Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke en störande känsla af att detta var för sista gången mängde sig i den sinnesro, jag erfor vid att ligga der så fri från alla plågor och obehag, varm under den mjuka filten, med hela rummet framför mig, med lampskenet strömmande ned öfver mitt ansigte, så, som jag gerna vill ha det, nära intill en, fullt, rikt, så att det riktigt minner en om solsken; och så sysslolös, bekymmerslös, utan en tanke på morgondagen, derför att detta korta nu ger en allt, allt hvad man ville önska sig; och så gumman med sitt trohjertade blida ansigte, helt och hållet genomskimradt af kärlek till sonen – allt det osympatiska som bortstruket af tillgifvenhetens mjuka händer; och så Axel derborta, der konturerna börja tunna sig för mina ögon; i hans intelligenta ansigte kanske något likt ett återsken af min egen sinnesstämning, de grå ögonen lite hopknipna och skimrande mot ljuset som en smal strimma.
Till sist en värmande visshet om att icke vara illa sedd.
Och i den öfvertygelsen mitt eget gladlynta, lätt förkelade och smått sjelfsvåldiga jag, som vågade sig fram.
Sådan käns hemtrefnaden.
Hvad det var länge sedan jag smakade den!
Först strax innan jag skulle gå kom det en förkänsla af saknaden.
När vi gingo hem kunde jag knappt tala, klenmodigheten ville ta andedrägten ifrån mig, jag försökte göra rösten stadig, men jag hörde sjelf att den lät så underligt dämpad, så flämtande klanglös.
När jag räckte honom handen till farväl, visste jag knappt hvad jag sade.
Jo, ”tack för i sommar”, men jag sade det som en sömngångare, meningslöst, bara för att säga något, bara för att öfverskyla hur upprörd jag var.
Kommen in klädde jag af mig med feberaktig hast, och innerst i mitt inre skälfde jag af kyla; jag bet tänderna ihop i kall, öfvergifven resignation.
Christian vågade sig fram med några sarkasmer, jag bröt af deras udd och slängde dem bort.
Han kunde icke göra mig ond, icke rädd, ingenting.
Åh, herre Gud, men hur såg lifvet ut!
Dödt, tomt; jag begrafven i denna lilla håla, der det icke fins en med samma sträfvan som jag.
Han våndades under svartsjuka, stackars tok; jag hörde att han låg vaken, men jag hade tvingat honom att vara tyst, och det var mig nog.
Jag låg som om jag vore död, ty mot detta fans ingen lisa genom att vrida och vända sig.
Mitt hufvud värkte och något klämde om min strupe, men gråta skulle jag icke kunnat.
Det var icke sorg jag kände, icke saknad.
Det var tomhet, det var mörker, det var en ödemarks skräckinjagande tystnad.
Det var heta, förplågade pulsar, som bultade mot kylan utan att känna svalka.
Med ett ord: det var känslan att vara fången; icke länkad tillhopa med en annan, men instängd mellan fyra nakna, unkna väggar.
Det var icke att vånda sig i bojor, men det var att försmäkta utan sol.
Jag grubblade efter en väg ut i det fria, min själ sträckte sig som vanvettig längs dessa nakna omöjligheter och spände sig upp mot dess murar, endast för att utmattad falla tillbaka och krympa sig i sin vanmakt.
När morgonen kom, var jag trött, maktlös som en trasa.
Men jag ville inte ge tappt.
Nu först skulle det börja; kampen mot den lede fienden, ledsnaden, den som biter och gnager tills den förtärt all kraft och sugit all märg.
Jag var inte sinnad att ge mig.
Gripa honom om strupen ville jag, fast han höll om min, så att andan kunde förgå.
Och jag högg i med arbete.
Alla manuskript ordnades, alla lådor fejades, allt skulle bringas i reda.
Jag kunde icke uthärda att se något som vanligt, jag behöfde rödja undan, utplåna alla spår af vårt samarbete.
