Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har som sagdt min andel på fickan, möjligheten till flykt öppen och vissheten om att ni är ohjelpligt förlorad.
– Ni kan inte mena allvar?
Är detta ert sista ord?
– Mitt sista.
– Nå väl, är jag dömd till undergång, så är ni det också.
Ni skall inte undkomma mig!
I Brauners ögon blixtrade en olycksbådande glans.
Han rörde obetydligt den ena armen.
Men i samma ögonblick föll på denna Danielssons knutna näfve med en fruktansvärd kraft.
Brauner utstötte ett tjut af smärta och en revolver föll långt utåt golfvet.
– Detta visste jag! utropade Danielsson.
Lika snabbt som detta slag följde ett nytt.
Det träffade Brauner i hufvudet.
Utan ett ljud föll han från stolen i golfvet.
Danielsson sparkade till honom föraktligt.
Han lyssnade om det skulle höras något ljud från de kringliggande rummen.
Men allt var lugnt och tyst.
Han ordnade sin halsduk framför spegeln och gick mot dörren.
Der vände han om som om han glömt något.
Han gick derpå från dörr till dörr och reglade dem.
När han slutligen lemnade rummet, reglade han äfven dörren till korridoren och lät nyckeln falla i sin ficka.
Ingen såg honom när han lemnade Brauners våning.
Klockan var då sju på måndagsmorgonen den 22 december.
Papperskorgen.
Fridolf Hammar insåg nödvändigheten af att ej låta tiden gå sig ur händerna.
Han hade vägat för mycket och kunde riskera hela expeditionens resultat, om han nu ej läte handlingen utveckla sig till ett omedelbart afgörande.
Han kände sig ganska uttröttad, men vågade ej gå till hvila af fruktan för att sömnen skulle göra ett afbrott i den tankekedja han nu ovilkorligen måste följa.
I stället för att gå hem företog han en lång promenad i den tidiga morgonväkten.
Den friska vinterkylan vederqvickte honom och skänkte honom nya krafter.
Klockan strax efter sju återkom han till kaféet, som nyss öppnats.
Hade Hammar kommit blott ett par minuter förut, så hade han fått iakttaga hur Arnold Lindqvist skyndat sig från Brauner.
Detektiven gick in på kaféet och fortsatte vid den värmande morgondrycken sina tankar.
Allt var nu vunnet, och allt kunde ännu förloras.
De båda brottslingarne hade under séancen föregående afton förrådt sig, och Brauner hade sedan gått så långt till och med, att han indirekt erkänt.
Han hade ej kastat ut
Hammar utan i stället resonnerat med honom, sökt muta honom och låtit förstå, att ett sjelfmord kunde blifva följden af en fortsatt undersökning.
Alltså vore konsuln skyldig.
Men bevisen?
Hammars vetskap om brotten och dess upphofsman vore ej bevis, ensamt på detta kunde brottslingarne ej fällas, ja, ej en gång ställas till ansvar.
Och detta hade äfven Brauner känt sig öfvertygad om.
Trenne frågor måste han hafva utredda, besvarade och bevisade, innan han kunde anse spelet vunnet.
På dem berodde expeditionens lyckliga lösning.
Den qvinna, som i sitt bref till honom undertecknat »Arnold Lindqvist», hvar fanns hon?
Hammar var öfvertygad om att hon ej skulle kunna meddela honom något nytt; men hon skulle ovilkorligen kunna bekräfta hans misstankar.
Hon vore det enda vittnet till Brauners brott, liksom arbetaren Strömberg varit det enda vittnet till mordbrandsanläggningen i E–tuna.
Vidare: hvar funnos bevis för att ingeniör Sven Danielsson i E–tuna vore, såsom detektiven misstänkte, identisk med den för omkring fem år sedan till Brasilien afreste Arnold Lindqvist, hvilkens namn såväl Brauner som brefskrifverskan använde?
Hon visste det naturligtvis, och betjenten Kristian torde äfven känna det.
