Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs kännedom, »såsom utvisande det sätt, hvarpå Sveriges och Norriges gemensamma angelägenheter af Svenska StatsRådet stundom blifvit behandlade», verkligen grundar sig på någon vid protokolls-granskningen af Utsk. vunnen erfarenhet, förefaller det mig i hög grad anmärkningsvärdt, att icke Utsk. i vidsträcktare mån sysselsatt sig med detta ämne, hvilket utan tvifvel mer än mycket annat påkallat upmärksamheten.
Om åter något annat eller svårare exempel icke kunnat framletas, än den ifrågavide löneförhöjningen, så hade, om icke hela anmärknm, åtminstone den tvetydiga insinuationen i mellanmeningen kunnat vara borta. 410 Den 18 Jtili.
På de skäl jag i början af mitt yttrande haft äran anföra, och då de fleste DepartennsChefer, mot hvilka anmärkmr af någon vigt blifvit framställda, numera afträdt från Konungens rådsbord, finner jag någon annan åtgärd med det nu föredragna Betänk, icke kunna vidtagas, än att lägga detsamma till handlingarne.
Då jag anmälde mig var det icke och kunde icke vara min förmodan, att discussionen skulle komma att hvälfva sig kring hela Betänk., innan framställning af Landtm, blifvit gjord, huruvida vi nu som vanligt, då Utsk:s Betänkm är upställda i punkter, skulle företaga detta punktvis, eller i sin helhet.
Emellertid har den första talaren, såsom mig synes, praktiskt afgjort denna fråga, sedan han utan särskildt tillstånd fått lof att gå ifrån den ena punkten till den andra.
Jag föreställde mig dock atfc jag möjligen genast skulle få ordet, då jag icke varseblifvit att någon annan anmält sig, och min mening var då att göra denna anmärkn. i afs. å formen.
Nu är det alldeles för sent att göra någon hemställan, huruvida Betänk, skulle kunna punktvis föredragas.
En f. d. ledamot af StatsRådet har upstått med en lång skriftlig förklaring och derigenom fått gifva, såsom jag nyss anmärkte, tonen eller riktningen åt 11. o. Ad. att öfverlägga öfver det hela.
Det är icke svårt att förstå orsaken.
Den troligen förut aftalade planen har lyckats, hvarföre han också, sedan skriften blifvit upläst, gick sin väg.
Sedermera hafva tvenne andra ledamöter, som likväl sitta qvar i StatsRådet, beträdt samma bana.
Åtminstone den ene bland dem har läst upp ett skriftligt anförande af den längd och den sakrikhet, att det just af denna orsak varit omöjligt för R. o. Ad:s öfrige ledamöter att kunna göra det till föremål för discussion eller att bemöta dessa afhandlingar liknande förklaringar så, som de onekligen hade förtjenst.
Jag erinrar mig nu att, då jag föreg:de Riksdag händelsevis var närvule, då likväl sittande på läktaren, fann jag precist samma ledamot som nu, ehuru då i spetsen för konseljen, upstå med ett skriftligt yttrande och derpå straxt aflägsna sig, dermed var tonen för den gången gifven huru saken skulle gå, och jag märker att idéen nu öfvergfitt till praktisk taktik.
Numera synes ock systemet hafva utvecklat sig derhän, att det kan sägas, att åtminstone R. o. Ad., såsom ett af Stånden, och tillförene det egentliga inom hvilket dechargefrågan kunde med något moraliskt eftertryck behandlas, just för det StatsRådsledamöter här kunna ega säte och stämma, icke vidare äro i tillfälle att utöfva någon kontrollerande makt, d. v. s. gifva decharge eller skrida till tillämpning af 106 eller 107 §:n i Reg:sF:n, emedan nu har sättet att öfverlägga derom blifvit genom denna nya vändning i det formelia behandlingssättet försvåradt, ja till den grad att det är alldeles på förhand gifvet, att ingen annan utgång på saken gifves, än den som af den siste värde talaren antyddes, eller att, likasom en final till hela spektaklet, lägga Betänk, till handlingarne.
Detta Utsk:s Betänk, var eljest icke menadt att anses såsom en vade-libell, ingifven ex officio för att påkalla en exception af dem, som önskade få decharge, utan det var en prealabel
Den 18 Julf, 411 utredning livnrförinnan Stånden icke egde att ens censurera än mindre försätta StatsRåds-ledamöterne i den ställning, att de behöfda försvara sig.
De som egde makt att gifva form åt anklagelsen, om den ansågs nödig, det skulle vara vi, mine Hrr!
