Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana lyxartiklar äro vin, tobak, kaffe etc. etc., och inkomsten genom en dylik konsumtionsskatt skulle blifva långt större än hvad som kan inbringas genom ett slags bestraffning å menniskan för hennes kärlek till ett husdjur, som å sin sida belönar henne med en tillgifvenhet tillbaka, mången gång större än hon kan påräkna af sina likar.
Visserligen händer det, att i städerna åtskilliga hundkreatur, utan känd egare, springa omkring på gatorna, och hvilket man genom den föreslagna beskattningen synes hafva för afsigt att förekomma, men omöjligen kan jag inse rättvisan eller billigheten deraf, att detta undantagsförhållande skall leda derhän, att alla Svenska innebyggare böra beskattas derför, att de råka eg a några hundkreatur, hvilka man i allmänhet kan antaga ej upfödas med mindre än att de äro till stor nytta för deras egare.
Jag kan således ej annat än på det högsta bestrida denna beskattning, och yrkar att Högloft.
Bevilln.Utsk:t måtte nu, som vid förra lliksdagen skedde, lemna motionen utan afseende.
Mina åsigter öfverensstämma ej med den talares, som nyss hade ordet.
Han afstyrkte beskattning på hunden, emedan detta djur var menniskans trogne följeslagare, ja, understundom hennes ende vän, och emedan det var för henne både nyttigt och nödvändigt, att hafva denna vän vid sin sida.
Men huru ofta skattar man ej här i verlden, för hvad sora är både nyttigt och angenämt?
Hafva vi icke skatt på egendom?
Hafva vi icke kapitations-skatt på våra trognaste vänner, vår hustru och våra barn?
Böra de anses vara oss mindre kära, för det vi låta dem beskattas?
Jag för min del anser alltså, alt llr Printzensköld har betraktat saken ur en oriktig synpunkt, när han, med hänsyn till d-jurets tillgifvenhet för oss, ej vill låta en lämplig beskattning vara med dess egande förenligt.
Skulle man äfven vilja göra någon åtskillnad mellan beskattningen på hundkreatur på landet, såsom varande för landtmannen mera oumbärliga, och på dem i staden, så torde detta icke innefatta något skäl, hvarföre icke skatt borde läggas på dessa sednare isynnerhet, helst sorn det af Hr Ros föreslagna skattebelopp verkligen är så lågt tilltaget, att det icke bör Den 3 December e. m. 179 blifva betungande hvarken för stads- eller landtboer, samt då med densamma stora fördelar kunde vinnas, på sätt andra länders erfa* renhet vitsordat, och i enlighet med det af motionären åsyftade nyttiga mål.
Det vore ju oklokt, att skjuta från sig så lätt vunna intrader, erforderliga i ett fattigt land, men ej kännbara, såsom utgift för den enskilde, just i följd af det ringa beloppet?
Således, och med fästadt ais:de vid alla de talrika skäl, som vid dylik frågas behandlande blifvit vid våra sednast föreg:de Riksdagar anförda, och nu ej torde böra uprepas, enär de återfinna3 i Utsk-.tsbet. och Stånds-prot., önskar jag, att för min del vördsamt få uttala dessa mina åsigter, belåten om de i någon mån kunna bidraga till motiouens understödjande.
Under förutsättning, att Bevil!n.Utsk:t kommer att noga behandla såväl denna motion, som de i samma ämne inom andra Stånd väckte, har jag å nyo begärt ordet, endast för att. i anledn. af en föreg:de talares yttrande, fästa upmärksamheten på, att det är en fullkomlig villfarelse att sätta beskattning på hundar i samma kategori som beskattning på vare sig lyx eller konsumtions-artiklar; ty om jag förtär vin eller kaffe i öfverflöd, så är det endast jag sjelf som har olägenhet deraf.