Men den senare skulle svårligen kunna förmås att förråda sin husbonde, af hvilken han utan tvifvel kunde vänta den rundligaste ersättning för sin tystlåtenhet.
Hvar finna ett säkert bevis, som kunde styrka, att mordbranden öfverenskommits mellan Danielsson och Brauner?
Kanske qvinnan äfven kunde upplysa om detta?
Qvinnan, qvinnan, qvinnan!!
Han måste finna henne.
Kristian skulle tvingas att räkna upp ännu flera af sin husbondes, denne moderne
Don Juans älskarinnor.
Hammar måste finna henne, om han också skulle genomleta hvart enda rum i hufvudstaden.
Ett ögonblick kom han att tänka på Brauners hustru.
Men han slog denna tanke ifrån sig; ty den sista en sådan man som Brauner skulle anförtro sig åt vore just hustrun.
Det är sant, att detektiven genom fyndet af bankavisen, som bestyrkte att Brauner vore en förfalskare, kunde fordra dennes häktande.
Han behöfde sålunda ej frukta att Brauner skulle undkomma honom.
Det vore naturligtvis detektivens ovilkorliga plikt, att till kommissarien inrapportera sin upptäckt.
Men Hammar var ej synnerligt glad häröfver.
Till hans principer hörde att först fullfölja hvad han hade för händer, innan han kastade sig in på något nytt.
Och förfalskningarna voro en ny sak för sig.
Detektiven hade sin lilla ärelystnad.
Han ville inställa sig till tjenstgöring och på samma gång kunna inlemna en fullständig rapport öfver en lyckad privat expedition, som ledt till häktandet af en så bemärkt personlighet som konsul Brauner.
Genom upptäckten af förfalskningarna inträdde undersökningen i ett för Hammar mindre behagligt skede.
Bankoperationerna skulle sättas i främsta rummet och undersökningarna härom ledas af kommissarien sjelf och banktjenstemännen.
Hammars expedition skulle skjutas åt sidan, och medan uppmärksamheten toges i anspråk för förfalskningsbrotten, skulle upptäckten af brottslingens öfriga dåd försvåras, ja, kanske tillintetgöras.
Penningarna regera verlden.
Alla lystra till ropet: penningar!
Ej ens detektiva polisen såsom institutionsenhet är fritagen härifrån.
Med huru stort intresse den än spanar efter de mera vanligt förekommande brotten såsom mord, mordbrand, inbrott, fickstöld etc., öfverträffas det dock af det intresse, den utvecklar, då den sporras af utsigten att fånga en bedragare eller förfalskare i stort, då brottet rör sig om klingande mynt i hundratusen- eller milliontal.
Om han vågat, skulle han gerna uppskjutit anmälningen af bankavisen tills han hade fullbordat sin undersökning angående allt som hade samband med Brauners deltagande i mordbrandsanläggningen.
Det var föga troligt, att konsuln märkt, att bankaviserna voro försvunna ur portföljens innerficka.
Antagligen skulle han först omkring förfallotiden se efter dem, eller kanske då han härnäst ditlade något bevis på ett nytt brott af samma slag.
Men karlen kunde väl ej gifva sig till att förfalska en vexel för hvar dag heller!?
Deremot kunde detektivens vågspel, att så godt som direkt göra Brauner uppmärksam på att han vore förföljd, förmå denne att sätta sig i säkerhet genom en rymning.
Detta finge på inga vilkor ske.
Och för att förekomma detta, så måste Hammar, om än med tungt hjerta, yrka på konsulns inmanande i häkte.
Detektiven hade hunnit så långt i sina tankar, då han stördes af oroliga röster utanför dörren åt gårdssidan.
Han såg ut genom fönstret och såg värdinnan samt Brauners betjent i ifrigt samspråk.
Den senare hade ställt ifrån sig en papperskorg, som han förmodligen ämnade tömma i soplåren.
En papperskorg, nästan fyld med bortkastade, oftast sönderrifna bref.
