Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti Stats-revisorernes berättelse förekommer en rubrik under benämning:
General-tullstyrelsen, som blifvit behandlad af den afdelning till hvilken jag hörde.
Afdelningen föreslog, att ett anslag af 8,000 r:dr, kallad den hemliga fonden, måtte gå bort, derföre att denna summa var undandragen revisorernes granskning.
Denna mening delades ej af pluraliteten bland revisorerna, hvilka, på sätt betänkandet innehåller, gåfvo en moditication åt framställningen.
Dervid har händt, hvad som vanligtvis inträffar, liar pluraliteten begagnar minoritetens ingress, alt conclusionen icke står i' öfverensstämmelse med premisserna.
Jag anser mig böra fästa uppmärksamheten på afdelningens tillstyrkande, hvilket icke grundade sig på nyfikenhet att se, huru dessa 8,000 r:dr användes, utan var det sjelfva titeln, hemlig fond, som för mig och afdelningen var anstötlig.
Jag anhåller, att få bifoga revisorernas berättelse den del utaf afdelningens prot., som rör denna fråga och hvilket lyder som föijer:
Tredje afdelningens utlåtande öfver K.
Tullverket.
Revisorerne vilja icke bestrida, att K.
General-tullstyrelsen fortfarande får disponera äfven ifrågavar.
8,000 r:dr, men deras önskan har blott för ändamål att aflyfta hemligliets-villkoret från det conto i hufvudräkningen, som upptager summan; och derföre hemställa revisorerne, det R.
St. måtte i underd. anhålla, att oftanämnda utgiftstitel afträder ifrån General-tullstyrelsens stat, samt att extra-anslaget i stället förhöjes tili r:dr 24,000, med villkor, att förvaltningen öfver hela detta belopp varder i öppen liqvid upptagen och lill vederbörlig revision öfverlemnad.
Delta yttrande skulle åtfölja remissen till StatsUtsk.
Remitterades till BancoUtsk. R. H. St:s lill Stats-, Ban - 3o4 Den 8 Februari. co- och Riksg:s-verkens öfverseende åren i835, i83y Och i83g församlade Revisorers berättelse ang:de Bancoverket.
Å nyo föredrogs StatsUtskts d. 6 dennes på bordet lagda mern.
J\:o 2, med öfverlemnande af K.
M:s nåd. prop. örn statsverkets tillstånd och behof.
Frih. Hamilton, Hugo, uppläste följande:
Då antagandet eller förkastandet af det från förra riksdagen hvilande grundlagsforändrings-förslaget rör:de en ändamålsenligare organisation af administrationen, till en så hufvudsaklig del, måste inverka på R.
St:s och deras StatsUtsk:s åtgärder och beslut, rör:de de i K.
M:s propos. om statsverkets tillgångar och behof äskade anslagen, får jag väcka H. R. o. Ad:s uppmärksamhet på nödvändigheten af detta måls företagande med görligaste första.
Åtminstone för mig ligger det nemi. klart, att nationens representanter både kunna och böra ur en helt annan synpunkt gå till väga vid beviljandet af dessa anslag, som i sig sjelfva kunna vara oumbärliga för landets förkofran, för dess försvar, för folkets uppfostran, med flera högst vigtiga föremål, då nationen vet, att användandet af dessa anslag öfverlemnas åt en administration, sammansatt af Departements-chefer, ansvarige så väl för sjelfva rådslagen som för deras execution, än om de fortfarande skola förvaltas af en organiserad administration, som den vi hittills ägt.
— Mig synes äfven gifvet, att sjelfva formen af statsregleringen mäste undergå en ej obetydlig omarbetning, om anslagen skola, som de det väl böra, fördelas på de föreslagna departementerna, än hvad som hittills varit brukligt.
Det är således till vinnande af detta ändamål, som jag vördsamt anhåller, alt H. R.- o. Ad. måtte förena sig i en anmodan till Const.Utsk. att skyndsamlingen till R.St. inkomma med det hvilande grundlagsförslaget, samt att R. o. Ad. måtte hos Hr Frih. o.
Landtm, anhålla, det Hr Landtm, behagade med Tal männen för de öfriga Stånden öfverenskomma om föredragande, så fort möjligen ske kan, af denna för ögonblicket vigtigaste af alla frågor, på det den måtte af Stånden kunna till snart afgörande företagas; samt, om den, som jag vågar hoppas, af R.
St. antages, den måtte genast derefter till Konungen frambäras, med und. anhållan om Dess nåd. sanction.