Skrifdonet packades ned, böcker stäldes in, det var som skulle jag resa bort, långt bort, och icke komma igen för månader.
Och när allt var i ordning för mitt ensamma arbete, då gick jag in och satte mig i ”familjen”; det var som om jag behöfde ha allt in i nya fåror.
Anna, Jöns Pers, var der.213 Jag skulle vara så älskvärd att konversera med henne och Hilda.
Fälde något yttrande om det oförnuftiga i att ödsla med penningar, hvilket stack Hilda.
Det kom en liten flod af gåsaktigt oförnuft, sådant som hon sjelf anser bevisa att hon har godt hufvud och savoir vivre – – – ”mamma talar om pengar, precis som om pengar vore hela lifvet – – – bryr mig inte om pengar – – – inte godt att plågas af girighet – – – jag har ingen att sakna” – – – med ett stilla hån täppte jag hennes mun och ångrade bittert att ett enda ögonblick ha glömt hurudan omgifning jag har.
Nej, att vara tillsamman med dessa idioter är ändå värre än att vara ensam.
När jag efter en stund gick ut var det med den fasta föresatsen att hålla dem på afstånd.
Nyss förut hade Christian förvridit sitt ansigte till gråt öfver alla de pengar min tilltänkta Pariser-resa skall komma att kosta, samt öfver sin förstörda ekonomi.
Jag hade lemnat honom mjölkkassan.
Fattigdomen tryckte mig så tungt att modet måste spänna sina senor till det yttersta, och ändå kändes det som skulle det vika ihop sig under bördan, ty till allt det andra kom den förfärliga ångesten att se sig oåterkalleligen dömd till forceradt, utsugande tankearbete, till att känna den genom viljeansträngning framtvingade lifverksamheten bända i hjernan.
Ingen undflykt från dessa marter!
Tanken derpå flög som en mattande skräckilning genom hela min kropp.
– Och en sådan fåne kan säga att pengar icke är något!214
Jag måste skaffa ro åt mina nerver och gick ut i trädgården.
Men jag var slapp, och tankarne endast släpade sig fram.
Jag kände ingen arbetskraft, icke ens spänstighet nog att lefva.
Och dock visste jag att allt detta skall gå öfver; jag sade det till mig sjelf, men fatta det kunde jag icke.
Jag hade nog kännedom om min naturs resurser och mitt sinnes spänstighet, men i den stunden var det mig till ingen tröst.
Jag resonnerade, till och med ej utan min vanliga nyktra humor.
Jag sade mig att det redan skulle varit annorlunda om jag till middagen fått en röd biff i stället för den magra stekta sill som jag knappt kunnat äta.
– Jag visste att det var humoristiskt, men skratta kunde jag icke.
Jag var ensam; det var det enda jag kände, det var ledmotivet i stämningens alla variationer.
Ensam och fattig.
Fattigdomen föll ned öfver mig liksom askregnet öfver en stad som begrafves, – dödande, förlamande.
Eller också var jag på ett vrak, som alla lemnat, och som drages obönhörligt ned i böljehvirfveln.
Så ensam att mitt sista skri skall qväfvas ohördt.
Med Axel tycktes mig allt samband med den yttre verlden vara afskuret.
Det föreföll mig som hade jag lik en skugga varit bunden vid och tagit form efter honom och så genom förrädiska trollkonster dömts att föra en onaturlig, på en gång sjelfständig och overklig existens.
Det såg ut som skulle jag börja allt från början igen.
Jag hade glömt att mitt literära arbete icke var utstruket och ogjort, samt att äfven det är ett samband med den verld, från hvilken jag är skild som genom tjocka murar.
– Intelligensens – konstens varma, fria, ljusa verld.
Der det fins så många törnen, men också rosor ibland.
Der lidandet dras ihop som tunga svarta moln, men der himlen också är blå – ibland.
Icke som här, alltid grått i grått, och nakna fattiga dvärgbuskar, som aldrig slå ut i blom.
Så kom brefvet från fru Horten.