Men den mängd hundar, som springa omkring på gatorne, tillskyndar den ieke-hundegaude manga slags olägenheter, som det bör vara en tillfredsställelse för egarne att genom en afgift för ett nyttigt ändamål i någon mån godtgöra.
Nog har jag vistats i Stockholm under mer än 40 års tid, men det måste jag förklara, att jag aldrig rönt någon olägenhet af hundar på gatorna, ehuru jag sett ett betydligt antal af detta slags djur der springa af och an; och jag tror att plural i toten af Stockholms invånare skall hafva härutinnan kommit till samma erfarenhet som jag.
Vill man emellertid afhjelpa de olägenheter i detta hänseende, som Frih.
Alströmer förmenat ega runi, så finnes för det ändamålet en vida lämpligare utväg, nemi. den att polismyndigheten griper in uti saken, hvarigenom just det med beskattningen åsyftade resultatet aldrasäkrast skulle vinnas.
Och om man så går tillväga, hvilket ingenting annat innebär, än att man, till förekommande af de anmärkta olägenheterna, begagnar sig af redau för handen varande medel, så vet jag i sanning icke, hvarföre man skall belasta egare af huudkreatur med en beskattning, som, enl. min öfvertygelse, saknar all rimlig grund för sig.
I allmänhet tror jag, att det vore lämpligare att lägga skatt på hundkreatur i staden än på landet.
Egare af sådane djur i stad, synnerligast här i hufvudstaden, hafva mången gång af dem ej ringa besvär och kostnad.
Det finnes nemi. en polis-författn., som lägger plikt på den person, hvilkens hund påträffas på gatan efter kl. 11 om aftonen eller före kl. 6 om morgonen.
Af de häraf i så betydlig mån inflytande medel lärer en 180 Den 3 December e. m. penningefond för polistjenstemän vara inrättad.
Men ryktesvis har man fått höra huru nied pliktfällningen har tillgått, åtminstone inom hufvudstaden.
Hundkreaturen fångades nemi. på eftermiddagen och gömdes under natten; derefter inställde sig följande dagen en polistjensteman och erbjöd djuret till inlösen åt egaren för 3 rdr 16 sk. bko, försäkrande, det han under nattens lopp på öppen gata tillvaratagit detsamma.
Det skulle blifva dyrt i längden att vara egare till en hund i hufvudstaden.
Med anleda, häraf skulle jag vilja biträda motionen deri, att det skulle läggas skatt på hundar i städerna, och i så fall vida högre än motionären föreslagit, roen att å andra sidan de på landet skulle befrias från all slags skatt.
Ofverläggningen förklarades fulländad, och motionen jemte yttranderne remitterades till Bevilln.Utsk:t.
Föredrogs Hr Stjernsvärds, Rudolf, d. 30 sisth Nov. bordlagde motion, ang:de låneunderstöd för jernvägs-anliiggning emellan Christianstad och närmaste punkten å södra stambanan norr om Finjasjön.
Sparres motion om låneanslag till en bibana från Borås till vestra stambanan väcktes och remitterades till StatsUtsk:t, yttrade jag några afstyrkande anm:r emot detta anslag.
Dessa anm:r äro tillämpliga äfven på den nu föredragna motionen, äfvensom på öfriga motioner, som blifvit eller blifva väckta vid denna Riksdag, ang:de statsanslag till enskilda bolags jernbanor.
Jag åsyftade att fästa StatsUtskrts upmärksamhet på vigten af, att vid denna Riksdag använda hela den summa, som kan till jernvägsarbetena anslås, till fortsättande af Statens påbörjade stambanor, och att icke upskjuta deras möjligast skyndsamma fullbordande, genom att anslå någon del af de af K.
M. föreslagna 25 milkna till bibanor.
Jag anser mig derföre, vid detta tillfälle, icke böra uprepa, hvad jag i sista plenum yttrade; utan tillägger blott den önskan, att, i den händelse StatsUtskd skulle anse sig böra tillstyrka, att, på sätt JernvägsKomitéen föreslagit, 27 mill. skulle vid denna Riksdag anslås för det ifrågav:de ändamålet, de K. M:s Propos. öfverstigande 2 mill., i första rummet, anslås till fullbordande af förbindelsen emellan Falköping och Jönköping, i enlighet med Komitéens förslag.
