiksdagsTidningen, hvilket härjemte bifogas, må få åtfölja remissen.
Sju ProtocollsUtdrag, innehål 4 Den g F e b r u a r i i f. m.
Hvarjemte Herr Crusenstolpe till Protocollet aflemnade omförmälte Nummer af RiksdagsTidningen.
Grefve Jlorn, Claes Fredrik:
Jag finner mig föranledd af hvad Herr Crusenstolpe anfört, att yttra, att, om jag misstagit mig i min citation af RiksdagsTiduingen, så måtte det härleda sig derifrån, att jag sett någon annan af Tidningarne innehålla något sådant.
Jag borde då riktigare hafva nyttjat ordet RiksdagsTidningarne.
Grefve Posse, Hrfvid:
På hvad Herr Crusenstolpe anfört kan jag ej svara annat, än att jag måste finna i hans anförande ett ytterligare stöd för mitt yttrande, att jag ej åberopat de omtalte Författningarne.
Hans E.xcellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, att Herr Crusenstolpes, samt Grefvarne Horns och Posses yttranden i anledning af Grefve Horns den 6 dennes e. m. till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet remitterade anförande, innefattande svar å de anmärkningar, som blifvit gjorde emot dess Motion angående förändring af nuvarande GästgifvareKrono- och lvungsskjutser, äfven måtte få åtfölja remissen af hufvudfrågan till EconomieUtskottet.
Den g Februari i f. m. 5 Föredrogs å nyo och bifölls StatsUtskottets den 24 sistlidne Januari under N:o 48 afgifne, samt den 29 i samma på bordet lagde, Betänkande, angående aflönitagen vid innevarande Riksdag för RiksStåndens oell deras Utskotts Secreterare, Cantzlier och Vaktbetjening.
Å nyo föredrogs LagUtskoltets den 20 sisth December under N:o 2 afgifne, samt den 29 derpåföljde Januarii på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckt Motion, om anstalt till beredande af noggrann efterlefnad af Kongl. Förklaringen den 14 Maji i8o5, samt öfrige Lagbud, rörande lagfart å fast egendom.
Herr Ribbing, Arvid: LagUtskottets Betänkande, som nu är föremål för öfverläggning, innehåller det förslag, alt, istället för föreskriften i i8o5 års Förklaring, att då lagfart sökes, förre ägarens åtkomsthandlingar ovilkorligen skola förevisas, ett annat stadgande måtte föreskrifvas, nemligen att förre ägarens åtkomst skall styrkas.
Utskottet har föreslagit denna förändring af det skäl, att förra Författningen ej upptagit det fall, att handlingarne kunde förkomma, så att ej några sådane kunde företes och dymedelst all lagfart hindras.
För min del kan jag ej så alldeles finna denna ofullkomlighet i i8o5 års förklaring.
Den - 6 Den 9 Februarii f. m. na stadgar, att de handlingar, som styrka åtkomsten, skola uppvisas.
Således förutsattes att handlingar skola finnas, annars kunde de ju ej äskas.
Jag medgifver, att i8o5 års Förklaring med sitt stadgande, så strängt som möjligt, utkräfver de handlingar, som erfordras, och det tror jag äfven vara af största nytta.
Ofta förekommer, då ett hemman skall uppbjudas, att ej arfskifte skett, eller andra sådane förberedelser, hvarigenom äganderätten öfvergått till den ena eller andra.
Man nödgas då ofta i och för lagfarten föreskrifva, att t. ex. skrifteligt och ordenteligt arfskifte skall upprättas och företes.
Detta reder förhållanden för framtiden, som eljest blifvit invecklade och föranledt till rättegångar, samt gifver en historisk visshet och kunskap om ägande-rätten till fastigheterne inom riket.
Får i8o5 års Författning stå qvar, så skall detta vigtiga ändamål blifva vunnit inom få år.
Visserligen är det sannt, att några få gånger inträffat, att handlingar förkommit, och att Domare tillåtit införande i tidningarne af kungörelse om klanders anmälande inom viss tid.