Talade om mina skizzer och framtidsarbeten.
Det väckte mig.
Jag slog upp ögonen liksom i förundran.
Skulle jag kunna arbeta?
Hade jag då utfört något på egen hand!
Jag började räkna öfver mina skizzer och mina möjligheter, och hoppet ruskade på sig, fast svagt ännu.
Christian kom in med en tidning för att läsa vid min lampa; han nändes icke tända i salen.
Jag var ovänlig, jag så godt som körde ut honom, och i beckmörker gick jag några slag i trädgården för att få mitt sinne i jemvigt igen.
Genom fönstret kunde jag se den utkörde sitta ensam i salen vid sin lampa och läsa.
Ljusskenet föll på hans gråa hufvud.
Det skar mig i hjertat som en samvetsförebråelse.
Han satt der så fattig och ensam och öfvergifven, stackars gamle man!
Ingenting att hoppas för egen räkning och ingen annans framtid att glädja sig åt; ingen som håller af honom och ingen som han håller af; aldrig ett vänligt ord, ett ord af tillgifvenhet – – – hvad jag skulle känna mig olycklig i hans ställe!
– Skall det någon gång bli så för mig?
Det vore det förfärligaste.
Dö så – dö som ett utslitet djur, dö utan att lefva qvar i något annat än det kroppsliga.
Egoismens förbannelse – – – varnande exempel!
Jag kan icke låta bli att vara elak emot honom.
Det är lågt, det är simpelt, att uppföra sig så emot en öfvervunnen.
Jag säger mig det tio gånger om dagen, men det är tillräckligt att han kommer mig så när att jag känner lukten af tobakspipan, hör hans skröfsande steg, eller ser honom halfligga på en stol, för att min afsky skall resa sig och med sin obändiga styrka vräka undan mina bästa föresatser.
Jag sårar honom, förödmjukar, kränker – hvad som helst, bara jag dermed kan förjaga honom ur min åsyn.
Och ändå har han intet ondt gjort annat än i dumhet.
Inom mig fins något som riktigt tjuter i raseri, bara jag ser honom.
Och det gäller inte blott hans kropp, ty den kommer mig ju aldrig vid, och jag kunde ju vända ryggen.
Endast jag vet att han fins i min närhet, blir jag half sjuk.
Han förekommer mig knappt som en menniska, jag känner vidrigheten och vämjelsen som vid ett oting – – – denna lama bedröfvelse, som släpar sig genom lifvet som en hund, hvars ryggrad man knäckt, – – – åh, herre Gud, min vedervilja pinar mig sjelf så!
Hvad jag skulle känna mig gränslöst eländig, om en enda menniska kunde se på mig som jag på honom!
Inelfvorna vilja vända sig i mig bara jag ser hans rörelser, ser långpipan hänga i hans orena, tandlösa mun, ser hans alltid smutsiga fingrar.
D. 3 Okt. 85 (Från ”lilla rummet”.)
Fönstren äro daggiga innantill, och utanpå dem hänga stora regndroppar liksom ensamma tårar.
Ännu är det grönt, men i gul- och brunaktiga nyanser.
Gräsmattan är ljus, saftig som om våren, och bladväxtgruppen reser sig derur i djupa, starka färgmotsättningar.
Vinden prasslar i trädens styfva blad, stryker stötvis genom kronorna och skakar tid efter annan ned ett regn af droppar.
Det enda ljud som höres är detta ständigt af och tilltagande sus, beledsagadt af takdroppets plask, – så klingande skarpt för hvarje tår som faller på den blanktvättade stenranden under takskägget.
Körsbärsträdet står brunt med violetta metallskiftningar, tecknar sig med fernissade /styfva/ blad mot granarnes mörkskuggade grönska, längre fram kantas ett förvildadt snår af en ensam buske, med färg som af gammalt gyllenläder, här och der en purpurbrun klick.
