Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna tanklösa folkmassa kan, under sådane förhållanden, äfven jemföras med en förlorad son, hvilken föräldrarne af oförstånd eller flathet icke lärt eller hållit till något näringsfång; han hlir en lätting, som förr eller sednare bidrager att fylla ett af dessa nyss omtalte olyckliga förvaringsställen.
Jag tror derföre, att det endast är genom stränghet i Författningarne mot lösdrifveri och lättja, som man kan vinna ordning och trefnad.
Tvertom är det åter genom den otidiga flathet, hvilken alltmer gjort sig gällande, som fängelserna, corrections- fattig— och sjukhusen skola så öfverfyllas, att samhället slutligen tvingas till en återgång; om man ej på förhand godvilligt soker förekomma det onda.
Detta om ifrågavarande Stadga i allmänhet.
Jag tillstyrker fördenskull så allvarsamma Författningar, som omständigheterna fordra, för att hindra det nu varande ofoget.
I afseende på den serskildta frågan om Gesäller, har jag tillförne ofta yttrat en
Den 7 September e. m. olika mening med den nu rådande; och fastän jag väl vet, huru fåfängt det är att nu söka göra min mening gällande, skulle jag likväl anse det orätt, om jag, vid något af de tillfällen, då jag äger höja min röst, underlät att varna för grundsatser, oni hvilkas skadlighet jag är öfvertygad.
På sådant sätt som Hundlverksordningarne fordom voro inrättade, utgjorde Handtverkelierne en utväg för de lägsta samhällsklasserna, att, genom konstfärdighet, bringa sig; upp till gemenskap med de mera bildade, till deltagande i Statens angelägenheter, och till en förmögenhet, hvarigenom de kunde gifva en bättre uppfostran åt sina barn, och såmedelst äfven bidraga till en vidsträcktare odling i allmänhet.
Dessa Inrättningar, kända under namn af Skrän, voro förädlingsanstalter, som sedermera blifvit vanvårdade, dels genom uraktlåtenhet att förbättra dem efter tiden, dels att afskaffa inrotade missbruk.
Nu, i stället alt upplifva det goda, och rätta det felaktiga i dessa stiftelser, vill man nedrifva och omstörta alltsammans för en ny skapelse.
Och hvad innebär denna nyhet?
Jo, förslag att nedsätta Handtverkaren under Tjenstehjonsstadgan; det vill säga, bemödandet att genom en förnedring upphöja honom.
Sådant kan icke lyckas, och jag får härvid erinra att den åtgärd, som inom detta Stånd blifvit vidtagen för att uppmuntra Adliga Yngliu40 II. i5* ai8 Den 7 September e. m. gars inträde i Näringarna, måste motarbetas genom Ilandtverksarbetarens nedsättning till likhet med tjenstehjon.
Anloge Ridderskapet och Adeln delta förslag, sa skulle Ståndet dermed tillintetgöra verkan af sitt förra beslut.
Följden af Handtverkarens förringande måste i allmänhet blifva större svårighet för den egentelige arbetaren alt varda sin egen.
Penningeegarne skola köpa verkstäderna, och den konstfärdige arbetaren beständigt qvarstå såsom daglönare.
Jag kan icke annat än på det högsta beklaga denna följd; den skall göra våra Handtverksarbetare lika olyckliga, som Fabriksarbetare redan öfverhufvud äro.
Likväl bestrider jag icke, att missbruk inom Skråinrättningarna väl kunna äga rum; men jag anser ingalunda för omöjligt att rätta dem, om Styrelsen med allvar ville taga sig den saken an, och dervid begagna de upplysningar, isom kloka och erfarne Ålderman kunra meddela.
Yid detaljen får jag anmärka en serskild omständighet i den föreslagne HandtverksOrdningen.
Der står nemligen pag. i5 & 16:
Då Lärling af Mästare antages, bör med honom eller, om han är omyndig j med hans laglige Målsman upprättas
Contractj som noggrant upptager lärotid och öfrige vilkor.