Jag anhåller, att detta yttrande raå få åtfölja den nu föredragna motionen till StatsUtsk:t.
Efter härmed slutad öfverläggning, remitterades motionen och yttrandet till StatsUtsk:t.
Creutz’, Steffan, d. 30 sisth Nov. bordlagde motion, om anslag till två nya AndreKapitens-beställningar vid. K.
LifReg:ts Grenadierkorps.
D*n 3 I)e«ernber e. m. 181 Hr Bergenstråle, Alexander:
Jag har egentligen begärt ordet, för att tillkännagifva, att jag ämnade i början af Riksdagen väcka denna motion-, sorn nu är i fråga — men att jag ansåg mig böra innan dess taga reda på, huruvida icke Regeringen redan fattat något beslut, som kunde göra min motion obehöflig.
Jag hade mig nemi. bekant, att Sek.Chefs-embetet vid K.
LifReg:ts Grenadierkorps redan långt för detta ingått till K.
M. med underd. anhållan om anslag till dessa tvenne AndreKapiteners aflönande, och således anställande vid Grenadierkorpsen—och jag förmodade således, att Regeringen redan behjertat denna billiga begäran.
Med glädje förnam jag äfven, att Regeringen icke allenast godkänt Sek.Chefsembetets skäl, utan äfven i nåder tillkännagifvit, att, då medel dertill kunde beredas, utan Statens betungande, Grenadierkorpsen skulle erhålla de nu begärde tvenne Andre-Kapitenerne.
Under sådana förhållanden ansåg jag mig böra frångå mitt beslut att i detta fall inlemna någon motion.
Nu deremot, då denna motion blifvit af annan person väckt, får jag på det amplaste förorda densamma, först och främst derföre, att billigheten för R.
Strrs bifall till denna motion är så i ögonen fallande.
Grenadierkorpsen är nemi. den enda bataljon i hela indeldta arméen, som icke har dessa AndreKapitener, ehuru Grenadierkorpsen har, relativt till nummerstyrkan, större antal beväring, än närmast varande Regemente.
AudreKapitenerne äro nemi., som man vet, just för beväringens exercerande påräknade. K. Westmanlands Reg:te består af 1,200 man, Grenadierkorpsen deremot af endast 500.
Grenadierkorpsen borde således hafva en beväriugsstyrka, belöpande sig till 5/12 af hvad Westmanlands Reg:te har; men nu förhåller det sig så, att, då Westmanlands Reg:te för det mesta har något öfver 500 man beväring i hvarje klass, Grenadierkorpsen deremot har något öfver 300, eller 3/5 i st. f. */j2, och detta oaktadt Westmanlands Reg:te har AndreKapitener och Grenadierkorpsen hittills saknar sådana.
Sannerligen jag vet, huru Grenadierkorpsens beväring skulle kunna blifva exercerad, derest krig skulle utbryta.
Ännu finnes ett skäl till, som, eid. mitt förmenande, talar för bifall till motionen, nemi. att, då till desse tvenne AndreKapiteners aflönande icke erfordras mera än 2,000 rdr rmt, denna summa icke torde synnerligen betunga Staten, och således kan, utan nanni af slöseri med Statens medel, anslås.
Vördsamt anhåller jag, att detta mitt anförande måtte till StatsUtskd få medfölja motionen.