Detta är likväl endast en nödfallshjelp, men genom det nu föreslagna stadgandet blir detta och andra utvägar, att nästan på hvad sätt som hälst styrka sin åtkomst, en bestämd rätt.
— Man skall då ej göra sig så mycket besvär att anskaffa rigtiga åtkomsthandlingar, utan genom vittnens skriftliga intyg, upptagande Den 9 Februarii f. m. 7 af Nämndens intyg och dylikt söka styrka sin rätt.
Huru vådligt detta kunde blifva för äganderätten, behöfver jag ej nämna.
Något måste ju ändå alltid lemnäs åt Domarens pröfning.
Det är i afsigt att göra honom beroende endast af lagen och formen» som jag tror att man någon gång går för långt, emedan derigenom inträffar motsattsen af hvad man önskar—det fullkomligaste godtycke under formernas skygd.
Jag tror, att om det stadgande, som nu är föreslagit, skulle antagas, blefve första följden, det man insåg nödvändigheten deraf, att vissa bevisningssätt ej fingo beg3gnas.
De blefvo ganska många, och lika många skulle lagförklaringarne, som förbjödo dem, blifva.
Jag anhåller på dessa grunder om återremis af Betänkandet.
Genom flere uppkomne rättegångar, härflutne från den mindre noggrannhet, som i anledning af lagens stadgande iakttogs vid domstolarne med lagfart å fast egendom före år i8o5-, blef lagstiftaren föranledd, att utfärda dea nyttiga Förklaringen af den i4 Maji nyssnämnde år.
En värd talare har redan förut i grunden utvecklat detta ämne.
Jag tror det vara nödigt, att vidmagthålla ett stadgande, som föranleder säljare, att bereda sig ordentliga åtkomsthandlingar, och köpare att noga tillse deras riktighet.
Det bibehåller säkerheten och förtroendet, så 8 Den 9 Februarii f. m. mycket mera, som det innehåller, huru man skall försäkra sig om bevisningen, då det säger, att handlingarne skola uppvisas.
Det är blott fråga om de handlingar, som kunna bevisa åtkomsten.
Säljaren har således alllid alt bevisa sin åtkomst genom handlingar, och han har derigenom tillräcklig latitud.
Skulle nu åter detta förändras, på sätt Lagutskottet föreslagit, till den enkla meningen, att åtkomsten skall styrkas, så kan jag ej annat än förena mig i den anmärkning, som Motionairen gjort i Utskottet, att ett högst vådligt utrymme derigenom skulle lemnäs för Domares godtycke, att, med förbiseende af lagens bud i i Gap. i och 2 §§.
Jordabalken, om hvilka laga fång å fast egendom äro, och huru afhandlingar derom skola vara upprättade, antaga skiljaktiga systemer för åtkomstens styrkande.
Det kunde hända, att en mindre noggrann
Domare ej fästade särdeles vigt vid åtkomst-handlingarnes företeende, utan nöjde sig med en enklare och beqvämare bevisning.
Någon olägenhet har ej förorsakats af i8o5 års förklaring.
Hvarföre då borttaga ett lagbud, som ej åstadkommit någon skada, och antaga ett annat, som erfarenheten före i8o5 visat kunna alstra rättegångar och olägenheter?
— Utskottet har ej gjort något afseende på hvad Motionairen yttrat, utan snarare förvandlat det till laghud, som han velat förekomma.
Jag anser i8o5 års Förklaring va - Den g Februarii f. m. 9 ra så nödig och så Har, att ingen återvemiss behöfves, utan anhåller att Ridderskapet och Adeln helt enkelt ville afslå förslaget, och bibehålla det gamla såsom nyttigt.
I anledning af de anmärkningar, hvilka blifvit gjorde af Herr Ribbing och Herr Tham, torde det tillåtas mig, såsom Ledamot af Lagutskottet, att upplysa, det Utskottet tagit i noga öfvervägande de skäl för och emot, som blifvit yttrade i afseende på Förklaringen den i4 Maji i8o5.