Nu är förhållandet nästan alltid, alt Lärlingarne, då de inträda i handtverket, äro omyndige, emedan de eljest skulle vara för gamla, till att genomgå läroåren.
Och då man vet, att handtver - Den 7 September e. in. 2ag kerierne vanligen besättas med den fattigare klassens barn, så är det fara värdt.att om contractet ensamt skulle ligga till grund för lärotiden, kunde barn af föräldrar eller målsmän, som vanvårda dem — och man ser, i synnerhet i hufvudstaden, föräldrar vårdslösa sina barn till den grad, att de, om icke Polisen •mellankomme, skulle förgås af elände — blifva bortaccorderade antingen för slem vinning eller af tanklöshet, för flere år, än SkråOrdningen föreskrifver eller handtverkels inhemtande erfordrar.
Man skulle derigenom göra Lärlingarne en stor otjenst.
De skulle då, liksom arbetare hvilka utflyttat till Norra America, och nödgats för omkostnaderna under resan försälja sin arbetskraft för flere år, finna träldom i stället för frihet.
Jag tror derföre, att liksom Tjenstehjonsstadgan gäller såsom allmänt Contract emellan Husbönder och Tjenare, der något serskildt dem emellan ej upprättas, så bör SkråOrdningen gälla emellan Mästare och hans Arbetare, så vida icke serskildta förord deri göra någon inskränkning.
Friherre Åkerhjelm > Gustaf Fredrik:
Med den motion jag gjort och Utskotten till en del upptagit och godkänt, nemligen att ställa arbetarne vid handlverkerierna och fabrikerna under Tjenstehjonsstadgan, åsyftade jag arne hufvudsakliga ändamål; det ena att bevara arbetarne åt Näringarna, och 23o Den 7 September e. m. det andra, att förminska tilloppet af dessa till ej obetydlig del lättjefulla, lättsinniga och äfven vårdslösade folkklasser, till Correctionshusen.
Genom den erfarenhet jag under styrelsen af Fängelser och Correctionsinrältningar i Riket inhemtat, hade jag funnit hvad jag har nämnt, alt en betydlig del af der varande brottslingar och lösdrifvare, utgjordes af personer, som varit arbetare vid handtverkerierna och fabrikerna.
Detta, tillika med min önskan, att bos dessa klasser väcka mera sedlighet, och att ingifva dem den tankan, att genom arbetsamhet förvärfva utkomst och oberoende, föranledde således min motion.
Utskotten hafva väl upptagit hvad jag yttrat om handtverkeriernes arbetsfolk, samt föreslagit ändamålsenliga Stadganden i afseende på Gesäller och Lärlingar, ehuru jag, hvad Gesäller beträffar, skiljer mig deruti från Utskotten, att jag önskade, det liden för Gesällers städslande måtte ifrån tre månader, såsom Utskotten föreslagit, förlängas till halft år, på det Gesällerna måtte komma i samma ställning, som hvart och ett annat tjenstehjon i Städerna.
Men deremot hafva Utskotten icke yttrat sig öfver min motion, så vidt den rörer Fabriksarbetare.
Då vi likväl från Utskotten äga alt förvänta ett annat Betänkande i samma ämne, angående förnyadt beslut om de grunder och åsigter, rörande Näringarne i allmänhet, som i detta afseende vid i8a3 års Riksdag blefvo De n 7
Sep tern b e r e. m. 2ji föreslagne, och enligt hvilka, Fabriksarbetare lära vara satte i samma categori,som den för Gesäller nu tillstyrkte, så vill jag icke nn göra någon anmärkning härvid, utan afvakta tiden, då förenämnde Betänkande förekommer.
Herr af Grubbens bar vidrört en annan fråga , som ingriper i handtverkeriernas organisation, nemligen om nödvändigheten af Gesällherbergens borttagande.