Men huru skola vi dervid kunna gå tillväga, sedan StatsRådets ledamöter gått vår opinionsyttring i förväg, om icke alldeles afskurit den.
Jag begriper icke huru vi skulle kunna reda oss med en sådan skriftlig lunta, som den hvarmed akten i dag fått tillväxt?
Huru skola vi i hvarje punkt kunna bedöma hvad som kan vara rätt eller icke?
Den stora frågan är således helt och hållet bortblandad, den nemi. om StatsRådets beteende under den tid, som varit föremål för revision i Const.Utsk., är sådan att vi icke samvetsenlig! kunna för nationen afgifva förklaring huru den bör vara nöjd med den Regering som afgått och den som deraf står qvar.
Denna fråga är nu så undanskjuten, att det, på sätt Hr
Dalman anmärkt, framstår såsom någonting mera pro forma, än såsom något ändamålsenligt, hvarföre vi nu discutera.
Jag får upriktigt säga, att jag icke väntade något sådant ibland annat derföre att jag trodde både de afgångne och de qvarstadnade skulle anse sig så trygga genom de antecedentia som egt rum i fråga om behandling af dechargebetänkande!, att de icke skulle vidtaga den i sig sjelf löjliga utvägen att försvara sig förr än de i Stånden blefvo angripne.
Det är ju möjligt att oppositionen, sådan den bär befinner sig, icke haft för afsigt, på de anledningar Utsk. lemnat, yrka hvarken 100 eller 107 §:ns tillämpning?
Måhända hade den velat vända sig mot Utsk:s anmärkmr endast?
Skulle Hrr StatsRåder icke kunnat finna tillräckligt lugn för att afvakta angreppet innan de började sitt försvar?
När jag begärde ordet, hade jag för min del alldeles ingen afsigt att ingå i några slags detaljer och det af ett för mig helt enkelt skäl, nemi. att jag efter en under många Riksdagar förvärfvad erfarenhet kommit till den fasta öfvertygelse, att den Const.- Utsk:s befattning, som afser att granska StatsRåds-protm, tjenar till ingenting; ty äfven om, när denna granskning blifver föremål för Ståndens öfverläggningar, det någon gång skulle så besynnerligt inträffa, att majoriteten inom RiksStm pröfvade den 106 eller 107 §:n böra tillämpas, så veta vi ändock, att alltsammans blott ledt och leder till ett spektakol.
Vid sådant förhållande tror jag, att det finnes något, som är af större vigt för fäderneslandet, än ett omöjligt försök att få ansvarighet utkräfd af StatsRåden, nemi. att bevara vårt eget anseende så inom oss sjelfva som för utlandet, så att vi åtminstone må visa oss hafva så mycket förstånd att vi icke sysselsätta oss med något, som alldeles icke leder till andra resultater än dem vi nu fått begrepp om i dag, nemi. att Hrr StatsRåden, genom att i förtid ursäkta sig, anklaga sig sjelfva.
Ståndets och Representationens anseende måste blifva rubbadt, så framt man icke, både med ord och gerningar, fördömer hela detta sätt att gå till väga.
I denna anda och mening har jag också afgifvit reformförslag till Const.Utsk., emedan det är den enda öppna och lagliga vägen.
Då emellertid yttranden här blifvit fällda, som helt och hållet i sak strida mot mina åsigter, kan jag icke undgå att med 412 D e n 13 Juli. anledn. deraf yttra några ord.
Jag får likväl på förhand förklara, det jag anser såväl Hr Dalmans som öfrige talares anföranden besynnerligt nog vara förnämligast och egentligen vara riktade mot Const.Utsk.
Dess ledamöter är det som skola antastas, under det man ställer så till att StatsRådet undgår- hvad klander de kunde förtjena.
Det ar af Utsk. man fordrar redogörelse för deras åtgöranden, ja man instämmer t. o. m. i den hätskhet som mot dem rigtas af förklaranderna, så att de enfaldige i landet skulle kunna tro, att de vore orsaken till all oreda och allt detta myckna talande och skrifvande.
För min del måste jag dock säga, att Const.- Utsk. svårligen kunna handla annorlunda än de gjort.
Med begrepp om sin skyldighet att lyda lagen, som ålägger dem att i Rådsprot. eftersöka det, som är orätt, så vet jag i sanning icke, huru de kunna med godt samvete undgå att anmärka hvad de, hvar efter sin öfvertygelse, finna klandervärdt.