Hammar betraktade dess innehåll med längtansfulla blickar; hur gerna hade han icke velat undersöka de värdelösa pappersbitarne?
Från önskan blef det ett beslut: han måste och skulle se dem på nära håll!
Hvad innehölle korgen?
Sannolikt privata bref till konsuln.
Affärsmeddelandena adresserades förmodligen till hans kontor och ej till hans bostad.
De affärsbref, som möjligen skulle finnas i korgen, voro nog endast sådana som Brauner tagit hem för att sjelf besvara.
Hur lång tid kunde åtgå, innan en dylik, ganska stor korg blefve fyld?
Då den stora affärskorrespondensen expedierades på annat ställe, så beräknade Hammar, att korgen fyldes under loppet af fjorton dagar.
Således kunde möjligen i bottnen anträffas meddelanden, skrifna strax efter branden i E–tuna.
Att Brauner expedierade korrespondensen med Danielsson i sin bostad, tog Hammar för gifvet.
Men vore det troligt, att så vigtiga bref skulle anförtros åt papperskorgen i stället för att gömmas på ett säkert ställe eller uppbrännas?
Ja, det kunde ju löna mödan att se efter.
De båda medbrottslingarne voro sluga karlar, hvilka kanske förstodo att meddela sig med hvarandra så, att deras bref utan fara för dem kunde läsas af hvem som helst.
Det öppna, djerfva tillvägagåendet är ofta det säkraste och merändels användes just detta sätt af mera förslagna brottslingar.
Trenne trappsteg ledde ned från dörren till gården.
Korgen stod på det öfversta.
Knuffades den omkull af en händelse, så skulle ofelbart dess innehåll ramla ut af stötarne vid de två nedersta trappstegen.
En gynsam tillfällighet var äfven att den fullkomliga vindstillan skulle hindra papperslapparne från att blåsa bort.
Medan detektiven gjorde sina anslag mot papperskorgen och dess innehåll, lyssnade han uppmärksamt till hvad som talades bakom dörren.
Och samtalet var af lika öfverraskande som glädjande beskaffenhet för honom.
Egentligen var det blott en som berättade, nemligen Kristian.
Värdinnan åtnöjde sig med en mängd på lämpliga ställen inpassade utrop.
– Jo, det skall frun tro, att det är en »röra» deruppe.
Herrn ligger till sängs sanslös, hennes nåd »stormtjuter», Jean har sprungit till läkarn och pigorna hafva tappat hufvudet hvarenda en.
Saken är den, ser frun, att när festen var slut, så gingo vi till sängs förstås.
Herrn måtte hafva dröjt uppe ensam i sitt rum.
Det är klart, att man sofver tungt, när man har vakat öfver halfva natten.
Vi hörde inte så mycket som ett »knyst» en gång.
Herrns rum ligger dessutom i ändan af våningen.
Nå, jag stiger upp litet efter sju, eller för en half timme sedan.
För att inte oroa herrskapet, som nog behöfde sofva ut efter festen, ämna vi börja städningen med herrns rum.
Men dörren var reglad, då gå vi till den som vetter åt gula salongen, men den är också låst.
Det är ju kuriöst.
Nå, så försöka vi dörren till korridoren; men den är reglad som de båda andra.
Genom nyckelhålet få vi då se, ja, kan frun gissa hvad?
Jo, herrn, som ligger på golfvet och en revolver midt på mattan.
Gud förlåte mig; men då tänker jag det värsta.
Jag springer efter en kofot och bänder upp dörren, de här moderna låsen är det i parentes sagdt bara strunt med.
Så säger jag åt pigorna, att de ej få oroa hennes nåd; men en galning har redan rusat åstad och hennes nåd kommer, förstås, springande så godt som i blotta linnet.
Det blir jemmer utaf och hade inte jag varit, så tror jag att herrn ännu legat på golfvet.
Jag tar emellertid och vänder på honom, lyfter upp honom och bär honom med Jeans hjelp in i sängen.
Der kläda vi af honom.
Dess bättre, så andas han, fast vi inte fått honom till sans ännu.