Den värde Ledamoten bar sjelf i dag anmärkt, att Utskotten icke upptagit denna fråga; och med den kännedom som jag härom inhemtat af flera pålitliga och trovärdiga Handtverksmästare, kan jag ej annat än instämma med Motionären, samt önska att Utskotten må framlägga något förslag, åtminstone till modification af denna omnämnde verkligen skadliga inrättning.
Utskotten hafva för öfrigt lill förminskande af Correctionshusens för stränga tillitande och i synnerhet det lösdrifveri och den lättja Utskotten ansett vara i tilltagande, föreslagit en återgång till det förra Stadgandet, att ställa vissa grader af lösdrifvare, eller sådane, som icke genom vanarter och brott blifvit vanfrejdade, linder Värfningsstadgan, ett förhållande sorn år 1822 upphörde.
För min del kun jag ej annat än instämma i detta Utskottens tillstyrkande.
Erfarenheten har ådagalagt ett märkvärdigt förhållande mellan antalet af fångar under den lid, då detta Stadgande existerade, och under den, som sedermera 33® Den 7 September e. m. förflutit.
I Justitiaa-Ombudsmannens berättelser upptages fångarnes antal, enligt de förteckningar, som till honom insändas, och vid anställd jemförelse af förhållandet före och efter 1822, har jag funnit fångeantalet under, till exempel, ett af åren efter 1822, öfverstiga elt af de föregående årens med i5oo personer.
Jag tror derföre, alt man med-trygghet kan sluta, alt en bland de större och mest verkande orsakerna till fängelsernas och correctionshusens ökade befolkning, härflyter från den upphörda utvägen att anställa lösdrifvare till krigstjenst.
Jag tror derjemte, att, då samhällets väl måste vara hufvudsakliga ändamålet med hvarje allmänt stadgande, och då det icke lärer kunna kallas en förnedrande sysselsättning att placera syslolösa samhällsmedlemmar i Rikets Arme, och der utöfva det mest hedrande yrke Staten kan erbjuda, Utskottens förslag icke bör möta något hinder, men deremot betydligt bidraga lill förminskning i Correctiooshusens personal.
Man har här af ålskillige värde Talare hört ogillas den återgång i allmänhet till strängare Författningar emot lösdrifvande, lättjefulla och syslolöst kringstrykande personer, som Utskottens förslag åsyftar; men det må tillåtas mig att med några ord visa rigtigheten af de satser Herr von Hartmansdorff nu i detta afseende framställt, och Den 7 September e. m. 233 i hvilka jag på grund af egen erfarenhet instämmer.
Man har ansett 1819 års liberalare Författning, i afseende på behofvet alt skaffa sig försvar, bättre än en återgång till 1804 års strängare Stadgande, och vi hafva till och med hört åtskillige personer, som vilja gå ännu längre i liberalitet mot till nytta och gagn håglöse lättingar.
Jag bör dock nämna, att det är just under denna liberalare Författning, som fängelserna blifvit så utomordentligt uppfyllda.
För närvarande finnas omkring 4>5oo personer i fängelser och correctionsbus, inberäknadt Pionnier- och Arbetscompagnierna, och deribland utgöres hälften om icke frdjedelar af sådane, som ditkommit för syslolöst kring- strykande, tiggeri och vanarter.
Min tanka är derföre, att man mera sörjer för den enskildes väl, då man genom strängare Författningar tillhåller den lägre
Folkklassen att söka ett anständigt och hederligt försörjande genom arbete och sålunda lär den, att genom ordning och arbetsamhet inse nyttan af friheten, än om man genom en öfverdrifven efterlåtenhet tillåter frihetens fortsatta missbruk utan någon slags rättelse.