Hr Dalman har sagt, att Const.- Utsk. borde framlägga en tablå öfver Rikets styrelse; men om man äfven skulle kunna föreställa sig att, med den sammansättning Utsk. eger, det vore möjligt att åstadkomma en dylik tablå, bekänner jag, att jag icke skulle sätta större värde på den. än om t. ex. den stöde att läsa i Aftonbladet.
Icke kan en af sådant fåtal, som en Const.Utsk:s majoritet, uttryckt opinion medföra någon inflytelse på den allmänna.
Det är endast RiksStms debatter derom som kunde anses af vigt, och just derföre kanske afböjer man dem på sätt som nu skett i dag.
Jag är icke bland dem, som ämna kasta sig öfver Const.Utsk., emedan jag icke anser det hafva förtjent alla emot detsamma gjorda anmärkmr.
Sedan jag sagt detta, är det endast i en punkt, händelsevis den, som Hr
Dalman äfven ansåg vara den aldra vigtigaste, som jag ämnar vidröra detaljerna, men jag råkar vara af en alldeles motsatt tanka med Hr Dalman i principen.
Lagerheim, vår nuv:de Utrikes Statsminister, har redan yttrat sig derom, så att jag tror att de fleste, som hafva något begrepp om hvad det vill säga, eller som något så när såsom statsmän tänkt på betydelsen af en Regents verksamhet i afs. på den yttre politiken, skola finna att han haft rätt.
Regentens pligt är naturligtvis att ega och på förhand förskaffa sig underrättelser-genom de af Staten aflönade diplomaterna om andra hofs förehafvanden och afsigter.
Att kunskap derom måste sökas i all tysthet, är klart.
Erkänner man detta och erkänner man tillika att ett visst jus majestaticum i alla Stater och företrädesvis i de monarkiska bör finnas, att nemi. förklara krig och sluta fred, så få icke vilkoren för utöfvande deraf med kraft, värdighet och nödig tystlåtenhet tillintetgöras.
När man försöker så göra, ger man tillkänna för utländska hof eller styrel ser att man icke vill anförtro den utrikes politiken åt Konungen.
Ja, man proklamerar i sjelfva verket ock med detsamma, att man icke vill ha någon Konung.
Jag får säga, att jag önskar att Sverige, just för de utrikes angelägenheternas skull, om icke för andra, skall hafva en Konung.
Folket skulle, i afs. på de inre, i mycket kunna hjelpa sig förutan, men alls icke i de yttre.
Jag vill visserligen hafva garantier för att en Svensk Konung icke skall Den 18 Juli. följa en politik, som är rakt stridande mot hvad fäderneslandet krafvel'; men att försöka erhålla dessa garantier genom ett Const.- Utsk., genom decharge betänkande och genom långa tal derom, det är något som jag funnit vara till den grad abderitiskt, att jag icke ett ögonblick tvekat att, oaktadt alla svårigheter, i Grundlagsenlig viig föreslå hela sakens afskaffande.
Jag kan icke annat än påstå, att det måtte vara Konungens rättighet likasom hans skyldighet, så framt han nemi. icke vill stå i ett underordnadt förhållande till alla andra ltegeuter och blottställa s:g och Staten för en slags förundran bland sina likar, att höra sig före i tysthet och sedan fatta beslut, utan att behöfva höra sitt StatsRåd.
I denna anda har äfven jag tagit mig friheten väcka motion.
Men, säger man, bör ej Riket ega någon garanti för att Regenten icke förstör det genom en falsk politik?
Den frågan är af beskaffenhet att den icke kan lösas på mer än ett sätt, nemi., att legislativa rättigheter i allmänhet finnes och begagnas af folket, och att folket får tillfälle uttrycka sin vilja på sådant sätt, att Regenten måste lyssna dertill.
Aro vi ett sådant folk?
Är vårt statsskick i allmänhet sådant, att vi kunna säga att Regeringen, Konungen sjelf och hans ministrar, behöfva till det ringaste rätta sig efter hvad vi önska?
Göra de det, då böra vi tacka ödmjukast och underdånigst; göra de det icke, nå väl, då får det vara dervid.
Jag går så långt att det icke genom lagparagrafer later sig göra, att absolut förhindra en olycklig riktning af don politiska makten hos en Konung eller en
Drottning, ja icke ens i ett land med en sådan konstitution som den engelska.
Äfven med den bästa konstitution och med de bästa afsigter hos den regerande kunna vådliga mått och steg tagas och Riket bringas i ofärd, men icke dessmindre måste man hafva en som regerar.