Jag torde få fästa uppmärksamheten derpå, att Lagutskottet för ingen del ingått i pröfning af de många förträffliga stadganden, i8o5 års förklaring innehåller.
Utskottet har endast fästat sig vid slutet deraf, hvilket stadgar, att de handlingar, som styrka åtkomsten, skola ovilkorligen uppvisas.
De Ledamöter inom Utskottet, som haft tillfälle att tillämpa detta stadgande, hafva ofta funnit sig i den obehagliga nödvändigheten, att ej kunna uppfylla författningens fordran, ty tillfällen gifvas, då det ej är möjligt; då nemligen åtkomsten är sådan, att den ej kan genom handlingar styrkas.
Det är för detta enda fall Lagutskottet föreslagit en större latitud åt lagen, hvarigenom Domaren finge använda den bevisning, som lagen vid andra tillfällen medgifver.
Om t. ex. åtkomsthandlingarne förkommit genom eldsvåda, stöld eller någon io Den g
F e b r u a r i i f. ra. dylik händelse, så är det, på sätt nu är stadgadt, omöjligt att få uppbud och fasta på en sådan egendom, och den som är uti denna olyckliga ställning måste underkasta sig 20 års häfden, samt kan ej dessförinnan komma i säker besittning af sin egendom, och således under tiden ej inteckna den.
Jag hemställer lill hvar och en, huru stor svårighet detta medför.
Jag vill visserligen ej bestrida återremiss, och gör mycket afseende på de anmärkningar, som af Herr Ribbing och Herr Tham blifvit framställde, ty de äro af stor vigt, men jag har ej velat underlåta att upplysa, det de inom Utskottet redan varit tagne under pröfning.
Beträffande Herr Thams yttrande, att Utskottet ej fästat någon uppmärksamhet vid Herr Landegrens motion, så bör jag nämna att, enligt hvad Utskottets Betänkande upptager, Utskottet ansett Herr Landegrens Motion vara af den beskaffenhet, att den endast antydt, att Domaremagten tillåtit sig något, som ej öfverensstämmer med i8o5 års Förklaring.
Detta är ett klander öfver tillämpningen af lagen, som ej tillhör Utskottet att bedömma.
— Utskottets förslag deremot är tillkommit i anledning af Herr Crons till vederläggning af Herr Landegrens Motion gjorde framställning.
Herr af Gejerstam, Claes Eric, förenade sig med Friherre Ehrenborgh.
Deu 9 Februari) f. m. Herr Ribbing:
I afseende på livad Friherre Ehrenborgh behagat yttra, om ovilkorligheten af i8o5 års Författning, och den enda lemnade utvägen till Lagfarts erhållande, så bör jag ej upprepa å nyo hvad jag redan anfört om gagnet och fördelen af den Författningens lydelse, som bringar till nödvändighet att, der möjligen handlingar tunna åstadkommas, de samma ock måste företes; och vore den lucka i Lagstiftningen visst skadlig, som gjorde möjligt vid något tillfälle, att på 20 års tid fasta å hvad man ägde ej kunde fås, derest ej detta, såsom vi redan sett ske, hjelptes af Domarens pr öfvande omtanka, alt utfinna de, för hvarje likartad! mera sällsynt fall, tjenligaste utvägar.
Månne icke författningen är bäst, om den blir oförändrad och 0vidrörd?
Då Ordföranden i LagUtskottet sjelf medgifvit återremiss, skall jag vara nojd att inskränka mig dertill.
Jag får tillägga, att jag anser vådligt att, på sätt Lagutskottet framslält, förändra författningens ordalydelse med borttagande af stadgandet om handlingarnes företeende, och blott allmänneligen föreskrifva, att åtkomsten skall styrkas, utan alt bestämma, genom hvilka bevis.
Det kunde då ske genom ett par Nämndemäns lösliga intygande, det kunde ske utan edgång.