Men jag medgifver, att öfvergången till strängare
Författningar måste i början försigtigt behandlas, ty om, i följd af dessa, vederbörande Embelsmyndigheter, oinskränkt remittera lill Correctionsinrältningarne, blifva de alldeles öfverhopade, och varda då, ehuru på en stor scala tilltagne, likväl ej till - 234 Den 7 September e. m. räcklige.
Med iakttagen varsamhet således under denna öfvergång, är jag öfvertygad, att det goda oell stora ändamålet med Utskottens förslag skall vinnas, att, genom orsakernas förminskande tili sedeslöshet, lättja och brott, verkan deraf, nemligen Fängelseinrättningarnes fyllande med arbetsföra menniskor, äfven skall förminskas.
Jag anhåller att, i händelse af återremiss, dessa mina tankar äfven må få åtfölja till Utskotten.
Friherre Cederström, Jacob: Jag är skyldig förklara, att, då jag afgaf min reservation mot ifrågavarande Betänkande, rörande förändring af Flyttningstiden, skedde det under förutsättning, att pluraliteten bland Rikets Ständer icke skulle ingå på ombyte af denna flyttningstid till Midsommaren.
I sjelfva hufvudfrågan eller sjelfva Legohjonsstadgan tror jag det vara ett oeftergifligt vilkor för rättigheten att sig sjelf försvara, att äga känd tillgång till underhåll eller sysselsättning, som bereder det; ty genom brist i dessa fall skapas förbrjrtare, deraf en stor del slutar sina dagar på fästningarne.
Farhågan för en Lag, derigenom syslolöse skola kunna dömmas till krigstjenst, är i flere afseenden icke ogrundad, så framt den utsträckes till sådane lösdrifvare, hvilka genom förbrytelser förlorat tillfälle att få tjenst.
Den skulle medföra högst menliga verkningar på espriten inom ar - Den 7
S ep te m b e r e. m. 235 men; men om endast såcJane manspersoner, hvilka, till ingen förbrytelse fällde, dock saknade arbetstillfälle eller medel till sitt uppehälle, så blef en sådan Lag nyttig, i det den bereder sysselsättning åt dessa individer, och således förekommer deras inträde på förbrytarnes bana.
Allt är derföre i detta hänseende beroende af formen, hvarunder det sker, och qvalificalionen af de personer, som anses förfallne till krigstjenst.
Att man i allmänhet utsträckt friheten för individer, att vara under eget skydd eller försvar, utan att äga enskilt förmögenhet eller tillfälle att försörja sig med arbete eller ock konstfärdighet, medför menliga verkningar för allmänna säkerheten.
Förmågan att i längden fortfara med detta så kallade liberala system, synes mig vara t v i Fvelagtig, enär medel att bygga Correctionshus för den i följd häraf dagligen tilltagande mängd af förbrytare, snart måste saknas.
Vid all öfvergång från ett system lill ett annat är likväl den största försigtighet nödig, på det icke genom missförstånd af Embetsmvndighelerne enskiltes lidanden må beredas.
Lagstiftningen måste derföre i sådane fall vara i möjligaste måtto fullständig och uttrycken bestämda, om möjlighet af misstydning skall förekommas.
Grefve von Schwerin , Fredrih Bogislaus:
När jag hör aktningsvärde
Män, örn hvilkas välvilja för sina likar jag är full - / 236
Den 7 September c. tn. komligt öfvertygad, här lala om begränsad frihet i försörjningsvägen, förekommer det 111ig, som desse Herrar glömde hvad Christendomen utgör för ett element i Staten.
Christendomen förutsätter frihet för alla att uppresa sig till det högsta moraliska värde, och känner ingen rangskilnad.
Sa upplyfter och förer hon den, som aflägsnat sig från henne, åter i Församlingens sköte.
Derföre bör Lagstiftaren aldrig glömma, alt Christendomen är den första och förnämsta Lag, som blifvit gifven åt menniskorna.
Den, som glömmer att menniskan är född fri, och bör få vara det, tills hon genom brott förverkat friheten, handlar icke i Christendomens anda.