Intill de^s denna national-angelägenhet blifvit i enlighet med nationens önskan uppgjord, anser jag, för min del, att det slutliga besvarandet af den nyss meddelade K. proposm bör hvila.
Först sedan denna grundlags-förändring blifvit af Ständerna antagen och af K. M. sanctionerad; först sedan, i enlighet dermed, de olika departementerna blifvit af Konungen - Den 8 Februari. 3o5 gen öfverlemnade ät män, åtnjutande nationens odelade förtroende; först då anser jag Representationen vara satt i tillfälle att afgifva sitt yttrande om denna nåd. propos.
Jag hoppas, alt H. R. o. Ad. ej ogillar denna min vördsamma framställning, och anhåller hos Ilr Frih. o. Landtm, om dess propos. derå.
Instämmande med den värde motionären i nödvändigheten, att denna vigtiga fråga snart blir föremål för öfverläggning och beslut, hemställer jag likväl, om det icke var ett misstag, då han begärde, att remissen af den K. proposm mätte hvila, intilldess frågan om grundlags-förändringen blifvit afgjord; ty remiss af proposm kan ej uppehållas.
I anledn. af Hr Lcfrens yttrande, får jag äran upplysa, alt misstaget icke äger rum ä min sida.
Jag yrkade icke, att remissen borde uppskjutas, utan blott alt slutliga afgörandel borde hvarken hos Utsk. eller Stånden ske förr, än gruudlags-förändringen blifvit af Ständerne afgjord.
Hamiltons motion begärdes på bordet.
Jag anhåller att få fästa uppmärksamheten derpå, att någon remiss icke kan komma i fråga på en sak, som redan finnes hos Utsk., hvarifrån Ståndet fått sig den K. proposm meddelad.
Horn, Claes Fredr., yttrade sig vara förekommen af Hr von Hartmansdorff. SlatsTJtsk:s mern.
N:o 2 lades till handlingarna.
De under sista decennium tilltagande, och nu. lill en oerhörd höjd, isynnerhet i och omkring hufvudstaden, drif— 11a djerfva stölderna, i förening med de grofsta och oblygaste bedrägerier, påkalla representantens oinskränkta uppmärksamhet och behjertande.
Det är med anledn. häraf jag begärt ordet, för att fästa herrarnes uppmärksamhet på nödvändigheten att snart söka bota denna kräfta på samhällskroppen; äfvensom jag arnar föreslå de medel, som för närvar., och innan fullständig hjelp hunnit tillvägabringas, äro nödvändiga, för att i någon mån kunna förringa det ondas verkningar.
Stockholm är för närvar, måhända den stad i Europa, hvarest, i förhållande till folkmängd, de flesta och djerfvaste stölder årligen varda föröfvade; och ingen är numera säker 0111 morgonen att aftonen hafva sin cassa eller andra rörliga eifecter, om än aldrig så väl förvarade, i behåll.
Osäkerheten har till och med hunnit så långt, att röfverier 1 H. 39 3o6 Den 8 Februari. på gatorna och i husen ej äro sällsynta; och det felas hlott att här, liksom i Spanien och Portugal m. fl. länder, banditer och lazarotii börja drifva sitt handtverk, för att göra taflan fullständig, och få hufvudstaden lill en de'pöt för mördare och röfvare, liksom den nu är det för tjufvar, bedragare och lättingar.
Om man noga re söker att dissequera orsakerna härtill, så bör man göra det, ej allenast i brottmåls-lagarnas ofullkomlighet och säkerhets-polisens otillräcklighet samt organisation, utan till en stor del i våra corrections-anstalters bristfällighet, och hufvudsak ligast i corrections-inrättningens på Långholmen tillvaro inom hufvudstaden.
— Denna inrättning är nemi. en plantskola till bildande af de mest genomdrifna och utlärda skälmar af alla möjliga grader och classer, såsom tjufvar, förfalskare, bedragare, våldsverkare, rånare, m. 11., hvilka bidraga att störa lugnet för så val individen som det allmänna.
Nämnde corrections-inrättning har måhända under loppet af dess tillvaro åstadkommit mera ondt, än man på fern gångor så lång tid är i stånd att reparera ; den borde ej kallas en corrections-, utan en belönings-anstalt, beredd ät samhällets afskum, samt ett bildnings-institut åt de på afväga!- stadde, men ännu ej tillräckligt förhärdade — ej till förbättring och duglighet, utan lill förnedring och brott.