Om man an - 12 Den 9
F e b r u a r i i f. ra. ser något stadgande nödvändigt, för att ej sätta
Domaren i förlägenhet, så må man häldre göra ett tillägg till §., men icke borttaga ordet handlingar; de måste vara del förnämsta.
Man må heldre tillägga, att om genom ordentlig undersökning blifvit utrönt, att dessa ej finnas, Domaren då må äga att pröfva och antaga annan bevisning för säljarens åtkomst.
Att stadgandet ändras bestrider jag fullkomligen, men medgifver gerna ett tillägg, som undanrödjer den olägenhet, hvilken nu kan vara för handen.
Min mening, då jag förklarade, att jag ej bestridde återremiss, var ej annan än den, att jag såsom Ledamot af Lagutskottet borde anse mig sjelf, likasom Utskottet, villig att upptaga alla de anmärkningar, som inom Stånden emot Utskottets Betänkanden göras.
Då jag upplyste, att de anmärkningar, som här blifvit gjorde, redan varit under öfverläggning inom Utskottet, trodde jag deraf bli en följd, att ändamålet med dessa anmärkningar skulle vara uppfyldt,och återremissen ej behöfvas, och vid ett sådant förhållande önskade jag heldre, att Betänkandet måtte antagas.
I anledning af Herr Ribbings anförande, får jag fästa uppmärksamheten deruppå, att om Författningen skulle tydas så, alt dermed blott förstodes sådane åtkomsthandlingar, hvilka finnas, så är genom den föreslagna förändrade redac - Den 9 Febr uar i i f. in. 13 tionen ingen ändring i författning!! gjord; ty det lärer väl följa af sig sjelf, att livar och eri Domare begagnar för åtkomstens bestyrkande handlingar, om sådane kunna företes.
Det är endast i det fall, då de icke linnas, som Domaren genom det nya stadgandet får välja det bevisningssätt han finner lämpligast.
Finnas handlingar, så beliöfver ej åtkomsten annorledes styrkas.
Orsaken, hvarföre ej Lagutskottet föreslagit ett sådant stadgande, som Herr Tham yrkat, är att lagen ej kan förutse alla de fall, som kunna uppstå och fordra särskilt bevisning, men det lärer böra till hvarje god lagskipning, att Domaren använder det bevisningssätt, som är lämpligast till vinnande af af största säkerhet.
Vådan är ej så stor, som Herr Tham förmodar, ty jag befarar ej, att någon Domare skall på grund af tvänne Nämdemäns obesvurne vittnesbörd låta förmå sig, att godkänna en åtkomst.
Jag instämmer väsendtligen med Herr Tham.
Jag anser vådligt, att lemna redaclionen i det obestämda skick, som Utskottets förslag innebär; och att åt Domaren öfverlåta valet af bevisningssätlet.
Det vanliga förhållandet, när man får en sådan frihet, plägar vara, att man begagnar det sätt, som är beqvämligast för domaren och säljaren, utan afseende på säkerhet för köparen.
Man skulle troligen förnämligast begagna utvä - Den 9 F c b r u a r i i f. ra. gen af kungörelser i tidningarne; och enär allmogen ej läser dem, samt den likväl är den största jordägaren i Sverige, skulle det sätt, som mest begagnades, för att styrka säljares äganderätt, vara det minst lämpliga för de fleste köpares säkerhet.
Det Sr derföre äfven jag önskar återremiss, på det att en bestämdare redaction må tillvägabringas.
Jag instämmer med Friherre Ehrenborgh deri, att äganderätts handlingar icke vid alla tillfällen kunna företes; men om man skulle med Herr Tham vilja bibehålla Lagens stadgande i detta afseende oförändradt, borde handlingarne alltid qvarblifva i Domstolarnes förvar, emedan detta vore enda sättet för en part eller Domstol, att kunna försäkra sig om, huruvida handlingarne finnas eller icke; ty man kan väl icke anställa husvisitationer efter dem.
Jag förenar mig med dem, som önska antagandet af Utskottets betänkande.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid LagUtskottets
Ben 9 Februarii f. ta.