Jag tycker äfven, när jag här hör yrkas på återgång från närvarande liberala, som man tror skadliga, förhållande till forntidens strängare grundsatser, hvarvid man dock medgifver, att försigtighet är nödvändig, jag tycker då, säger jag, att man är stadd på villoväg, och att man icke behöfde försigtigheten, om man lät hjertat tala.
Jag har länge lefvat på Landet, men vet ej, hvad för farligt begrepp man derifrån kan hämta örn det för så grufligt ansedda iösdrifveriet; och huru man kan vilja tillåta sig att förfölja den, som icke har råd att köpa sig mera än ett tunnland jord, enär han bör vara lika fri som den med capital, rang eller littler begåfvade.
Då jag ser dessa Jordtorpares hyddor , finnér jag dem alla i snygg - Den 7 September e. m. a3j het contraslera emot den rådande orenligheten i de stora Byarne, hvarpå man ofta igenkänner Jordbruks-aristocratien.
— Jag är alltså af lika tankar i denna fråga med dem, som förklarat sig emot frihetens inskränkande, och emot att man skall förföljas för det man är fattig, och derigenom nästan tvingas att sluta sina dagar i Correctionshus.
En värd Ledamot har yrkat afslag å Betänkandet; hvaremot en annan erinrat, att med Grundlagens ordaförstånd icke vore förenligt, att i vidsträcktare mån förkasta ett Betänkande, då det första gången förekommer, än att i följd af dervid gjorde anmärkningar återremittera detsamma.
Instämmande i denna sednare åsigt, hoppas jag således, att ifrågavarande Betänkande vid delta tillfälle, icke blir afslaget, utan att den ogillande åtgärd, sorn dermed vidtages, kommer att inskränkas till återremiss.
Jag ber dock få yttra den enskilta mening, att jag i och för Betänkandets innehåll är af den öfvertygelse, att det hör afslås.
Det första jag härvid bör nämna, är att Utskotten må, huru de heldst behaga, betrakta frågan om tvångsskyldighet för krigstjenst, och Ständerne äfven gå in på nytt i denna föråldrade anstalt, så kan aldrig Kongl. Maj:ls sanction derå förväntas.
Det låter nemligen icke tänka sig, att Kongl. Maj:t, hvilken, då han var
Kron - 238 Den 7 September e. m. prins, sjelf utverkade afskaffandet af delta för Militären så menliga recruteringssält, skulle tillstädja återinförandet deraf, enär det måste vara stridande emot allt sundt förnuft, att tvinga folk till krigstjenst, och sätta den dyrbara skyldigheten att försvara sitt fosterland i likhet med annat straff eller vanligt tukthusarbete.
Då jag hört denna discussion, och de mörka taflor af sedeslöshet man för återinförandet af ratti"- ö beten alt kunna döma till krigstjenst nu anfört, kan jag ej afhålla mig från att anmärka, huru vid närvarande förhållanden bela Landet icke långt ifrån kan liknas vid ett stort allmänt Arbetshus.
En enda stor förläggare af kapitaler finnes, och denne är Banken, hvilken, till stor del beroende af Styrelsen, icke kan tillskynda mängden de fördelar, som af ett fritt penningesystem härflyta.
De privilegierade Klasserna äro uppsyningsman och administratörer öfver hopens arbete, och massan af folket i verkligheten ofrie dagakarlar, som man efter behag vill tvinga till arbete.
Jag kan ej annat än förena mig uti de tänkesätt Friherre Anckarswärd och Grefve von Schwerin yttrat.
Jag tror det vara Lagstiftarens pligt, alt medla emellan egennyttan och sjelfsvåldet, samt, genom allmänna Arbetshus bereda medel till förtjenst, men ingalunda förenad med någon rättighet att våldföra den oförverkade personliga friheten att använda sin arbetskraft efter god Ifinnande.
