Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid ett så brådstörtadt anfall, står ju alltid den indelta och värfvade arméen till buds, emedan densamma, såsom stående armée, har till sin uppgift och sitt ändamål att möta en fiende, när och hvarhelst. den uppenbarar sig.
Då, vid ett fiendtligt anfall, det skulle vara orimligt att tänka hela arméen koncentrerad på en punkt och så upptagen att icke någon del af såväl befälet som truppen skulle finnas öfrig för beväringsmanskapets öfvande i landsorterne, — och denna öfning lärer dock komma att anses oundgänglig, äfven under bibehållande af de tvååriga bevärings-exerciserne, — så har jag trott att en månads sådan öfning vid ett så olyckligt fiendtligt anfall vore allt hvad som behöfdes, för att efter blott ett års förutgången beväringsexercis kunna föra landets beväring, tillsammans med den stående arméen, mot fienden.
Att antalet af arméens befäl deremot är alldeles för ringa, synes mig klart, då man betraktar möjligheterna af ett hastigt och oförutsedt anfall, med dermed förenade stående arméens tjenstbarhet i dylika fall, såväl sorn beväringens samtida öfning.
Jag vidhåller således min mening om beväringens exercerande under blott ett år, såsom förut varit fallet, och tror mig'hafva någon rätt att fälla ett omdöme, då jag grundar det på en 20 års erfarenhet af exercis, såväl med beväring som stamtrupp.
Hvad arméens öfriga officerare vidkommer, så äro meningarne angående nyttan af denna tvååriga exercis hos dem temligen delade, och jag är öfvertygad, ja till och med säker om, att jag på detta rum icke är ensam i afs. på dessa af mig yttrade tänkesätt.
Jag vidblifver således mitt förra yrkande och anhåller om återremiss.
Otvifvelaktigt är en ökad öfning för beväring af stor nytta, för att göra densamma mera tjenstbar.
I sådant hänseende tror jag icke att meningarne kunna vara delade.
En olägenhet kan jag dock icke underlåta att påpeka, nemi. det tvång, hvarunder en ar - 390 D b n 23 M a j f. in. betare kommer att stå under två år, genom denna exercisskyldighet.
Det har redan hittills varit rätt svårt för en yngling att erhålla tjenst under sin beväringstid, emedan landtmannen heldre har en tjenare, på hvars biträde han kan räkna hela året.
Nu skulle ynglingen under 2:ne år blifva underkastad denna svårighet.
Månne icke denna olägenhet kunde afhjelpas på det sättet, att exercistiden förlängdes under första året med så lång tid, som nu för samma ändamål användts det följande året?
För min del tror jag att exercisen på sådant sätt ej skulle blifva sä betungande för ynglingarne.
En annan omständighet, på hvilken jag icke kan underlåta att fästa uppmärksamheten, är den olika beräkningsgrund, som följes vid utgörandet af beväringsskyldigheten, antingen in natura eller med penningar.
Fördelen i det sednare fallet är, enl.
Utsk:ts förslag, så i ögonen fallande, att derom icke kan tvistas.
Den ene slipper från all exercis mot en afgift af 100 rdr, hvilket belopp kan ökas eller minskas med 20 rdr; den andre skall fullgöra två års exercisskyldighet, och kan under tiden vara nödsakad att lefva af tillfällig arbetsförtjenst.
Dertill kommer att, om han skulle uteblifva från exercisen, gör det för honom en ökad beväringsskyldighet; ett äfventyr, från hvilket den är befriad, som genom penningar kan lösa sig från beväringspligten.
Då jag för min del icke kan särdeles högt uppskatta den åtgärden, att med penningar lösa sig från fullgörandet af en medborgares pligter, tror jag det så mycket mindre vara skäl att dertill uppmuntra, genom att bereda större lättnader å ena sidan, under det man å andra sidan lägger icke obetydliga tyngder i vågskålen.
Jag skulle således tro, att det vore skäl att Utsk:t toge i förnyadt öfvervägande, huruvida det icke vore tillräckligt med en förlängd exercistid under första året i st. f. densammas fördelning på 2:ne år.
Jag anhåller derföre om återremiss i den af mig yttrade syftning.
Hr Hjärne: Frih.
Creutz har i sitt sista yttrande medgifvit, att ett års exercis ej vore tillräcklig för att göra beväringsmanskapet fullt tjenstbart i händelse af krigsoroligheter; men att detsamma efter några veckors öfningar vid fredsbrott skulle blifva till krigstjenst dugligt.