Denne kan icke fungera såsom sådan utan att hafva makt.
Det är af alla statsrättsförfattare och filosofer erkändt, att det icke bör förvägras den som innehar jura majestatica att ingå fördrag, att ensam både besluta och välja det lämpligaste sättet.
Historien uplyser ensam oekså och först efteråt med visshet, om de vidtagna åtgärderna varit oiyckliga eller icke.
Samtiden kan visserligen, genom en starkt utvecklad opinion, på förhand föra Regenten på den rätta vägen, men då saken en gång är gjord, tjenar det vanligen till ingenting att kommentera den.
Ad tillåtit mig att yttra detta, får jag gifva tillkänna att jag icke vidare nu, ej heller framdeles om jag lefver och kommer att bevista öfverläggningen om deeharge-betänkandet, ämnar inlåta mig i någon discussion derom.
Jag erkänner fullkomligt, att den ställning, som innehafves af Konungens Rådgifvare, ingalunda är afundsvärd.
Jag medgifver äfven, att det vore omöjligt att af dessa Rådgifvare, mera än af andra menniskor, fordra, att de borde vara helt och hållet fritagna från menskliga fel och misstag, och jag anser det derföre äfven vara högst orätt att alltför strängt bedöma dem, derföre att de låtit ett eller anuat misstag komma sig till last.
Men jag kan deremot å andra sidan 1) en 18 Jnli. icke deltaga uti det klander, sora Const.Utsk. fått upbiira, derföre att det gjort de anmärkrar, som här finnas uptagne; ty jag anser, att Utsk. i detta fall blott upfyllt sin Grundlagsenliga pligt, att hos R.
St:r anmäla om det, vid granskningen af StatsRådets prot,, finner skäl till anmärkn. mot Konungens Rådgifvare.
Det tillkommer sedan Ständerna att bedöma anmärkningarnes befogenhet, och huruvida de må vara af mer eller mindre graverande beskaffenhet.
Vid ett sådant bedömande bör man likväl, efter min Öfvertygelse, fästa noga upmärksamhet derpå, att sjelfva Grundlagen angifver två särskilda anledmr till 'anmärkms framställande: den ena nemi. om Konungens Rådgifvare icke iakttagit oväld samt med nit, skicklighet och drift sitt förtroende embete utöfvat, och den andra om de handlat i strid mot Rikets sannskyldiga nytta.
Härvid bör man noga bemärka, att mellan dessa anledmr finnas betydlig skillnad.
Det låter sig nemi. tänka, att den Konungens Rådgifvare, som under hela sin embetsförvaltning med nit, skicklighet och drift upfyllt sina åligganden, likväl kan hafva handlat i strid med Rikets sannskyldiga nytta, och om Ständerna äfven mot honom göra anmärkmr, som kunna föranleda hans entledigande, så ligger likväl deruti ingenting förnärmande mot hans personlighet.
Det förekommer nemi. här den väsendtliga skillnad mot en annan embetsmans skiljande från sitt embete, hvilket i allmänhet är en följd af oduglighet eller oredlighet, att åsigterna om hvad, som leder till Rikets nytta, kunna vara hvarandra alldeles motsatta, och det således ganska väl kan låta sig tänka, att, om R.
St:r förklara och anse en Konungens Rådgifvare icke hafva i sina rådslag iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, han likväl sjelf derom kan vara af en alldeles motsatt öfvertygelse och anse, att han handlat i öfverensstämmelse med Rikets nytta, och ehuru denna öfvertygelse icke öfverensstämmer med den som R.
St:r hysa, är det likväl deras rätt och pligt att begära hans entledigande.
Sådant oaktadt kunna de likväl för honom hafva den största högaktning, och den enskilde representanten fortfarande för honom hysa den högsta grad af vänskap och med tillfredsställelse se, att han förflyttas till något annat embete, der han, efter allas omdöme, bör kunna vara af mycken nytta.
Jag har ansett det nödvändigt att på förhand uttala dessa åsigter, emedan man eljest, vid sådana tillfällen som detta, gerna vill få saken bragt derhän, som om det skulle ligga någonting personligt i uttalandet af ett ogillande öfver Konungens Rådgifvare.
Det är dock alldeles klart att deruti icke ligger eller bör ligga det aldra ringaste personliga förnärmande, utan blott ett tillkännagifvande att man anser Rådgifvarnes förvaltning icke hafva öfverensstämt med Rikets sannskyldiga nytta, ehuru de fortfarande kunna hafva gjort sig förtjenta af Ståndets fullkomliga högaktning.