Som jag förmodar att hvad jag nu nämnt, för de fleste, åtminstone alla i och omkring hufvudstaden boende, är tiliräckligt bekant; så inskränker jag mig alt blott vidröra, hvarföre inrättningens förläggande inom hufvudstaden, samt dess organisation och inre beskaffenhet i så väsendtligt hänseende bidragit till de förökade brotten och tjufnaderna. llerrar Mondeiet och Nelson, hvilka af Nedre Canadas Regering år 18 >4 blifvit afsönde till Nord-Amerikanska Förenta Staterne, för att göra sig underrättade om derstädes varande fängelser och deras beskaffenhet, yttra bland annat i deras derom afgifna offentliga berättelse: ”Om af ”någon tids fångenskap uppstod en skola för förbrytare, örn ”desse derefter utbredde sig öfver liela landet, och, i kraft ”af deras ömsesidiga bekantskap, lätt förbundo sig med ”hvarandra, samt, genom en af lika beskalfadt lidande fo”strad gemensam anda, sammanhöllos genom deras färdighet ”i konsten att begå förbrytelser och undvika upptäckt, ut”bredde och riktade sig; så skulle, i anseende till såväl för— "lusten genom röfverierna, som omkostnaderna för förbry tarres upptäckande och lagförande, det allmännas skada snart ”blifva omätlig.
— Midt i Staten skulle då bilda sig en väl ”instruerad och organiserad corps af röfvare, hvilkas antal ”ständigt skulle växa och tillintetgöra alla de af medborgerliga samhällen och Regeringar åsyftade ändamål.” *) *) Se pag. a5( af Juridiskt archiv, g delen.
Den S Februari. 307
Man skulle kunna tro, när man läser detta, att ofvannämnde herrar 1834 förutspått Sveriges och förnämligast Stockholms öde 1840; ty här har i midten af Staten bildat sig en väl instruerad och organiserad corps of tjufvar och bedragare, till och med röfvare, hvilkas antal ständigt synes vara i tillvext, hvilka sins emellan bildat ett eget språk, den s. k. romanien eller ljudspråket, och hvilka synas, genom den bekantskap och de sympatier samt vänskapsband, som på Långholmen dem emellan knutits, samt måhända, genom de hemliga planer och öfverenskommelse!', som der för framtiden uppgjorts, hafva bildat ett eget samhälle i Staten, helt och hållet organiseradt lill beredandet af det öfriga samhällets upplösning; och sådana kunna tiderna blifva, att de slutligen kunna bereda Statens förderf.
Hvad jag nu yttrat är ingalunda för att klandra den närvar, styrelsen af corrections-inrättningen på Långholmen, utan tror fastmera, att, enligt de instruetioner den erhållit, densamma i möjligaste måtto sökt bidraga och verka till inrättningens nytta och ändamålsenlighet; men hvad skall man kunna förvänta af en corrections- och straff-anstalt, hvarest fångarne äro boende tillsammans, om nätterna i större salar, samt om dagarna under gemensamt arbete i dertill inrättade fabriker och arbetsrum, hvarest de opåmindt sins emellan kunna vidtalas, formera bekantskap, samt den mindre förhärdade blifva undervisad af den i brott mera förfarne; hvarest bevakningen till och med är otillräcklig att hindra rymningar, samt myterier, och hvarest slutligen ingen af befälet
Ur någonsin säker till lif eller lemmar; hvarest föröfvas tjufnad, förfalskningsbrott, dryckenskap, och slagsmål, utan annan risk, än att den brottslige, på någon tid, slipper-från inrättningen, för att vid Stockholms poliskammare och kämners-rälter göra en liten lustfärd, och, 0111 brottet är gröfre, måhända ett eller annat år göra resa till någon fästning, för att der än ytterligare fullkomna sig i yrke! och göra vidsträktare bekantskaper.
För många af landets fattiga och utarmade innevånare skulle det vara en välgerning att blifva intagna på Långholmen; ty der hafva de husrum, värme, kläder, mat och drick, sällskap, med ett ord, allt hvad de kunna önska sig med undantag af friheten: och så långt har förderfvet redan hunnit, att personer lära funnits, hvilka sökt att få komma på corrections-inrättningen, endast för födans skull.
Jag har till och med hört berättas, att stölder blifvit begångna , endast för att derigenom kunna få den lyckan att intagas derstädes.