Men, mine Herrar, hvarföre behöfves hela denna strid?
Kunna vi viii dölja för oss orsaken till det öfverklagade lösdrifveriet?
Yi äro sjelfve de, som motsatta oss hemmansklyfningen, och hindra således en fri utöfning af jordbruket.
Huru är det val med Handtverkerierne?
Jo der hindra Skråförfattningarne all frihet till arbete.
Då den arbetsföre, ynglingen från Landet inkommer'till Staden att söka arbete, motas han af eli visst antal Mästare i hvart och ett handtverk; och behöfva icke desse hans biträde, så måste han utan allt tillfälle tili arbetsförtjenst återvända lill Landet, hvarest, såsom jag nyss nämnt, han äfven är utestängd från sjelfiigande jordbruk.
Är det väl med sådana hinder för näringsfriheten, som man har rätt att klaga öfver tilltagande syslolöshet.
Då folkmängden årligen ökas med 70,000 menniskor, synes det vara orimligt, alt man skall åtnöja sig med lika många Skräddare och Skomakare, som man förut haft.
Då behofvet af desse personers arbetsbiträde fortgår i förhållande till folkökningen, och denna äfven påkallar ökade näringstillfäilien, måste skäl förefinnas att tillåta ökandet af arbetarnes antal, så framt man ej vill öka lösdrifvares antal, hvilket blir en naturlig följd af inskränkt näringsfrihet.
Det har äfven blifvit ifrågasatt, att Fabriksarbetare och Gesäller horde ställas under Tjenstehjonsstadga!!.
Dervid torde jag få erindra, alt Gesäller och Fabriksar - i\o
Den 7 September e. m. betare vanligast aflönas ej med dagspenning, utan genom sä kalladt beting, d. v. s. viss betalning för visst arbete, dä tjenstehjonet deremot skall hafva årlig lön och kost.
Här är således ett belt annat förhållande, och fordrar serskilta ordningsanstalter, hvilka icke böra inryckas i Tjenstehjonsstadgan, utan uti Handels- och HandtverkeriReglementerne.
Här har äfven med svarta färgor blifvit utmåladt den i Herbergena rådande osedlighet, hvilken till en del jemväl torde instämma med sanna förhållandet; men man har dervid glömt, att det är sjelfva’ Skrået, som vistas på Herbergena, hvilket utöfvar osedligheten, och således borde afskaffas i stället för Herbergena.
Om man tänker sig meningen med inrättandet af Herbergen icke vara för att hafva ställen alt supa och spela på, men der ankommande Gesäller kunna anmäla sig för att erhålla arbete, så torde man finna, att dessa anmälningsställen förutan, skulle blott de uthängda skyltar erbjuda sig för kringvandrande Gesäller, och desse sednare skulle kunna- få vandra och stryka omkring hela Staden i flera dagar, innan de träffade något arbete.
Dessutom hafva Herbergen äfven för ändamål att emottaga ankommande sjuka Gesäller, som der erhålla vård och skötsel, äfvensom fattiga Gesäller der underhållas, om jag minnes rätt, i några dagar på Embetets bekostnad.
Helt annat är, om I Den 7 September e. m. 241 om man ville afskaffa Skrå-inrättningarne och införa eu naturlig Näringsfrihet; då försvinna herbergena af. sig sjelfva, men till dess torde de vara nödvändiga såsom anmälnings- och nödhjelpsställen, och vida mindre skadliga än sjelfva SkråEmbetena.
Hvad beträffar flyttningstiden för tjenstehjon, finner jag obehöfligt att vidlyftigt jättra mig, enär Herr Cederschjöld så tydligt visat, att det naturligaste vore att hafva 12 flyttningstider, och icke stadga någon allmän flyttningstid på en så vidsträckt local, som från Torneå till Ystad.