I fråga åter om hvad som bör utgöra ett tillfyllestgörande skäl för begäran om entledigande, så förekommer härvid, enligt min öfvertygelse, äfven den skillnad, att det antingen kan vara flere på hvarandra följande åtgärder, som kunna fullt berättiga till en sådan begäran, eller också blott ett enda rådslag, såvida nemi. detta är för Riket af den vigt, att det ensamt upväger alla de andra.
Exempelvis vill jag anföra, Don 18 Juli. att ora Const.Utsk. mot Konungens Rådgifvare anmärkt, att de tillstyrkt Tryckfrihetsförordningens förändring från Grundlag till Civil-lag, skulle jag för min del icke ett enda ögonblick hafva tvekat att tillstyrka, att samtliga de Rådgifvare, som deltagit i detta rådslag, måtte skiljas från sina embeten, emedan jag anser, att de derigenom hade hotat sjelfva lifsprincipen för den konstitutionella statsformen.
Om vidare Const.Utsk. mot Konungens Rådgifvare anmärkt, att de tillstyrkt K.
M. att skuldsätta
Riket för 100:tals milla-, så skulle jag, efter mitt siitt att se saken, icke underlåta med min röst biträda förslaget om dessa Rådgifvares endtledigande från StatsRåds-embetet, emedan de, enl. min tanka, understödt ett beslut, hvarigenom Sveriges ekonomiska bestånd kunde undergräfvas.
Då likväl den förra anmärkmn icke blifvit framställd, ehuru föremålet derför ligger inom den period, som tillhört Const.Utskrs granskning, hvilken underlåtenhet jag för min del lägger Utsk. till last, och den sednare tillhör en tid, som nu icke utgör föremål för Utsk;s granskningsrätt, så anser jag mig icke berättigad att i detta afs. göra något yrkande.
Det är således endast till de anmärknu-, som i förev:de Betänk, blifvit framställda, som man har rättighet att hålla sig, och om hvilka jag nu utbeder mig, att få yttra några ord.
Bland dessa anser jag dem, som förekomma i Usta, 2:dra, 3:dje, 4:de, G:te, 9:de och 10:de punkterne vara de vigtigaste.
Jag ber likväl att få förklara, att det försvar, som Gr.
Mörner afgifvit i afs på G:te punkten, gjort mig ganska tveksam, huruvida skäl till denna anmärkn. förefunnits.
Men då försvaret varit vidlyftigt, har det också icke för mig varit möjligt, att stadga mitt omdöme, huruvida skälen för anmärkn:s befogenhet blifvit undanröjda.
Afven anser jag mig i afs. på lOule punkten, ang:de underlåtenhet att påyrka en med föreskriften ill § R:sF:n öfverensstämmande behandling af ett ministerielt mål, icke kunna på grund deraf göra någon framställning, emedan den deruti gjorda anmärkn. omfattar en tid, som icke utgjort föremål för Const.Utsk:s granskningsrätt.
Hvad de öfriga punkterne beträffar, så, ehuru jag redan i allmänna ordalag förklarat, hvilka jag anser vara de vigtigaste, ber jag dock att derom få yttra några ord Vidkommande då lista punkten, tror jag det vara af största vigt, att
Grundlagens bud i detta hänseende noggrannt iaktages, icke blott i afs. på sådana sysslor, hvarom Utsk. talar, utan äfven i afs. på förtroende-embeten.
Jag tror för min del stadganderne i 7 och 9 §§:ne R:s F:n i detta fall äro oförtydbara. 7 § säger: »alla Regeringsärenden, med undantag af sådana, som ill och 15 §§:ne omförmäles, skola inför Konungen och StatsRådet föredragas och der afgöras.»
I 9:de § står: »Uti alla mål, som hos Konungen i StatsRådet förekomma, skall protokoll föras. StatsRådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, hvarom i 106:te och 107 §§ vidare stadgas, ovilkorligen till protokollet sina meningar yttra och förklara; Konungen dock förbehållet att allena besluta.
» Häraf anser jag följa, att alla ärenden skola inför Konungen föredragas; men en föredragning kan man väl icke anse 4ifi Den 18 Juli. hafva egt rum om Konungen, såsom det lärer tillgå, enl. hvad en reservant uplyst, vid förtroende-embetens tillsättande, endast tillkännagifver att han utnämnt den eller den personen.