Det är så underligt söfvande att lyssna till detta oafbrutna sus, till den enformigt distinkta klangen af vattenperlor som falla, men det föder också en längtan, dunkel i början, småningom tilltagande, allt kringhvärfvande, en längtan efter sommar och sol, efter menniskor och lif.
Och denna längtan växer, vidgar sig till en våldsam åtrå.
Den rastlösa menniskoanden i sin medvetenhet, står ej i harmoni med den resignerade till vinter inslumrande naturen derute.
Der sjunka krafter till hvila, här måste de resa sig till kamp.
Om Marie Hagelbäck har jag glömt berätta att hon, sedan hon berättat allt om fru Hult, sade till mig.
”Victoria, tror du han tycker bättre om mig i fall jag sminkar mig?”
Det kom så ifrigt och angeläget.
”Nej, – då blef han väl bara arg,” tillade hon i modstulen ton.
Jönsson talade om att en af våra skånska magnater – grefve eller baron – anstält en sin oäkta son, hvilken han ville gynna, som förvaltare på en af sina stora egendomar.
Förvaltaren hade ”födgeni” och stal i stort.
Fadern visste det, skrattade blott, lät honom hållas, låtsade sig ingenting märka.
Af hänsyn till den legitima familjen kunde han icke skänka honom några rikedomar, – för att låta honom stjäla dem fans det inga hinder.
– – – – (Och så fortsätter novellisten:)
Förvaltaren blir en rik man, håller sig med dyra vanor och uppfostrar sina barn i öfverflöd; han har ju en outtömlig grufva att ösa ur.
Men så dör godsherren.
Sonen skiljer sig af med förvaltaren.
Denne är icke ledsen för det, utan skaffar sig sjelf en egendom.
Men inkomsterna vilja ej här förslå till de stora vanorna.
Det går baklänges med stora steg.
Barnens moral är rutten, och fadrens är inte bättre.
Sönerna rusta.
Stjäla i sin tur från fadren.
Hela familjen är undergräfd och förstörd genom denna ”godhet”, som inledt dem alla i frestelser och gjort allt för att ställa dem vapenlösa gent emot dem.
Jönsson.
Jag hade väntat att finna honom tyst och något tvär.
Var fast besluten att ”ta” honom i alla fall.
Vi skulle äta middag på stora svalen.
När jag kom ut från mitt rum, stodo Jönsson och Anna Erika strax bredvid i en fönsterfördjupning och pratade.
Min första blick gälde naturligtvis den blifvande modellen.
Det första var att jag grundligt misstagit mig om hans utseende.
Jag mindes honom som en mongoltyp, men han hade rak, spetsig näsa och röd kopparlik hy.
De stördes icke af mitt inträdande.
Han yttrade sin slutreplik till Anna Erika så lätt att jag icke kunde uppfatta den, men blicken, som beledsagade den väckte min förundran.
Den var pigg, intelligent.
Den var mer än det: de brungrå ögonen hade en varm glans, en öppenhjertig beundran med en stark tillsats af skälmaktighet.
Han såg ned på henne som man ser på något som visserligen är en underlägset men på samma gång så obeskrifligt täckt, att man kan bli rakt förälskad.
Det var mera mjukhet och ungdom i hennes utseende än vanligt.
I nästa ögonblick gick han mig till mötes och helsade.
Alldeles utan stelhet.
Vi voro ögonblickligen bekanta.
Jag behöfde icke göra någon ting för att ”ta” honom; det märktes att han gladt sig åt att få träffa mig.
Efter middagen gingo vi ned i salongen.
På ett bord stod en hög, palmliknande växt i en kruka.
Jag frågade hvad det var för en.
”Det är hampa,” svarade Jönsson.
”Det kunde jag aldrig komma i tanke på, den ser så ovanlig ut när man ser den så här till heders, ensam i en kruka.”
”Det är ett honstånd.
Hanstånden se annorlunda ut.
Men här kan aldrig bli några frön på detta, ty när det blommar fins här inga hanblommor i närheten.
De olika könen växa på olika stånd hos hampan.”