– Om han skjutit sig, fråga frun?
Nej, inte alls; men han har nästan blifvit ihjälslagen.
Hela pannan är blå och svullen och på högra armen har han en ofantlig blånad.
Det är något märkvärdigt med det här.
Revolvern ligger midt på mattan med sex skarpa skott i, det är herrns revolver.
På stenarna ligger en morfinspruta sönderslagen, jag misstänker, att den också är herrns.
Och så de stängda dörrarne.
Nyckeln till korridordörren fins ingenstans.
– Om han gjort det sjelf?
Stolen, som han suttit på är mjuk som ett örngott och mattan en tjock brysselmatta.
– Hvem som gjort det?
– Ja, hvad vet jag; men nog misstänker jag någon alltid.
Ser frun, på festen uppträdde en hypnotisör, och han hade släpat med sig två karlar med misstänkta fysiognomier.
Inte saknas det något ännu åtminstone; men man får väl se sig om litet noggrannare.
– Emellertid måste jag för den här händelsens skull göra allting sjelf, städa och damma, vara både dräng och piga; ty de andra är det inte värdt att räkna på i dag åtminstone.
De äro som »vridna» allihopa, och fans inte jag, så gick det på tok, det är säkert.
Hammar, som befarade, att Kristians berättelse nu nått sitt slut, gjorde sig ett ärende ut.
Han stötte upp dörren och rusade med väl spelad brådska förbi värdinnan och betjenten, dervid gifvande papperskorgen en törn, så att denna kullstjelptes och innehållet enligt beräkning ströddes ut öfver trappstegen och planen nedanför.
– Ack, ursäkta! sade han i höflig ton och böjde sig genast ned för att samla ihop papperslapparne.
Han hade försigtigt vändt ryggen mot betjenten, som ej känt igen honom.
Upplockningen af papperen gick så hastigt, att ingen skulle kunnat misstänka att hvarje bit granskades särskildt.
Hammar behöfde ej heller genomläsa papperen.
Orden »E–tuna», »Danielsson» eller »Arnold
Lindqvist» antog han nog skulle märkas äfven vid en hastig genombläddring.
På ett par minuter var korgen fyld igen.
Men ett papper hade Hammar praktiserat ned i sin ficka.
– Se så der, sade han och rätade upp sig, nu är skadan godtgjord igen.
Det säger sig sjelft, att detektiven under sin morgonvandring med snö tvättat sminket af sig.
Men han hade ej hunnit byta ut frackkostymen mot en hvardagsdrägt.
När han böjde sig ned efter papperslapparne, veks den uppdragna öfverrockskragen åt sidan och betjenten varseblef hans hvita halsduk.
– Nej, se på f–n! utropade Kristian.
Jaså, ni är qvar här i huset ännu?
Det är illa för er det!
För nu kommer ni inte så lätt härifrån.
Vänta bara, en polis skall väl vara här i rappet!
– Ni skulle väl inte tro ...?
– Puh, sådana der kan man tro om allt möjligt.
– Men herr Lindberg, känner ni då inte igen mig.
Jag blef ju presenterad för er på Gambrinisalongen.
– Jag känner inte igen några äfventyrare.
– Nå, så för mig då till er husbonde.
Om han har kommit till sans nu, så bör han kunna veta om det var jag eller någon annan, som slagit honom.
Detta gick Kristian in på.
Han lät sin papperskorg stå och följde eller snarare ledde detektiven upp till våningen.
Läkaren hade anländt och med lämpliga medel återkallat
Brauner till medvetandet.
Kristian gick in ensam och berättade att han fångat den förmodade våldsverkaren; men till hans stora förvåning förklarade den sjuke med bestämdhet, att ingen slagit honom.
I ett anfall af svindel hade han fallit och stött sig mot något föremål.
Betjenten blef förvånad, men kunde ingenting göra annat än att låta Hammar få gå sin väg igen.
Detektiven gick men efterhörde först den sjukes helsotillstånd.