Någon annan förnuftig mening kan väl ieke ligga i Grundlagens bud, än att Itådgifvarne skola före tillsättningen yttra sig, på det att Konungen må kunna fästa något afs. vid dessa yttranden, så vida ■de förtjena det.
Men om StatsRåden först efter beslutets fattande afgifva sina yttranden till protok., hvartill tjenar då att de yttra sig?
Grundlagens mening kan således icke vara någon annan, än att
Itådgifvarne skola yttra sig innan beslutet fattas, och jag kan derföre icke finna annat än att anmärkn. i detta hänseende är fullt befogad, ehuru den borde hafva haft den utsträckning, som en reservant åsyftat, eller att dylik föredragning äfven bör ega rum vid tillsättande af förtroende-embeten, lika väl som vid andra.
Ty om icke de grunder, som Grundlagen upställer för befordringar, nemi. skicklighet och förtjenst följas, utan godtycke tillsätter tjensterna, så är det äfven påtagligt att
Rikets sannskyldiga nytta icke kan vid embetenas utöfning vårdas och iakttagas.
Grundlagens bud måste fördenskull härutinnan noggrannt iakttagas.
Hvad 2:dra punkten beträffar, anser jag att StatsKåden Palmstjerna och Gripenstedt framlagt öfvertygande skäl för vådan af att fortgå på denna bana.
De hafva nemi. vid afstyrkande af bifall till en af ett engelskt handelshus gjord ansökning om tillåtelse att, utan att ega svensk medborgarerätt, få besitta svensk jord, yttrat: »att Kikets styrka berodde i hufvudsaklig mån derpå, att Rikets jord egdes af Rikets innevånare och ej af personer, som äro fästade vid andra aflägsna länder genom nationalitet, egendom och förvärf, och som derigenom med bestämdhet kunde förutsättas att alltjemt förblifva utländingar härstädes, utan allt annat intresse för Rikets förkofran eller ens dess försvar, än det, som läge uti ett obehindiadt fortsättande af den vinstgifvande rörelse, de här drefve; att om och en eller annan mindre besittning kunde utan särdeles olägenhet för det allmänna egas eller besittas af utrikes bosatt utländning, så blefve dock olägenheterna större, ju flere dylika undantag gynnades och skedde, samt att redan förut så många tillåtelser för utländingar att besitta egendom inom Riket blifvit meddelade, att flere ej borde bifallas, så vida sökanderne ej ville inflytta för att blifva svenska medborgare.»
Det är uppenbart att om man tillåter utländingar att här besitta jord, utan att blifva svenska undersåter, och om det sker i så stor utsträckning, att de medgifvas få inköpa och besitta stora gods, sora tilläfventyrs utgöra hela församlingar, så kunna de vigtiga kommunal-bestyr, som alltid der måste finnas, ej uprätthållas så som sig bör; och då sedan sista Riksdagen icke mindre än 35 dylika tillåtelser blifvit meddelade, så anser jag Const.Utsk. hafva med fullt fog gjort äfven denna anmärkn., samt hoppas att Konungens Rådgifvare måtte derå fästa nödigt afseende.
Jag vill icke trötta med att genomgå alla de öfriga punkterne, hvilka till en del förut äro uptagne; utan öfvergår till den anmärkn.
Pbu 18 Juli. 417 anmärkn., som af Gr.
Sparre blifvit emot Utsk. framställd, nemi. att Utsk. icke hade bort redogöra för hvarje särskildt fall, utan endast i allmänhet yttra sin åsigt, huruvida Konungens Rådgifvare ådagalagt nit, skicklighet ooh drift i sina rådslag.
Jag vdl i anledning häraf fästa upmärksamheten derpå, att 107:de § R:s F:n stadgar: »Skulle Const.Utsk. anmärka att StatsRådets ledamöter samfäldt eller m eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit Rikets sanskyldiga nytta &c. ege då Utsk. att sådant tillkännagifva för R.
St:r, hvilka, om de finna Rikets väl det kräfva» &c. Huru är det möjligt att verkställa en sådan pröfning, utan att erhålla redogörelse för de skäl, som föranledt Utsk. att framkomma med en sådan anhållan, som i nämnde § omtalas?
Åtminstone ville jag, för min del, alldeles icke obetingadt antaga, att Const.
Utsk. hade rätt i sin åsigt, och jag tror att om jag så gjorde, skulle jag förfara ganska orätt mot Konungens Rådgifvare, samt att de med fullt skäl i sin ordning kunde göra anmärkn. mot ett dylikt förfarande.