Han har vidare sagt, att den stående arméen vore tillräcklig att möta fienden och uppehålla densamma, tilldess beväringen blifvit tillräckligt uppöfvad.
Creutz har troligen icke erinrat sig, att den indelta arméen f. n. består endast af 18,000 man och att om, i händelse af uppbrott, desse 18,000 man skulle sammandragas inom sitt stånd, det ej kunde återstå tillräckligt antal befäl och korporaler ett exercera beväringen.
Skulle deremot befäl och underbefäl tagas från arméen, blefve den förminskad till 14 å 15,000 man, med hvilka man måste möta en på en punkt landsatt fiende. 1) e n 23 M a.) f. m. 301 Hvad de ekonomiska skälen beträffar, eå bör man ihågkomma, och det kan ingalunda bestridas, att det är en ganska stor uppoffring af personer, som icke särskildt egnat sig åt krigareyrket, att under 2 års tid vara skyldige att exercera; men denna pligt är så nödvändig för landet, att hvar och en måste underkasta sig densamma.
Dessutom anser jag, att vi, hvad beväringsskyldigheten vidkommer, äro vida lyckligare än de liesta andra länder, såsom t. ex. Preussen, Danmark, Frankrike.
För min del tror jag att nyttan af en 2-årig exercis är för landet af stor vigt och betydelse samt att, ehuru visserligen olägenheter uppstå genom denna 2-åriga exercis, dessa olägenheter icke uppväga de i ögonen särdeles fallande fördelarne deraf.
Jag anhåller således om bifall till K. M:ts Propos. Gr. Anckarsvärd, Carl Henrik:
Ehuru ogerna jag uppträder i en fråga, der jag vet att flertalet af krigareståndets ledamöter äro af motsatt mening med mig, anser jag dock, då denna min åsigt blifvit af en af dess medlemmar väckt, mindre passande att förtiga min öfvertygelse i denna fråga.
Visserligen torde en erfarenhet, hvilken räknar sin tillvaro sedan 45 år tillbaka, icke kunna innebära någon särdeles stor bevisning för den nu exercerande generationen, men jag vill likväl taga mig friheten att i korthet yttra, det min öfvertygelse är att för soldat bildningen uträttar 14 dagars exercis lika mycket eller lika litet som 2:ne års vapenöfningar.
Då jag år 1813 gick till Tyskland med Kongl. Nerikes reg:te, bestod regementet till mer än hälften af beväring och genom extra rotering antagna ynglingar, och då jag efter tre veckors stillaliggande i Stralsund hade lyckan att uppvisa reg:tet för H. K. H.
Kronprinsen, ansåg jag detsamma fullt ut lika godt som Södra Skånska Infanteriet, hvilket jag år 1812 i egenskap af Bataljons-Chef biträdde att uppsätta med endast rekryter.
Hvad Nerikes reg:te vidkom, hade det sin gamla nummerstyrka, hvilket i sanning var en ganska god hjelp.
Jag är fullt öfvertygad, att första årets beväringsexercis är nödvändig, ingalunda för dess inverkan på soldatbildningen, men som ett medel att hos allmänheten bibehålla hågkomsten af beväringspligten M. Hrr! jag tror att knappast någon infanteriofficer skall kunna jäfva mig i denna min åsigt att den beväring, som stickes in ibland stamtrupper, inom 6 veckors tid skall vara vida mera försigkommen, vida mera tjenlig aft gå i fält, än den någonsin kan blifva genom dessa 2:ne års exercerande.
Jag har med detta mitt yttrande ingalunda velat inverka på opinionen och ämnar icke heller motsätta mig det beslut, som här fattas; men ansett såsom min pligt att yttra mina åsigter i frågan, på det att man må finna att den talare, som yttrat sig i enahanda syftning som jag, icke är ensam i sin öfvertygelse, utan att den äfven delas af andra 392 nen 23 Maj f. m.
De medel, som utgifvas för denna dubbla beväringsexercis, vore enl. mitt förmenande mycket lämpligare att använda på uppköpandet och upphjelpandet af krigsmaterielen, hvarpå hittills vid våra krigsrustningar varit en ofantlig och i högsta måtto kännbar brist.