Enligt läkarens utsago skulle konsul Brauner åtminstone för en vecka vara fjettrad vid sängen.
Det slag han erhållit hade orsakat en lindrigare hjernkontusion, hvilken dock fordrade omsorgsfull vård.
Hammar antog, att Brauner sökt beröfva sig sjelf lifvet, men misslyckats.
På annat sätt kunde han ej förklara revolvern och morfinsprutan, hvarom betjenten talat.
Emellertid, om någon hade gifvit konsuln det döfvande slaget, så hade detektiven alla skäl i verlden att kalla denne okände sin välgörare; ty så länge Brauner låge till sängs, kunde han ej rymma, och Hammar kunde på några dagar uppskjuta anmälningen af upptäckten om förfalskningsbrottet.
Minst af allt kunde han föreställa sig, att han härför hade att tacka den andre medbrottslingen i mordbranden.
När Hammar kommit hem och bytit kläder, tog han fram sitt fynd i papperskorgen.
Det var ett telegram af följande utseende:
Litt. B.
N:o 11,856.
Klass ..., N:o 702, Ord. 12, Inlemnadt i E–tuna den ⁴/12 1890 kl. 7 f. m.
Tjensteanm.
Konsul Brauner.
Eder v. order i går ordentligt expedierad.
Tel. af Kba, Exp. af Lui.
Eller med andra ord: det var samma telegram hvilket, såsom förut nämts, afsändts från E–tuna morgonen efter branden så fort telegrafbyrån der öppnats.
Ja, Brauner hade saklöst kunnat kasta detta telegram i papperskorgen; det var ju endast ett affärstelegram af allra vanligaste slag, sådant som hvilken firma som helst expedierar flera om dagen.
Men säkert är, att hade konsuln kunnat ana, att detta telegram skulle falla i händerna på Hammar, för visso hade han då bränt upp det.
Detta telegram var i detektivens hand ett värdefullt bevis.
Ty han läste det med helt andra ögon än de flesta skulle gjort, och just så som det ursprungligen afsedts att läsas.
»Ordern» kunde ej vara annat än mordbranden, liksom »Arnold Lindqvist» ej kunde vara någon annan än ingeniör Danielsson.
Denne tycktes sålunda på befallning hafva verkställt sjelfva antändningen med arbetaren Strömbergs tillhjelp.
Vidare framgick det af telegrammet, att Danielsson-Lindqvist ej afvetat eller träffat Brauner i E–tuna.
Konsuln måtte hafva tviflat på sin kompanjon.
Han hade velat sjelf kontrollera »orderns ordentliga expedierande».
Någon annan antaglig grund för hans närvaro vid eldens utbrott fans icke.
Huru ofantligt vigtig eldsvådan var för honom, förstod
Hammar efter upptäckten af förfalskningsbrottet.
Tydligen hade Brauner i sin oro nästan instinktlikt drifvits till att åskåda brandens utbrott, och den kraft som låg i det tillämnade brottet hade öfvervunnit alla betänkligheter; ty det var ju onekligen att utsätta sig för en stor fara, att blifva sedd såsom den förste vid brandstället.
Detektiven kände sig kryare af det han upptäckt, än han skulle känt sig af nattens hvila.
– Det har ju varit en riktig lyckonatt! utropade han förtjust.
Först förråda sig båda hofvarne, sedan upptäcker jag, att konsul Brauner har en hel mängd andra småsaker på sitt samvete, så erkänner
Brauner nära på sin delaktighet i branden, vidare faller detta telegram i mina händer alldeles som från skyarne, och slutligen gör mig någon god vän den hederstjensten att fängsla Brauner vid sängen, till dess jag kan förflytta honom till ransakningshäktet.
Kan man begära mera på en enda natt?
Slumpen har åter blifvit mig huld.
Nu återstår mig blott en enda sak: mitt hufvudvittne, mitt enda vittne.
Men hon måste träda fram.
Jag skall finna denna qvinna, som vet allt, kanske mera än jag sjelf erfarit.