”Så?
Det visste jag inte.” – – –
Hvilken konversationsinledning!
Den var betecknande för mannen.
Senare en gång kom han och talade med mig om ”Dygdens lön” af Strindberg.215 Han talar så rakt fram, så utan bryderi och så helt naturligt, man kommer aldrig att tänka på att ämnet är så delikat.
Han ser en i ansigtet med en öppen, intresserad blick.
Man rodnar inte för den.
Man tänker icke på att man är af olika kön, man känner sig blott som två vetgiriga individer, som i kompani söka svar på sina frågor.
Den genom konst uppdrifna finkänsligheten fins icke till för honom.
Han känner det icke som gjorde han någonting så förskräckligt konvenansstridigt när han talar så der fritt.
Men han har en naturlig finkänslighet, som gör att han alltid vet att finna de minst stötande uttrycken för hvad han vill säga.
Han uttrycker sig aldrig rått, aldrig klumpigt vulgärt.
När Lundegård talar om sådana ämnen, ser man att det kostar honom sjelföfvervinnelse.
Icke så med Jönsson.
Intresset tar öfverhand öfver allt annat.
Han tycks känna en sådan innerlig glädje öfver att fritt få tala om allt, och det är en frisk, kärnsund renhet deri, som meddelar sig åt den han talar med.
Hvar morgon klockan 5 steg Anna Erika upp, för att med Jönsson ströfva omkring ett par timmar på egorna innan jag kom i kläderna.
Den första morgonen kommo de icke tillbaka förr än jag redan kommit ned i salongen.
Och jag såg dem gå förbi fönstren.
Det var rent af slående hvilket präktigt par de utgjorde.
Samma hållning, samma käcka, friska utseende, samma raska gång, steg i steg, hvar sin halmhatt en smula på nacken, hvar sin käpp i handen, som svängdes i taktmessiga slag vid gången.
Ett muntert allvar och ett lifligt samspråk.
Efter promenaden gjorde båda toalett, ty de voro våta af det daggiga gräset.
Sedan kommo de in till frukostbordet.
För en tre timmar sedan hade de ätit sill och potatis på samma gång som folket.
Hvilket friskt lif!
Och så kärnsunda de sågo ut!
Han är färdig på att i allt se yttringar af högmod.
Han är hänsynslös i sina anfall så fort han tycker sig se en skymt af denna sin arffiende.
Karolina tål han inte.
Han säger att hon skrattar åt bönderna och att en försoning är omöjlig.
”Det är klasshat-Race-hat.” ”Ståndspersonerna gå på bondbröllop och bondgillen för att skratta åt böndernas seder; det är fult, det är simpelt.”
Han är ifrig reformvän, men han tycker icke om att bli kallad ”ni”.
Det är öfversitteri, säger han.
En gång förebrådde jag honom att allt hans reformnit endast är munväder.
”Nej, vet fru Benedictsson ibland går jag riktigt och grubblar på hvad jag skall kunna göra.
En tid funderade jag på om jag skulle dricka brorskål med alla drängarne.”
Vi skrattade båda, ty det var delvis sagdt på skämt, men under skämtet låg en viss hjelplös förtviflan, en ifver, som icke visste hvart den skulle vända sig.
Han har mycket litet af förfining och han gör de häftigaste teoretiska anfall emot den.
Men då den möter honom kan han icke frigöra sig från dess inflytande, hur häftigt hans oppositionslust än uppreser sig deremot.
Hans sinne är öppet för allt som är vackert; hans entusiasm har en ursprunglighet, som rycker en med.
Hans ”fröken Anna Erika – fröken Anna Erika – hvad hon är behaglig!” var endast en gärd åt förfiningen, här parad med en fördomsfrihet, som var helt och hållet ny för honom.
Om turnyr sade han:
”det är inte vackert, men det är stiligt; jag tycker inte om det, men jag är svag för det.”
Detta yttrande är också betecknande för karlen.