"Vidare anhåller jag att på förhand få upptaga ett inkast, som säkerligen kommer att göras, nemi. att man icke har dessa 6 veckor till sin disposition.
Hvarken någon viss erfarenhet eller historiens vittnesbörd gifva vid handen att den tid, under hvilken ett krig varar, är så kort att icke sex veckor finnas tillgänglige, för att exercera den uppbådade beväringen så mycket att den blir fullt tjenstbar, äfven sorn att det kan ske med vida mindre kostnad, än som den nuvarande beväringsexercisen förorsakar.
Ännu en sak, hvilken visserligen icke egentligen hörer till denna punkt, men som jag dock tager mig friheten vidröra, är den, att jag anser årtalet för inträde i beväringsåldern, räknadt från 20 år, vara för lågt, och att skäl vore att antaga densamma, såsom i Norige är fallet, till 22 år.
Jag har begärt ordet med anledning äf det yttrande, en talare här fällt, ang. olägenheterna för de unge männen af 2:ne års exercis.
Jag har sjelf någon erfarenhet af dessa saker, såsom egande temligen stora egendomar, der naturligtvis en mängd i beväringsåldern varande unge män förefinnas.
Dock har jag aldrig hört någon tveka att emottaga en dräng, derföre att han är i beväringsåren och under 2 år måste exercera.
Deremot tror jag att sådan tvekan hos en husbonde möjligen kunde uppstå, ifall ynglingen måste vara på exercisplatsen under en hel månad under ett och samma år.
Hvad vidare angår de olikheter i förmåner och skyldigheter, som förslaget skulle medgifva den beväringsskyldige, som löser sig derifrån, och den, som sjelf utgör sin skyldighet, vill jag blott anmärka, att, då man hittills vanligen, genom en summa af 50 b:ko å 100 rdr, löst sig icke allenast från skyldigheten att exercera utan äfven från att gå i fält, man nu mot en afgift af 100 rdr kan befria sig från vapenöfningarne, men måste i händelse af krig sjelf inställa sig.
Jag skulle således tro, att förslaget innehåller en inskränkning i deras rättigheter, hvilka betala, och att således denna omständighet icke må vara någon anledn. till anmärkning om skillnad mellan rättigheter och förmåner.
Hvad beträffar de talares yttranden, hvilka påstå att historiens vittnesbörd gifver vid handen att en tidrymd af ungefär 6 veckor alltid vid krigets början förefinnes, under hvilken beväringen kan uppexcrceras, så att den blir fullt tjenstbar, så får jag säga att både 1808 års krig och sednast krigshändelserna i Italien sista året motsäga riktigheten af dessa yttranden.
Vid intetdera af dessa krig medgafs någon tid af 6 veckor att ordna trupperna.
Den 23 Maj f. m. 393
Det är vidare temligen naturligt, att en vapenöfningstid af en månad skulle för ynglingarne vara vida tröttsammare, och man skulle icke heller kunna anstränga dem så mycket, i synnerhet som flere af dem vid fyllda 22 år äro af den svaga kroppskonstitution att de icke kunna strapsera.
Det är klart, att då de beväringsskyldige andra året komma till vapenöfningarne med friska krafter, de af befälet mottagas med mera tillfredsställelse och att de under denna korta tid kunna bättre uthärda alla ansträngningar.
Är det meningen att bibringa de beväringsskyldige en militärisk anda, är det naturligt att densamma bättre bibehålles, om de veta att de under 2:ne år höra under vapenyrket.
Under alla synpunkter finner jag förslaget ang.
2-årig exercis innefatta fördelar, och anser detsamma derföre böra antagas; så mycket mera, som B.
St. vid sednaste riksdag antogo det.
Det skulle se besynnerligt ut, om K.
St. nu förnekade den åsigt, de då uttalade, och hvilken en sednare erfarenhet bekräftat vara riktig.
Man har visserligen sagt, att det skulle vara förenadt mod de största svårigheter, att vid inträffande krig uppöfva beväringsmanskapet så, som om de exercerade i 2:ne år.
Anckarsvärd har dock visat motsatsen, och jag ber att blott få tillägga några ord till hvad han yttrat.
Eör min del tror jag att, om de stora och ökade utgifter, som andra årets beväringsexercis medför, i stället användes på förökandet af befäl och korporaler inom arméen, tillräckligt befäl skulle finnas för den del af arméen, som vid hastigt anfall skulle möta fienden, och dessutom befäl i reserv för den hemmavarande beväringens exercis.