Och när jag funnit
henne, så kan det vara tid att tänka litet på min vän ingeniör Danielsson i E–tuna och äfven gifva polisen der tillfälle att utmärka sig litet.
En knackning hördes.
– Stig in! ropade Hammar.
Dörren öppnades och Ivar Granberg trädde in.
Sedan de första helsningarne vexlats, utbrast detektiven i en ton, hvari märktes spår af missnöje:
– Ni här i staden?
– Ja, jag har vågat mig hit.
Men ni får inte blifva misslynt deröfver.
Min mor ville att jag skulle tillbringa juldagarne hos henne.
Vi hafva aldrig varit skilda åt någon jul förut.
Så fort annandagen varit öfver, återvänder jag till mitt E–tuna igen.
Tror ni inte att jag kan stå emot frestelserna under dessa dagar?
– Se så, blif nu inte ledsen.
Det tror jag visst att ni kan.
Jag blef endast litet häpen; ty jag trodde, att ni på allvar flyttat hit.
Och det kanske inte vore så nyttigt för er, inte ännu åtminstone.
För att tala uppriktigt, så har jag min lilla uträkning med er botgöring, och jag såge gerna, att ni fullgjorde denna ordentligt.
Men derom få vi tala sedan.
– Nyss, för en kort stund sedan.
Jag har till och med inte uppsökt min mor ännu.
Det är något jag skulle vilja tala med er om först, innan jag går hem.
– Ja, jag förstår.
Om den der svarta flickan, som ni skref om.
Hur kan man nu vara så dum?
Men nu för tillfället får ni ursäkta, att jag inte har tid med er, min unge vän.
Om en vecka kanske; men var vid godt mod, jag tror nog att jag kan hjelpa er ur klämman.
Jag har tämt värre odjur förut än er svartlockiga sirén tyckes vara.
När reste ni från E–tuna i morse?
– Klockan 4,5.
– Och ni fick vänta i Flen på uppgående snälltåget.
Om jag inte mins orätt passerar nedgående tåget från Stockholm–Flen ungefär samtidigt?
– Alldeles riktigt.
– Och ett tåg går sedan från Flen till E–tuna, eller hur?
– Jo, det anländer dit klockan 7,50 på morgonen.
– Skönt, då bör ni hafva iakttagit om några passagerare från Stockholmståget stego af vid Flen.
– Ja, några stycken såg jag.
– Bland dem kanske ingeniör Danielsson?
– Nej, han var ej ibland dem.
Det är jag fullkomligt säker på; ty honom skulle jag ovilkorligen lagt märke till.
– Hm, jaså, och ändå måste han hafva rest från Stockholm med första tåget i morse.
Hammar såg en stund fundersam ut.
– Aha! utropade han.
Har du spelat mig det sprattet!
Jag hade bordt vänta mig det!
Nå, då få vi lof att låta telegrafen spela och det redan i dag.
För tusan, nu gäller det för mig att skynda på!
Ni får förlåta mig min brådska, men jag kan ej hjelpa det.
Gå hem till er mor, så fort jag blir ledig, skall jag söka upp er, och då skall ni få tala hur mycket ni vill om edra angelägenheter.
– Asch, ni ser så ledsen ut!
Nå, ni tror kanske att jag glömmer er.
Ni kan ju säga mig namnet och adressen till er svarta skönhet och lemna mig hennes bref och presenter till er, så försäkrar jag er, att det första jag företager mig, efter se’n jag afslutat min expedition, skall blifva er sak.
– Förlåt min enträgenhet, sade Ivar, men ni kan inte föreställa er min oro.
– Nå, hur heter hon?
– Nora Gullbrand.
– Och bor?
– Fleminggatan trettiosju.
– Och hennes presenter, bref och dylikt.
Ni begriper väl, att man måste lemna tillbaka sådana der saker vid en brytning.
– Jag har aldrig fått något af henne med undantag af detta porträtt.
Han visade detektiven ett fotografikort.
– Hm, en söt unge, det måste jag medgifva.