Han håller mycket af sin mor och kan icke tala om henne utan rörelse, hans ögon bli glänsande fuktiga, rösten blir lugn, med djupare varma tonfall.
Jag känner flera bondsöner, hvilka med denna innerliga vördnadsfulla tillgifvenhet äro bundna vid modren.
Det framspringer så naturligt ur den enkla uppfattningen af sitt kall, som är eget för den gifta allmogeqvinnan; kommer härtill ett medfödt förstånd och ett ärligt sinne, med kärlek till barnen, så kan jag förstå att det måste framkalla dessa känslor, som jag mer än en gång iakttagit och som inom mig sjelf icke ha någon motsvarighet när det rör min egen mor, hur högt jag än må ställa henne i vissa afseenden.
Jag kunde ju tro att Jönssons mor skulle vara så der orubbligt konservativt bekännelsereligiös, som qvinnorna i hennes klass nästan alltid äro det, och jag undrade hur hon stält sig gent emot sonens uppfattning af religionen.
En qväll frågade jag honom om det ej gifvit anledning till slitningar emellan dem.
”Nej, allt hvad jag gör tycker hon är bra, hon är alldeles inne i min tankegång, hvad jag tänker, det är rätt; vi två äro alldeles som det vore ett.
Jag har alltid rätt.”
Han sade det sista så enkelt.
För mig blef det storslaget, detta den kraftfulla gamla qvinnans uppgående i den unges sträfvan. ”Jag har alltid rätt.
– Han sade det med beundran, icke med en skymt af löje.
Här var det icke osjelfständigheten som böjer sig blott af brist på motståndskraft; här är det moderskärleken, som liksom smälter om hela varelsen, formar den på nytt.
Detta kallar jag att lefva i slägtet.
Det är sundt.
Så talade han om sin barndom, allvarligt, kännande sig för om jag skulle kunna förstå honom med sympati.
För första gången kom det något dämpadt och tillbakadraget i hans sätt att tala; det var tillgifvenhetens skygghet, en förnämitet, som drar sig undan för profana blickar.
Det ligger en obeskriflig poesi i sådant.
Inför det känner jag någonting likt andakt.
Hans mor är en duktig, arbetsam bondqvinna.
Det är egentligen hon som styrt huset.
Mannen är mindre företagsam, mindre vaken.
Jönsson har en syster och en bror, båda yngre än han.
Men han tycks ha ärft modrens lynne, och han är hennes käraste barn.
Han sade att i barndomen hade de en öfvermåttan stor respekt för modren.
Hon var sträng och allvarlig.
En förseelse undgick aldrig sitt straff.
Hennes skarpsinnighet stod icke till att missleda; han sade att han från tidigaste år behållit det intrycket att hon var allvetande.
Hon räknade allt, höll reda på allt.
Om de blott stulo några äpplen på träden, så märkte hon det strax.
Det var att uppge alla försök att föra henne bakom ljuset.
Vid sexton års ålder kom han till folkhögskolan.
En gång hade der varit en sammankomst i skolan, för beslutandet om afsändande af en adress, jag tror med anledning af något riksdagsbeslut, jag mins icke hvad.
En af lärarne hade hållit tal, sedan skreds till omröstning.
Jönsson och flere med honom hade sina tvifvel gent emot hvad läraren sagt, men ingen ville opponera sig.
De som röstade för adressen skulle gå till höger, de andra stanna på sin plats.
En ensam stannade qvar.
”Är då detta edert enhälliga beslut?” – ”Nej,” svarade den ensamma rösten.
– Jönsson greps af beundran, han ville sprungit bort till den ensamme opponenten, men han blygdes öfver det.
– Hela scenen nitade sig fast i hans minne.
Den ensamme dystre mannen, med sitt trumpna ”nej”, verkade oemotståndligt på den liflige sextonåringen, och efter den dagen slöt han sig till honom.
Denne vän var en sex-sju år äldre än Jönsson.
Han har blifvit landtbrukareSophie Adlersparre, f.