Det vore således, efter mitt förmenande, framför allt annat af vigt att bereda arméen ett förökadt befäl, hvilket förenade de kunskaper, den öfning, skicklighet och intelligence, som erfordrades för att grundligt undervisa och öfva den vapenföra ungdomen och i farans stund ingifva den en tillförsigt, som allena kan föra till seger.
Ty hvart vill en soldatesk, till och med den bästa, taga vägen utan kunnigt och tillräckligt antal befäl; hvart sådant leder, hafva vi för ögonen uti 1808 och 1809 års bedröfliga krig.
Eör min del vill jag icke utsätta landets ungdom för vådorne af sådana anordningar, och hvartill det ringa antal befäl, som nu förefinnes, till en så stor armée som den stående och beväringen tillsammans, måste leda.
Svenska arméen behöfver, efter mitt förmenande, ett dubbelt så stort antal befäl, som det vi nu hafva, af officerare, underofficerare och korporaler.
Ett sålunda tillökadt befäl med löner på stat, kunnigt och väl öfvadt, skall vara arméens största intellektuella styrka.
Detta befäl, deladt i tvenne hälfter, att alternativt tjenstgöra i den stående arméen, under det att den andra delen ställes, t. ex. såsom i England, ’>på half sold” under de bestämda antal år, då den I) .>ii 23
Maj f ni icke är uti aktiv tjenst, bor under denna tid icke tillkomma mera än hälften mot den lön, som tillkommer den del, hvilken står uti den aktiva tjensten.
Landet har då fördelarne af ett tillräckligt och stort antal befäl för godt pris, och den del af befälet, som står på half sold, fördelarne af att kunna egna sig åt produktiva företag.
Denna del af befälet skulle i första hand vara de, som vid inträlfande krig skulle exercera landets beväring, för att tillsammans med denna instickas i den stående arméen, att då gemensamt möta fienden.
Det att genom de s. k. bevärings-eliterna kunna uppexercera den öfriga beväringen, tror jag icke visar sig i tillämpningen ändamålsenligt.
Jag tycker det säger sig sjelft, att vid militäryrket så föga vana personer icke kunna användas till befäl.
Hvad åter beträffar mitt yttrande, att det skulle vara tillfyllestgörande för beväringens exercis, att den skedde under blott ett år, synes likväl Utsk:t på sätt och vis redan gått in derpå, då det i nästa § säger att hälften af beväringsklassen kan friköpa sig från all exercis.
För min del får jag säga, att jag visserligen icke gillar den praxis, som dock alltid i vårt land varit tillåten, att man får lega för sig, men vill dock för närvarande icke motsätta mig detsamma.
Sparres yttrande, att han aldrig hört någon tveka att i tjenst mottaga en dräng, som är i beväringsåldern, så har jag sjelf en helt annan erfarenhet, och har äfven hört af många bland allmogen att, ifall detta kommer att fortfara, det blir en allmän klagan häröfver och en stor svårighet för dem, som stå i beväringsåren, att få tjenst.
Jag anhåller fortfarande om återremiss af denna §.
Jag hade visserligen icke tänkt begära ordet i en fråga, som redan blifvit så grundligt behandlad, såvida icke en så aktad medlem af detta hus, som Gr. Anckarsvärd, delat Frih. Creutz’s mening ang. obehöfligheten af 2:ne års exercis.
Anckarsvärd säger, att för soldatbildningen verkar denna 2-åriga exercis lika mycket eller lika litet som 14 dagars öfning under 1 år.
Motsatsen bar dock på detta rum blifvit sa tydligen ådagalagd, att dervid ingenting är att tillägga.
Vidare säger Gr:n att genom 6 veckors exercis vid inträffande krig, beväringen blir fullt ut lika tjenstbar, som, enl.
TJtsk:ts förslag, genom 2 års exercis.
Jag ber blott att i detta afs. få nämna, alt det vid sådane tillfällen hvarken är eller kan blifva fråga om sex veckors exercis; ty månader eller åtminstone veckor åtgå, innan beväringen kan blifva sammandragen, och innan således öfningarne kunna börja.
Det kan för öfrigt hända att, om man än har 6 veckor till exercis på sig före ett ft p n ?S 51 aj f. rn, 39- krig och dessutom tid till marscher o. s. v., ynglingen blir uttröttad och förlorar både kraft och håg för sitt yrke.