Föredrogs till remitterande Kongl. Majrts den 22 sistlidne Januarii aflåtne, och den 2g derpåföljde på bordet lagde, Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer med förslag till förnyad Instruction för Rikets Ständers Revisorer, i afseende på deras befattning med StatsVerkets granskning.
Då jag tillförene yttrat, huru vigligt jag anser det vara, att de olika meningar, som Konung och Ständer framställt angående vidden af StatsRevisorernas granskningsrält, måtte sammanjemnkas, tror jag mig nu, då ett förslag till förnyad
Instruction för desamma blifvit af Kongl. Maj:t framlagdt, böra undersöka, huruvida det kail vara antagligt.
Vilkoren derföre synes lämpeligen kunna uppfattas under 3:ne hufvudfrågor, hvilka böra skärskådas, innan mindre vigtiga omständigheter tagas i öfvervägande: i:o Omfattar den af Kongl.
May.t medgifna granskningsrätten StatsVerkets tillstånd i alla dess delar3 enligt 58 Regerings-Formen och 3o t§‘. Riksdags-Ordningen ? 2:0
Är den medgifna granskningsrätten i hänseende till tiden lika obegränsad iG D«n 9 Februarii f. m. för StatsVerkets, somför Bankens och RiksgälclsContoiretSj, räkenskaper jemnlikt 42 och 68 $,%'•
Riksdagsordningen och 2 f. i 1812 års Instruction för StatsRevisorerna? 3:o Skola Revisionerna hädanefter inträffa oftare än 68 Riksdagsordningen utsätter? 1:0.
Några penningeförvaltningar, hvilka det blifvit Revisorerna vägradt att granska, lära numera icke finnas, utom ConvojCommissariatets och PassevolanceCassans.
Att den förra är medgifven, synes uttryckeligen af 9 §. i den föreslagna Instructionen; men huru det förhåller sig med den sednare, förefaller tvätydigt, emedan ordalagen äro: ”tillståndet och förvaltningen af ”alla under KrigsCollegii disposition ställ”da allmänna cassör;” ty det var just om
PassevolanceCassans egenskap af allmän 3 eller af motsatsen, som striden angående hennes granskning hvälfde sig år 1823.
Då Kongl. Maj:t nu låtit specificera åtskilliga cassör, i afseende å hvilka granskningen ej varit bestridd: så synes specificationen företrädesvis hafva bordt omfatta denna, som just utgjort ett af tvisteämnena.
I stället för ordet allmänna, hade Rikets Ständer i deras förslag sistlidne Riksdag begagnat ordet särskilta cassör.
Man kan invända, att Passevolance-eassans fortfarande är osäkert; - Den 9 Februarii f. m. »7 kert; men om Styrelsen ästundar hennes bestånd, såsom jag förmodar, och derest meningen verkligen är, att i detta fall medgifva granskningsrätten; så hade det måhända varit bättre, att här bestämdt gifva sådant tillkänna, i sammanhang med granskningsfrågorna öfverhufvud, än att uppskjuta denna till särskildt öfverläggningsämne vid ett annat tillfälle.
I allmänhet torde det vara rigtigast att i instructionen undvika, och följagteligen från 3 och 9 §§. borttaga alla specilicationer af Embetsverk och derunder lydande Cassör, dels emedan de icke behöfvas, då Grundlagen om StatsUtskottet uttryckligen säger, Statsverket i alla dess delarj och då Revisorernas rätt, att granska samma cassör, som StatsUtskottet, icke varit bestridd; dels emedan specificationerne kunde föranleda inskränkningar i granskningsrätten, eller åtminstone förvålla tvister derom.
Jag förmodar, att Kongl. Majrt låtit göra denna specifikation, för att följa Ständernas efterdöme 1823, och för att nu icke vara mindre bestämd i sitt medgifvande, än de då voro i sin begäran.
— Men då nu Ständerna haft tillfälle, att se detta medgifvande i sin fullständighet, utom hvad den Kongl, skrifvelsen derom innehåller till framtida efterrättelse; så torde specificationen desto häldre böra uteslutas, som 12 H. 2 i8 Den 9 Februarii f. m.