Leijonhufvud (Esselde).
Fotot sannolikt fr. slutet av 1880-talet.
Gustav Esmann.
i sin hembygd, blifvit gift och tam, endast en viss trygg bestämdhet har blifvit qvar hos den forne oppositionsmannen, som nu har nog att göra med att skaffa mat åt sina ungar.
Jag bad Jönsson tänka på det som på ett varnande exempel.
Jönsson tycker om att skämta och smågnabbas.
Hans ögon få ett sådant skälmaktigt lefnadslustigt uttryck, och så skrattar han så att de skarpa, blåaktigt hvita tänderna titta fram under hans sträfva mustasch.
”Sådana der små fanar,” sade han en dag.
”Fanar!”
”Ja nog skall det kunna sägas, hur skall jag annars uttrycka mig när jag vill tala om mer än en fan!
– Och så dispyt.
Hur förskräckligt Sofi har magrat!
Är det som hon är kär?
Jag skulle nästan tro det.
Hon lider förskräckligt af sin svartsjuka; tänk – att hon hetsade mormor till att gräla på Anna Erika så fort hon kom hem från Köpenhamn.
Det ”passade sig inte”, med mera sådant.
Hennes ögon ha blifvit djupare, ögonhåren skuggar dem mörkare än förr, omgifningarne ha fått helt lätta brun- och blåaktiga schatteringar, som ge dem ökad glans.
Och läpparne äro så röda, så röda, liksom blodet trängde ända ut i huden, som är så frestande tunn och fin, slät och fuktig.
Längs kinden, hakan och halsen är läggningen anmärkningsvärdt vacker och hon har ett varmt, hvitt, fjunigt hull, som jag tycker skulle reta aptiten.
En sådan stor, frisk, stark qvinna!
Anna Erika och han ha talt om henne.
Anna Erika hotar honom med sitt förakt om han går ”over Stregen”.
”Men fröken Anna Erika, frestelsen är så stor.
Jag ser ju att jag har henne i min makt; jag behöfver bara räcka ut handen.”
”Men herr Jönsson är olycklig om herr Jönsson gör’et.
Jag förlåter herr Jönsson aldrig.”
”Men fröken Anna Erika har ingen rätt att döma mig så strängt om jag faller.
Det må väl räknas mig till förtjenst att jag så länge sträfvat emot.”
”Nehej, jag föraktar herr Jönsson.”
”Men hvarför skall jag, som är så frisk och stark, hvarför skall jag gå hela min ungdom och inte få njuta det minsta af lifvet?
Skall jag då alltid vara dömd till celibat, för det jag inte vill gifta mig?”
”Så gift sig då, om herr Jönsson inte kan styra sig.”
”Men om det så inte fins någon själsgemenskap?”
”Så får det gå utan.”
”Jag säger likaväl, att fröken Anna Erika inte har rätt att förakta mig.”
”Har hon rätt att fordra att jag skall lefva så hela mitt lif?
Har hon väl det?” sade han en dag vädjande till mig.
Han såg så rolig ut, någonting likt en skolpojke som klagar öfver dålig behandling.
Anna Erika vill att han skall bort.
Det är riskabelt för Sofi att han stannar.
Der fins hundra tillfällen der i huset.
Och har han bara en gång bitit i den förbjudna frukten, så är hon såld.
En morgon vid tretiden hade Sofi i mycket lätt morgonkostym – endast lintyget och en kjol – sprungit genom förstugan ut i köket, för att derifrån gå in till pigorna och väcka dem.
Jönsson visste ej af henne och var redan i köket i ännu lättare drägt än hon, för att bulta i pigornas dörr.
Han ropade åt henne att han fans der och stälde sig bakom den öppna dörren för att ej synas.
Och så sprang hon in till sitt.
– Men det hade blott behöfts att han icke ropat och hon strukit förbi utan att veta om honom.
Hon har så hvit, sammetsaktig hud, och halsens byggnad är så kraftig och vacker.