När härtill lägges, att på denna inrättning emottagas mördare, rånare, tjufvar, förfalskare, lösdrifvare, för fylleri straffade, vanartige, och slutligen försvarslöse, och att alla dessa blandas örn hvarandra utan annan plan än slumpens; så skall man snart finna, huru många och stora anledningar för den ännu mindre förderfvade äro 3o8 Den 8 Februari. att blifva bemmastadde med brottet i dess gröfre skepnad, ty der vänjes fången att bemöta den grofsta brottslingen med största aktningen: och endast den, som visar fintlighet och djerfhet att bedraga befäl, gäcka bevakningen eller lurendreja in brännvin, njuter der något anseende bland kamraterna.
— Der samlas alla möjliga classer af samhällets afskiun, för att sins emellan blifva bekanta, lära känna den xnängd af brott, som af de olika individerne inom inrättningen blifvit föröfvade, blifva vande vid dåligt umgänge, om de ej redan förut äro det, nödgas förlora ali aktning för sig och menskligheten, samt slutligen nedsjunka till djurisk likgiltighet för allt, utom tillfredsställandet af deras usla begär på samhällets bekostnad.
Sedan de på delta vis blifvit afklädde sista gnistan af mensklighet, utsläppas de åter i samhället, begåfvade med ökad kännedom af brott och sättet att dem ostraffadt begå, med vidsträckta bekantskaper i — om jag så får uttrycka mig — corrections-verlden, samt med förökad skicklighet och erfarenhet, huru de böra för framtiden förfara, för att med minsta risk kunna lefva på samhällets bekostnad.
Nu nöja de sig ej med gamla bekantskaper, utan det ligger i sakens natur, att nya måste göras; — en del af dessa sednare förledas tyvärr allt för snart, blifva i sin tur intagne å Långholmen, och på detta vis fortfar det oafbrutet till Statens förderf, så länge denna olyckliga inrättning kommer att förblifva på den fot den nu är ställd.
När nu härtill kommer, att denna anstalt är förlagd i hjertat af Riket; ja! inom sjelfva hufvudstaden, hvarest tyvärr tillfallet att utveckla och tillämpa de på Långholmen inhemtade lärdomar är alltför lätt; hvarest den ena brottslingen med hjelpsam hand understödjer den andra; och hvarifrån de, när måttet är rågadt, sprida sig till landsorterna för att der slutligen, under okända ofta falska namn, söka den sista resursen igenom begående af stölder, rån och mord, samt sålunda i de aflägsnaste provinser sprida förskräckelse, osäkerhet och vantrefnad: så är det tillräckligt skäl för hvarje fosterlandsvän, och synnerligen för representanten, att härutinnan önska och, om möjligt, söka tillvägabringa ändring och förbättring.
Ifrån äldre tider qvarstående barbariska lagar göra, att den på hrottets bana en gång inträdde och sakfällde ej har någon möjlighet till återgång; och corrections-inrättningeu danar dessa nybörjare till fulländade och erfarne skälmar.
Lag-comite'en har i det nya criminal-Jagförslaget, på ett tillfredsställande sätt, sökt aflägsna spö- och ris-straffen såsom stridande mot både ändamål och mensklighet, samt i stället föreslagit fängelse i strängare och mildare former.
Skulle detta förslag antagas, så är redan en god början gjord att åstadkomma möjlig förbättring hos den ofta af dåligt exempel eller af ungdoms-Jättsinnighet förledda lagbry - Den 8 Februari. 3°9 tarén; ty lian behandlas, enligt omnämnda förslag, såsom en felande men förbätterlig mensklig varelse, då han deremot, efter nu gällande 1734 års lag, behandlas såsom ett djur, hvilket man genom kroppslig plåga vill tvinga till lydnad oell förnedring.
Men härmed vinnes dock intet, så länge våra fängelsecell corrections-anstalter ej ställas i noggrann sympati med tidens fordringar och nya förbättrade lagar.
I nya verlden, synnerligen i de norra Amerikanska Fristaterna, har länge och på olika sätt arbetats på förbättrade corrections-inrättningar och, som det tyckes, med stor framgång.
Den, som önskar taga närmare kännedom härom, hänvises till Q:de delen af Juridiskt arcliiv, hvarest de
Amerikanska corrections-inrättningarna
Uro beskrifna.
Då correetions-inrättningarna således annorstädes synas kunna lämpas efter tidens kraf och de särskilda Staternas behof, så synes mig, att i värt fädernesland sådant ej heller borde vara för mycket svårt; och skall någon förändring och förbättring härutinnan, med hopp om framgång, kunna påräknas, så är det just nu, då R.
St. aro samlade, och på hvilkas bepröfvande det nya lagförslaget, till en del, kommer att bero.