Då sådant likväl nu icke lärer låta göra sig, förenar jag mig med Friherre Anckarswärd uti att bibehålla den nu gällande flyttningstiden.
Den förut varande, som inträffade i slutet af September efter nya tideräkningen, inföll efter gamla tideräkningen på den 11 October efter nya stylén; och nu hafva vi den 24 i samma månad eller blott i3 dagar sednare; och jag har med flit eftersett i RiksdagsProtocollerna på 1730-talet, eller innan nya stylén infördes, och ej funnit, att under denna för ekonomisk omsorg utmärkta period, någon anmärkning emot flyttningstiden gjordes.
Jag tror således ej, att dessa i3 dagars skilnad emellan gamla flyttningstiden, sådan den var efter gamla stylén och den nu gällande, fordrar någon rättelse.
Utskottens förslag att fridagarne skulle få beräknas håde efter och före flytt4o H. 16 a4^ Den 7 September e. m. ningen tror jag icke vara lämpeligl; den nu varande friveckan är mest passande för dem, som skola emottaga och lemna tjenstefolk.
Jag tillstyrker derföre, att Utskotten måtte frångå detta förslag, och i öfrigt fästa uppmärksamhet på dessa mina anmärkningar.
De sammansatte Utskotten hafva icke med någon uppmärksamhet bevärdigat mitt påstående om klar och tydlig definition å hvad som med tjenstehjon egenteligen bör förstås.
Jag stödde dock detta yrkande på citationen af en i Westerås verkligen inträffad händelse.
LandshöfdingeEmbetet derstädes anlitades om handräckning, att i tjenst inställa en till Renskrifvare antagen person; LandsSecreteraren var af den öfvertygelse, att den ifrågavarande personen borde såsom tjenstehjon anses, på grund deraf, att densamme i husbondens hus åtnjöt kost, kläder och lön; men jag kunde ej såsom sådan döma honom, sedan jag under ransakningen, på tillfrågan, funnit, att han ingen städjepenning bekommit.
Det oaktadt inser jag nogsamt möjligheten, att en annan Landshöfding annorlunda hedömmer ett slikt fall, så länge i Legostadgan saknas bestämd och fullkomlig definition:
Tjenstehjon är den som &c. Beträffande frågan om att dämma till Krigstjenst, är jag förekommen af Herr Hjerta.
Hvad åter vidkommer de så kal - Den 7 September e. m. lade backstuguhjon, måste de med skäl anses för en den värsta ohyra, som fräter hemmansägaren; väl vore, om en utvidgad hemmansklyfning kommer att lemna dem begagnade tillfällen att blifva nyttiga medlemmar i samhället.
— Jag ber blott att vid de vackra tal jag hört, örn rnenniskans fri- och rättigheter_, få erinra, att inga rättigheter gifvas utan motsvarande skyldigheter.
Vill man ej tillstädja Församlingarne, att tillhålla den lättjefulle att förvärfva ett stod för sin ålderdom medelst idoghet under förmågans dagar, så hör man afstå från att döma dessa församlingar att föda dem, hvilkas lättja vållat deras nöd.
Egenteligen för att besvara Herr Hjertås anmärkningar angående nödvändigheten af Gesäilherbergenas bibehållande, har jag begärt ordet.
GarfvareSkrået här i Staden liar inga Gesällherbergen, utan då en resande Gesäll hit ankommer, har han att anmäla sig hos Åldermannen, som gifver honom anvisning på den Mästare bos hvilken lian får qvarter; denna Mästare åligger att hafva honom i sitt lius i 8 dagar, så framt icke någon Mästare genast behöfver honom, och sjuknar lian under tiden, skall ock den Mästaren låta vårda och skola honom.
Derigenom undvikes åtta dagars supande i herberget, och då så kan tillgå i Garfvarehandlverket, 40 H. 16* 244 ®en 7 September e. m. vet jag icke, hvarföre det ej skulle kunna ske i hvilket annat Skrå som heldst.