Då, till följd af omständigheterna, Chefen för Landtförsv.Dep:t för närv:de är hindrad att här infinna sig, hade jag först tänkt att ej yttra mig i någon fråga ang:de förändring af Arméens organisation, utan vänta dermed tills StatsUtsk:ts Betänk, i ämnet inkommit, och då vi möjligen skola kunna hysa förhoppning att Chefen för Landtiörsv.- Dep:t kommer att infinna sig på detta rum; jag hade således först af grannlagenhet ansett mig ej böra fälla något omdöme i ofvannämnde frågor, men då jag vid flere föregide tillfällen nödgats bestrida många af Frih.
Creutz väckte motioner, har jag ej nu, då 192 Den 3 öacember e. m. vi i denna fråga äro af samma mening, kunnat neka mig nöjet att med några ord understödja hans motion.
Jag gillar sål. fullkomligt Frih.
Creutz’ förslag att tillsätta tvenne Andre-Kapitener vid LifReg:ts Grenadierkorps.
Officerarnes antal bör naturligtvis bestämmas af truppens styrka.
Om vi i detta afseende kasta en blick på de olika regementerna inom Arméen, så finna vi t. ex. vid Norrbottens Fältjägare, hvilka, likasom LifRegrts Grenadierer, utgöra en bataljon, 1 officer på 15 man, och vid detta sednare endast 1 officer på 22 man; denna korps är derjemte den enda inom Svenska Arméens infanteri, som ej eger Andre-Kapitener.
Detta förhållande skulle kunna upväcka någon förundran, såvida man icke redan länge vant sig vid att aldrig vänta några planmässiga åtgärder från KrigsStyrelsens sida i allt, som rörer organisation; man må söka med ljus och lykta, men jag trotsar hvem som helst, att i detta afs:de å Styrelsens sida kunna upspåra några genomgående planer.
Men vill jag deremot ställa i kathegori härmed de åtgärder, som Styrelsen tidt och ofta vidtagit för ernående af anslag till vare sig löneförhöjningar eller andra ändamål, då måste jag erkänna, att ett helt annat förhållande inträder.
Om KrigsStyrelsen kan i nämnde afs:de sägas detsamma, som i politiskt hänseende man kan säga om vår granne i öster, att den går samma stråt sedan flera århundraden, utan att i ringaste mån derifrån afvika.
Den enda tilldragelse, som på långliga tider inträffat, och hvarigenom man kan säga, att något framåtskridande försports i afseende på Arméens organisativa utveckling, är nemi. den om organisationen af tiden för beväringsmanskapets skyldigheter, hvilken åvägabragtes vid sisth Riksdag.
Men ieke en gång denna var utgången från KrigsStyrelsen; tvertom har densamma gjort allt sitt till för att omintetgöra denna organisation, på hvilken hela vårt försvar och hela nationalbeväpnings-principen livilar, genom att vid alla tillfällen motsätta sig en flerårig beväringsexercis.
Att jag icke gått. för långt i hvad jag har yttrat, det torde jag lätteligen kunna ådagalägga, om så erfordras, genom att kasta en återblick på Arméens ställning mellan år 1851 till närv:de stund, hvilken sålunda skall komma att utgöra ett supplement till den, jag hade äran framlägga för R. o. Ad. d. 11 Jan. 1857 (se R. o. Ad;s Prot. för denna dag), och hvilken innefattade en resumé öfver det väsendtligaste, som blifvit utfördt inom Arméen från år 1810 till dåvarande tidpunkt.
Jag yrkar på det varmaste bifall till den af Frih.
Creutz väckte motion.
Ofverläggningen ansågs afslutad, och motionen, jemte yttran» derne, remitterades till StatsUtsk:t.
Föredrogs Frih. Creutz’, Steffan, d. 30 sisth Nov. bordlagde motion, om uphörande af skyldigheten att vara försedd med prestbetyg.
Den 3 December e. m. 183 Hr Olivecrona, Knut:
Frih, Creutz har i den bordlagde motionen föreslagit, att de föreskrifter, som förekomma i åtskilliga författn:r, oin skyldighet att. förete prestbevis skulle uphöra Jag måste ogilla en sådan motion.