Collegierna och Embetsverken i allmänhet äro föremål för pågående indragningar och förändringar.
Om flere än de, vi redan sett, inträffa, och Cassorna följagteligen förflyttas från ett
Verk till ett annat, eller sammanslås med hvarandra, eller om någon befintelig cassa för ögonblicket glömmes; så skulle man, i händelse af deras specification, föranlåtas att oupphörligt förändra Instructionen, och måhända någon gäng äfven tvista med Styrelsen derom.
Att sådant icke skulle hända med nya Cassör, som i framliden kunde tillkomma, är förebygdt, genom ordalydelsen i slutet af t)§.; men alla dessa omständigheter undvikas, genom bibehållandet af Grundlagens ord, utan närmare bestämmelser.
Det medgifvande Kongl.
Maj:t för närvarande gjort af en vidsträcktare granskningsrätt än tillförene., är icke heller så ovillkorligt, som Grundlagens stadgande.
I den Kongl, skrifvelsen yttras: ”Den af Kongl. ”M<ij:t föreslagna Instruction är grundad ”derpå, att, under förbehåll af den dis”position srätt Kongl. Maj.t hittills utöf”vat, de Fonder och Cassör, som icke till” för ene blifvit af Rikets Ständers Stats”Utskott, eller deras Revisorer, utan en”dast i KammarRätten granskade, och om ”hvilkas revision först vid sednare Riks”dagar fråga uppstått, skola hädanefter ”granskas i sammanhang med Statsverkets
Den 9 Februarii f. m. '9 "räkenskaper och förvaltning." —.
"Kongl. Maj:t är i öfrigt betänkt, att till rättelse för sistnämnde Fon"ders och Cassors framtida förvaltning ut"färda Instructioner eller Reglementen, grundade på hvad, efter hvarje sådan Fonds ”eller Cassas särskilda beskaffenhet, enligt "nu gällande föreskrifter hittils varit iagt''taget'* Dessa förbehåll lära dock icke kunna af Rikets Ständer erkännas, utan såvida det hittills öfliga både uti disposition och förvaltning varit grundlagsenlig^ Derom veta Ständerna intet; emedan deras Statsutskott eller Revisorer ännu icke fått granska förhållandet; och för framtiden kan ingen inskränkning i, eller förklaring af, grundlagsstadgarne om granskningen göras, utan genom ConstitutionsUtskottet.
Orsakerna till de farhågor, som dessa förbehåll uttrycka, kunna ej vara oss obekanta.
Majit under den 28 Febr. i8a3 medgifvit Ständernas granskningsrätt öfver Tullverkets räkenskaper, åtnöjdes de ej dermed, utan beslutade, att Tullmedlen, i stället att framgent ingå till StatsContoiret, skulle lefvereras till RiksgäldsContoiret; hvarpå Kongl. Maj:t under den 4 December samma år, vägrande sitt bifall till nja beständigt växande anspråk afslog både denna förändring i uppbörden, och den fullständighet i granskningsrätten, 2*' Den 9 Februari i f. ra. sorn Ständerna begärt.
Det förra anspråket' var, efter nain tanka, öfverdrifvet; och förvållade oss troligen vägran äfven af det jag anser vara Sländernas lagliga rätt i granskningsväg. —•
Med ledsnad har jag derföre hört enskildta Motionairer förnya samma anspråk, vid detta Riksmöte; och sannolikt är det af farhåga att Ständerna i allmänhet torde så göra, som Kongl. Majrt, vid medgifvandet af en vidsträcktare granskningsrätt, på förhand fästat förbehåll af sin dispositionsrätt.
Jag hoppas destomera, att Rikets Ständer denna gången icke skola begära någon vidsträcktare befattning med uppbörden; än den RiksgäldsContoiret redan har, emedan granskningsrättens erkännande derigenom förmodligen skulle ytterligare fördröjas; och det är under förutsättning att