Omedvetet följande denna egendomliga nyfikna instinkt, som tvingar hvarje menniska, som får ett fotografikort i sin hand, att se dess baksida, vände Hammar kortet.
Är det väl möjligt? utropade han.
På baksidan stod med vanlig fruntimmersstil: »Ivar Granberg från Nora Gullbrand».
Detektiven kände ögonblickligen igen stilen.
Den tillhörde samma hand, som skrifvit brefvet till honom.
Ivar Granberg spärrade upp ögonen förvånad.
– Min vän, sade Hammar, ni har gjort mig en så stor tjenst, att ni verkligen förtjenar en furstlig belöning.
Försynen sjelf har sändt er till mig denna morgon.
Och samma försyn får belöna er, der min förmåga tar slut.
Emellertid kan jag försäkra er, att ni är fri från denna qvinna, och hvem vet, om jag inte kan göra ännu mera för er.
– Huru, ni skulle?
– Ja, nu kan jag göra mycket.
Men tiden hastar och jag får inte förspilla den med onödigt prat.
Jag kommer hem till er så fort jag kan med glada nyheter, kanske redan i dag, säkert emellertid i morgon.
Nora Gullbrand, Fleminggatan trettiosju, det var ju så?
Detektiven kastade sig i en droska och befann sig om en qvarts timme hos Nora Gullbrand.
Stackars Nora!
Det hade gått utföre med henne med fart.
Då man såg hennes enkelt möblerade bostad och henne sjelf, ännu ung, ännu vacker, men så djupt sorgsen, så medtagen af de händelser hon senast upplefvat, skulle man ej trott, att det var samma qvinna, som varit konsul Felix Brauners älskarinna, som lefvat omgifven af en praktfull, dyrbar lyx, som slösat i kapp med sin rike, frikostige beskyddare och som tycktes skapad endast för att stråla och förtjusa.
Hon blef förvånad af att få besök af en herre.
Det hade ej händt sedan hon öfvergifvits af Ivar Granberg.
Nora kände ej Hammar.
Då hon skref brefvet, visste hon om honom endast att han med stor berömlighet deltagit i ett uppseendeväckande mål, hvarom tidningarna talat.
Hans adress hade hon fått af en poliskonstapel, hvilken hon på gatan tillfrågat om denna.
Hon blef derför helt bestört, när Hammar presenterade sig för henne.
Hon hade föreställt sig honom med ett helt annat utseende, och vidare hade hon aldrig tänkt sig möjligheten af att blifva uppsökt på grund af brefvet.
När Nora skref detta, handlade hon utan att göra sig någon reda för följderna af sitt handlingssätt.
Detektiven hade fullkomligt riktigt bedömt hennes sinnesstämning vid detta tillfälle.
Hon hade skrifvit instinktlikt, utan eftertanke, under inflytande af den förlamande fasa och fruktan hon erfarit vid åhörandet af öfverenskommelsen mellan Arnold Lindqvist och Felix Brauner och de brott, hvarom dessa i sitt samtal erinrade hvarandra.
Sedan, när hon blifvit lugnare – brefvet var då redan afsändt – hade hon ångrat sig.
Hennes klokhet och praktiska beräkningar infunno sig för sent.
Hon hade då resonnerat med sig sjelf och funnit, att just dessa brott, som fyllt henne med afsky, kunnat lända henne till nytta.
Brauner skulle naturligtvis till hvad pris som helst köpa hennes tystnad.
Hon invaggade sig, när hon i sitt minne återkallade hvad hon skrifvit, i den föreställningen att hennes bref ej skulle hafva några följder alls.
Hon hade ej angifvit någon bestämd person, utelemnat ort och datum och undertecknat med Arnolds namn, som denne ju bytt ut mot ett annat.
Hon tänkte visserligen att den, som mottog brefvet en kort tid, kanske en månad, skulle bevaka alla personer inom den högre societeten, hvilka möjligen kunde misstänkas; men hon antog, att efter denna tid alla efterspaningar skulle upphöra.