Ett bevis för n5rttan af don 2-åriga exercisen har Gr:n sjelf anfört, då han påstår, att ynglingen vid 20 år är för svag och hans krafter för litet utbildade att uthärda exercisens mödor.
Eör min del anhåller jag om bifall till K. M:ts Propos.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å bifall till och återremiss af den förevarande §:n, framställde H. Exc. propos. å bifall dertill och, då svaren utföllo med många ja jemte ett eller annat nej, förklarade ja hafva varit öfvervägande. § 15.
Det torde visserligen vara utan ändamål att söka åstadkomma någon ändring i hvad denna punkt innehåller; men då jag anser det ämne, som denna punkt afser, vara af den vigt att den icke bör med tystnad förbigås, anhåller jag att få yttra några ord, för att tillkännagifva mina åsigter om ifrågav:de §.
För min del anser jag att alla böra erhålla militärisk utveckling i krigareyrket.
För att detta ändamål må vinnas, bör man icke medgifva att någon befrias från att förvärfva sig denna färdighet.
Jag tror således att det vore orätt att medgifva friköpandet från beväringspligt, på sätt här är föreslaget, och aldra minst i den stora skala, att endast halfva antalet af de beväringsskyldige behöfver exercera.
Skulle nu denna rätt utsträckas så långt, som Utsk:t föreslagit, kunde den medföra stor fara för hela landet och i synnerhet för de norra länen, hvilka äro glest befolkade, med svåra kommunikationer, och dessutom mest utsatte för ett fiendtligt anfall.
Ehuru det visserligen icke hörer till denna §, tager jag mig dock friheten påpeka att den följande §:n, som bestämmer hvartill denna afgift, som erlägges, bör användas, innefattar något högst vanskligt, i det att befäl för beväringen skulle bildas genom dessa afgifter för friköpning; ty på samma gång som man vill att så få som möjligt friköpa sig, måste man äfven vilja att tillräckligt befäl finnes, men dessa håda ändamål motverka hvarandra i så fall.
Då, såsom jag förut nämnt, jag icke kan hoppas någon ändring i frågan, och då genom en sådan hela förslaget måste förändras, har jag endast velat yttra min enskilda mening ang. denna punkt.
Med anledn. af den siste värde talis an märkningar, hvilka möjligen kunna vara grundade, vill jag endast anföra, att det icke är möjligt att förutse verkningarne af de stadganden, som förekomma i lagen.
Det är således möj - 396
Den 23 Maj f. ra. ligt, att man i detta ifrågav:de afseende måste vidtaga några modifikationer; men då hittills icke visat sig att legningar i större mån förekommit i Norrland än på andra ställen, så ansåg man icke anledningar förefinnas till undantag i afs. på de norra provinserna.
I allmänhet har, åtminstone inom Utsk:t, den åsigten yttrats, att den bestämda friköpningssumman vore ganska hög, och att i följd deraf ganska sällan denna friköpning skulle användas.
Detsamma har äfven yttrats af åtskilliga riksdagsmän från landsorterna, hvarföre Utsk:t ej ansåg sig höra göra några modifikationer i ett eller annat afseende.
Jag kan icke underlåta att här an märka, att åtminstone för mitt omdöme visar sig en ganska stor inkonseqvens i ett stadgande af en dubbel exercis för bildandet af tjenstbar beväring och ett antagande af rättighet att få friköpa sig derifrån.
Detta är fullkomligt stridande mot grundtankarne äng. pligten att försvara fäderneslandet.
Utsk:ts förslag innehåller att antalet af dem, hvilka vid mönstringarne må erhålla tillåtelse att sålunda befria sig från vapenöfning, får inom hvarje mönstringsdistrikt icke öfverstiga hälften af de för året approberade beväringsskyldige.
Sålunda skall halfva styrkan kunna förblifva utan deD öfning, som man anser så nödvändig och af stor betydelse på manskapets stridsfärdighet vid inträffande behof.
Ehuru jag har föga tillfredsställelse af de åsigter, jag inom detta rum tagit mig friheten yttra, i afs. på vårt lands försvarsanstalter, så inträffar dock det för mig särdeles glädjande förhållande, att jag i många afs:den ser dyka upp de åsigter, som jag här för 32 år sedan tog mig friheten yttra om sjelfva folkbildningen i och för krigsväsendet.