Jag kan ej föreställa mig, att anledmn till ett sådant förslags väckaude har upkommit af annan orsak, än bristande kännedom om de motiver, som hafva föranledt lagstiftaren till sådana föreskrifters bestämmande, och jag är tillika öfvertygad, att motionären, om han något undersökt förhållandena, aldrig hade framkommit med detsamma.
Vid det fall, att en person blifvit anklagad för brott, och då det för domaren är af största vigt att känna haus föregående vandel, är det prestbetyget, som skall visa sådant, och ingen synes vara mer befogad, än själasörjaren, att lemna ett så beskaffadt bevis.
— Om någon begär lysning till äktenskap, så är det likaledes af stor vigt att ega reda på den ifrågav:de personens hinderslöshet, och då är det äfven prestbetyget, som i detta fall skall lemna erforderliga uplysniugar.
Samma förhållande gäller vid bort gifvande af pensioner, att kännedom mäste anskaffas om sökandernes ålder och lefnadsomständigheter, och då är äfven prestbetyget erforderligt.
Jag tror således, att det finnes så många skäl, som tala för behofvet af ifrågav:de stadgars bibehållande, att den af Frih.
Creutz väckta motion måste anses fullkomligt opåkallad.
Jag anhåller, att dessa mina, i största korthet gjorda, anm:r måtte få åtfölja remissen lill Utskd.
Till de många bevis, som den siste värde talaren redan anfört, till ådagaläggandet af de oriktiga grunder, på hvilka Frih. Creutz’ motion hvilar, vill jag foga ännu ett, som på det mest åskådliga sätt lägger i dagen, huru oumbärliga prestbetygen äro; det är nemi. då fråga upstår om fattigförsörjningen.
Det är då för vederbörande kommuner oundgängligen nödvändigt, att få kännedom, såväl om den fattiges frejd, som trän hvilken ort han är, och om han der vistats så länge, att han derstädes bort hafva varit mantals- och skattskrifves för att sedan med säkerhet kunna bedöma, hvilken kommuns skyldighet det är att gifva honom understöd.
Vid sådana tillfällen vore det omöjligt att utreda alla dessa förhållanden, om man saknade tillgång till prestbetyget, enär detta alltid bör innehålla både hvem innehafvaren af detsamma är, och hvarifrån han kommer.
Afven hans ålder är af stor vigt att veta, emedan, som vi alla känna, fattigvårds förordningen bestämmer en viss ålder, efter hvilken ingen, som kan blifva föremål för fattigunderstöd, är berättigad att ombyta försörjuingsort.
Med anledn. af hvad Hr Olivecrona anfört, ber jag att få yttra några ord.
Hr Olivecrona har sagt, att min motion grundade sig på bristande kännedom om de motiver, som föranledt lagstiftaren till dessa stadganden.
Det kan visserligen vara, att mina insigter i detta hänseende ej kunna mäta sig med den välde talarens, men vare härmed huru som helst, så tror jag 184 D e r> 3 Decembers. m. likväl att det ej blir svårt, om man går till grunden af såten, att utforska yttersta anledn. till prestbetygens upkomst.
Den yttersta anledn. dertill lärer dock hufvudsakligen vara grundad på den förening, i hvilken Kyrkan står till Staten, och öfver hvilket ämne jag förut uttalat mina åsigter och äfven nu måste uttala mitt ogillande, och till åstadkommande af någon lös görelse utur denna förenings tvång syftar miu motion.
I afs:de på ifrågavrde prestbetygs afskaffande, kan det synas svårt, jag medgifver det, i de förhållanden vi nu befinna oss, då våra komrounal etvrelser ej ännu äro utvecklade; men då jag upsatte denna min motion, var det i förmodan, att sådane snart skulle blifva organiserade, i hvilket fall jag skulle vilja lägga i dessas respekt, medlemmars händer en del af de ärenden, hvilka nu blott onödigtvis ligga i presterskapets.