Med anledn. af hvad jag yttrat ang. fö regående §, kan jag icke underlåta att instämma i hvad de sista båda talarne anfört.
Jag anser det vara högst oriktigt, att man skall kunna friköpa sig från en pligt, som borde vara alla landets medborgare kär, nemi. att få försvara sitt fädernesland.
Hittills har man haft ratt att lega sig fri från beväringsskyldigheten, hvarigenom beväringens leder blifvit rekryterade med dessa legokarlar, som i allmänhet göra föga heder åt truppen, men att nu utveckla denna legning till system, deråt kan jag icke lemna min röst.
Begagnar man sig nu af den ifrågav:de friköpningen, för att bereda penningar till, för nationen ovissa ändamål, så förminskar man derigenom arméens leder och kastar hela tungan af det egentliga försvaret på den fattigare delen af befolkningen.
Ehuru utan förhoppning att på detta rum vinna någon ändring i denna §, har jag endast med några ord velat tillkännagifva mina tänkesätt.
Emellertid, om nu denna friköpning skall komma till stånd, så D e n 23 Maj f. m. 397 vore väl, om man genom de insamlade medlen kunde få lägga grund till en fond för aflönande af ett förökadt antal befäl, hvilket, synnerligast för beväringens exercis, vore högligen af behofvet påkalladt.
Ehuru man visserligen icke egent ligen yrkat _afslag å den nu föredragna punkten, hafva dock framställningar gjorts, hvilka icke kunna med tystnad förbigås.
Man har nemi. sagt att det är nödvändigt, att alla beväringsskyldige öfvas i vapentjenst, så att de, vid förefallande behof, kunna uppkallas till fäderneslandets försvar.
Denna åsigt är otvifvelaktigt i och för sig sjelf ganska riktig; men man måste på samma gång taga i betraktande för handen varande förhållanden, hvilka erfarenheten visat icke kunna rubbas.
Det är nemi. ganska väl kändt, att åtskilliga personer äro genom sina befattningar, andre till följd af särskildt stadgande, befriade från beväringsskyldighet.
Vidare inträder det förhållande, att åtskillige kunna genom lega undgå all exercis.
Vid föreg, riksdagar har visserligen framställning gjorts om dess upphörande, men har alltid af B.
St:r blifvit afslagen.
Dessutom torde man erinra sig, att då Svenska folket vid sista riksdagen genom sina ombud åtog sig en 2-årig vapenöfning, det visserligen skedde icke utan att dervid framställdes åtskilliga invändningar och föreställningar om den tunga, den utsträckta exercistiden förorsakade, men man ansåg att det förefanns grundade skäl att, i den mån det kunde ske, lätta utöfvandet af denna börda.
Dervid togs först i betraktande huru stor styrka, som skulle kunna uppkallas, för att genast träda under vapen, och hvilken var så vand att den genast kunde föras mot fienden.
Med anledn. af dels de tillgångar, vi ega på vapen, dels de tillgångar, vi med ansträngning kunna skaffa, för underhållandet af en armé, kom man då till det resultat, att om hälften af beväringen exercerades, detta antal skulle vara tillräckligt att förstärka arméen.
Det öfriga antalet skulle samlas i depöterna, för att der bildas till krigstjenst.
Jag finner ett ytterligare skäl för denna åsigts riktighet i den saken, att 1812 beväringen efter några få veckors exercis var så uppöfvad, att den kunde anses såsom när som helst lämplig att stickas in bland soldaterna.
Då fråga nu är om erläggande af denna friköpningssumma, får jag nämna, att man ansåg att Staten borde tillgodogöra sig denna fördel, och att en bestämd summa borde erläg gas i friköpningsafgift; men att på samma gång antalet af dem, som kunde befrias från beväringsskyldigheten, ej fick uppgå till mer än hälften af de mönstrades antal.
Derefter uppstod en stor svårighet att finna den summa, som vid detta fall borde bestämmas.
Detta kunde ej ske på annat sätt, än att i K. M:ts Propos. en viss latitud för legningssumman bestämdes.
Derigenom kom man derhän att, ifall den nuvarande legningssumman af ,100 rdr var för låg, densamma af K.
M:t kunde Den 23 Maj f. m. okas med 20 rdr, äfvensom i motsatt fall den kunde minskas med 20 rdr