Men intill dess torde doek en förändring vara af nöden, för att lösgöra oss ifrån det så besvärande »bet.ygsväsendet», soro nu ingår i så många förhållanden i iifvet.
Då vi hafva fullmakter för erobets- och tjenstemän, ordlofssedlar och afskedsbetyg för tjenstefolk, så synes detta vara tillfyllestgörande, och presterskapets onödiga besvär böra inskränkas endast till betyg om födelseår och ort, eller i allmänhet hvad man kallar dopattester för individer af sådan bekännelse.
Ett af presterskapets åligganden, nemi. det att utgifva betyg om individens kristendomskunskap, skulle jag vilja helt och hållet frånskilja detsamma.
Ty derigenom, att ett så ansvarsfullt förtroende är lemnadt till en enda persons godtycke, kan man lätteligen tänka sig. att yttre förhållanden ofta kunna hafva ett visst inflytande på ordalagen deri.
Jag hemställer derföre till hvar och en af Eder, roine Hrr! om, i Edert prestbetyg, J Angen vitsord om underhaltiga insigter i religionskunskaper, huru belåtne J dermed skullen vara?
Vore icke detta en skamfläck, som aldrig under hela lifstiden kunde utplånas?
Skulle icke ett sådant, förhållande kolporteras land och rike omkring?
Eder vi dare, huru kan väl delta vara förenligt med tidens tendens, då en hvar tyckes ifra för religionsfrihet?
Då det är fråga om, att hvar och en skall få tro. bekänna och dyrka Gud på det sätt honom godt synes, är icke då. säger jag, tidpunkten inne att afhjelpa ett förhållande, som kan leda till sådana missbruk?
Hr Olivecrona säger vidare, att ingen vore mer befogad, än själasörjaren, att gifva betyg om en persons vandel.
Till hvad nytta kunna väl sådana betyg vara, då embetsmannen har sina fullmakter, tjenaren sin orlofssedel och afskedsbetyg.
Skall då presten vara mera trovärdig och tillförlitlig person, än husbonden.
Eör öfrigt,, den. som ieke åtnöjes med dessa vitsord, har ju domböcker och brottmålsprotokollerne att tillgå, hvilka viii icke kunna bestridas hafva mera tillförlitlighet än prestens omdöme.
Då det är i lag stadgadt, att tjenaren, innan lian afflvttar frän sitt husbondefolk. skall vara försedd med intyg, huru han under tjenstetiden uptört sig, inser jag ej, då ett bevis kan företes i detta afs:de från tillförlitliga och trovärdiga personer, hvarföre, vid lysning till äktenskap, eller vid ingående i tjenster, Den 3 December e. m.
ISft i handel, vid uttagande af pensioner m. m., äfven en presterlig fullmakt skall behöfva?.
Hr Olivecronas sista yttrande, att min motion vore opåkallad, så iemnar jag till en hvar att afgöra, huruvida detta var så grannlaga dömdt.
Frih. Schultzenheim, David:
Ehuru jag fullkomligt gillar den ofta åberopade grundsats, att det föga lönar mödan att beledsaga motioner till Utsk. med vare sig argumentationer eller yttranden, och jag är fullt öfvertygad att mina här i största korthet framstälda anmärkningar icke skola komma att hafva något inflytande på Utsk:ts behandlingssätt, så kan jag dock ej afhålla mig att yttra några ord i denna fråga.
Lika med Frih. Creutz, anser jag presterna i många fall vara öfverhopade med sysselsättningar, som kunna anförtros andra myndigheter, men, som några sådane organisationer ej ännu kommit till stånd, så tror jag att denna fråga ej är, som en föreg:de talare ansåg, opåkallad, utan endast för tidigt väckt.
Jag för min del anser att dessa prestbetyg äro alldeles nödvändiga med anledning af gällande lagar i landet i afs:de på beväringstid, då det måste vara bevisligt hvarifrån en person är, och isynnerhet huru gammal han är.
Eller huru ville Frih.
Creutz komma till bestämd visshet härom, om icke den värde Frilen kunde föreslå ett sätt, genom hvilket man utan sådana betyg kunde urskönja en persons ålder och hvarifrån han kommit?
Detta tror jag ej skulle kunna åstadkommas, utan att vid födseln på något sätt märka barnet eller också infordra barnmorskans intyg; men jag fruktar att dessa betyg skulle blifva ändå mindre tillförlitliga än presterskapets, hvilka man så mycket åklagar.
Äfven anser jag, att, då lysning till äktenskap åstundas, det är af största vigt att få kännedom om den persons vandel, som anmäler sig att begå denna heliga akt, om han verkligen upnått erforderlig ålder, och om han ej förut med annan person, som ännu lefver, knutit detta föreningsband.
Dessa möjliga missbruk böra, enligt mitt förmenande, företrädesvis i detta nu förebyggas, då tidens tendens tyckes luta åt mormonismen.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte få åtfölja Frih. Creutz’s motion till Utsk:t.
Det är alldeles ej i anledning af Frih.
Schultzenheims sista yttrande, hvilket framkallade bravorop från några ledamöter här, i hvilka jag beklagligtvis ej kunde instämma, som jag tagit mig friheten begära ordet.
Men hvad beträffar
Frih:ns något förut uttalade mening, att man, i fall prestbetygen afskaffades, icke hade något annat medel att tillgripa, än att vid födseln märka barnet, så förstår jag sannerligen ej, huru man kan komma till en sådan konklusion.
Det måtte således hafva undfallit
Frihm det jag sade, då jag nyss hade äran hafva ordet, nemi. att, som förhållandena nu befinna sig och då kommunalväsendet 186 Den 3 December e. m. i landet ej är kommet till stånd, kan det synas som svårigheter kunna vara förhanden, men då fullmakter, ordlofssedlar och afskedsbetyg qvarstå och hvilka äro vida mera tillförlitliga än prestens godtyckliga betyg om både christeudomskunskap och vandel, och dessutom prestens hittills nödvändiga upgift om födelseår och datum tillika qvarstår, så synes Hr Frilns förmodan om nödvändigheten för barnmorskor att »märka» barnen böra förfalla.
Ofverlägguingeu förklarades fulländad och motionen jemte yttranderue remitterades till LagUtsk:t.
Föredrogs Frih. von Paykulls, Johan Gustaf, den 30 sist!.
Hov. bordlagde motion, ang:de inredning i Upsala slott af en våning för den Kongl. Familjens räkning.
Jag anser mig be fogad att yrka afslag på den af Frih.
Paykull väckta motion.
Hufvudsakligaste skälet derföre är, att jag anser att den af våra Hufvudtitlar, som kallas den första och som är afsedd att betacka omkostnader, erforderliga för vår Kongl, familjs underhåll, är redan förut tillräckligt försedd, för att vi än ytterligare skulle behöfva dit öfverflytta en del af de anslag, som på andra håll erfordras.
Till hvilka resultater skulle Frih.
Paykulls förslag om anskaffande af bostad i Upsala åt de Kongl, personerna, i första rummet leda?
Jo! derhän, att i morgon en annan person uppträdde och begärde anslag till samma ändamål i en annan småstad och följden skulle till slut blifva, att vi fingo bekosta och underhålla Kongl, boställen i nästan alla småstäder.
För öfrigt anser jag detta anslag vara så mycket mindre behöfligt, som jag är förvissad om, att hvarhelst de Kongl, personerna draga fram, de alltid skola finna personer, som äflas om äran att få hysa dem under sitt tak, och som skola lemna all möda ospard för att förskaffa dem värdiga och komfortabla bostäder.
Jag yrkar afslag å denna motion.
I motsats till Hr Sjernsvärd, tillåter jag mig vördsamt yrka bifall å denna motion.