Den blifvande förbättringen i corrections-anstalterna bör naturligtvis blifva i sympati med den criminallag, som af Ständerna antages; men som till utarbetandet af ett på sakkännedom grundadt, samt med hänseende till landels ringa resurser Iämpadt, Förslag härutinnan ej obetydlig tid åtgår, samt ännu längre, innan omnämnda förslag kan komma att sättas i verkställighet: så skulle S ta ten, äfven i det lyckliga fall, att en dylik förbättring blefve vid innevar. riksdag af It.
St. föreslagen samt af K.
M. antagen och godkänd, ändock en längre tid fortfarande komma alt känna verkningarna af de nu var. corrections- och fängelseanstalterna.
Med anledn. af hvad jag nu haft
Uran anföra, får jag föreslå: 1:0 att LagUtsk. må uppdragas att, i sammanhang med utlåtande öfver det nya criminal-lagförslaget, till R.
St. äfven inkomma med utlåtande, ronde förbättrade fängelse- och corrections-anstalter, i enlighet med blifvande criminal-lag och tidens kraf; och 2:0 att under tiden, samt intilldess en ny ordning i detta hänseende kan komma att antagas, strängare lagar, än som hitintills varit fallet, må stiftas för de inom Riket varande särkilda corrections-anstalter.
Jag vågar i detta hänseende föreslå: 1:0 att hvarje fånge, insatt eller fängslad för bevisadt eller erkändt och afdömdt brott, vid minsta försök att ur fängelset eller dess område rymma — om han ej genast på tillrop af vaktkarl, eller den som med hans bevakning har befattning, återvänder eller stannar — saklöst må skjutas eller nedhuggas, samt att han, då han gripes efter flykten, Den 8 Februari. må så vä! med svårare fängsel beläggas, som med tjenlig extra judiciel bestraffning afspisas; 2:0 att förrymd fånge, eller förbrytare, hvilken sätter sig till motvärn, då lian ertappas oell skall häktas, må ansvarslöst nedhuggas eller skjutas; 3:o att correctionist eller fästningsfånge, som inom inrättningens eller fästningens område våldsamt förgriper sig emot befäl eller bevakning, dömmes efter krigsartiklarna, och att straffet tillämpas genast; 4:o att för ringare oordningar inom dylika anstalter Commendant, i samråd med dertill utsedde personer, må äga att dömma till extra-judiciel bestraffning af prygel; 5:o att ingen correctionist eller fästningsfånge kan för, inom dylikt fängelse-område, begånget brott, af hvad beskaffenhet det än vara må, dragas för annan domstol; ulan att nämnde brott inom fästningen eller corrections-anstalten af behörige dertill förordnade personer afdömmes och afstralfus efter krigsartiklarna i de fall , der de äro tillämpliga, och i öfriga fall efter samma grunder, som soldat skolat dömmas och straffas, 0111 han begått brottet. 6:0
Slutligen vågar jag föreslå, att allt samspråkande emellan fångarne bör, vid äfventyr af prygel, vara strängeligen förbudet; samt att verkliga brottslingar, så vidt sig göra låter, skiljes från blotta lösdrifvare och försvarslöse, hvilka sednare visserligen ej böra förvägras talandet med kamrater.
Motiverna till dessa stadganden äro följande: 1:0
Lättheten för förbrytare att ostraffadt kunna fly ur fängelset, bidrager både att förminska räddhågan för brottets begående, enär den till brott benägne alltid har hopp att snart och utan risk, på ett eller annat sätt, kunna ur fängelset undkomma, samt på detta vis gäcka lagen, äfvensom det försvårar bevakningen, enär vaktkarl, eller den sorn om fången har uppsigt, enligt nu gällande stadgande!-, endast har rätt att skjuta eller nedhugga honom, när han sätter sig till motvärn eller nekar på tillrop att stanna.
Som händelsen oftast är, när detta kommer ifråga, att förbrytaren är både den djerfvaste och starkaste, eller ock fått för långt försprång att kunna upphinnas; så har detta stadgande så ringa inverkan på fångarne, att det nu hörer lill ordningen för dagen, att en eller flere för någon tid göra utflygt ur arresten samt beskatta samhället, för att åtminstone till nästa arrestering kunna lefva von frischen.
Vetskapen att minsta försök till flykt har så farliga följder, att till och med lifvet derigenom riskeras, måste nödvändigt hafva inverkan på så val den ännu frie, men till lagbrott benägne, som på den en gång förvunne och fängslade förbrytaren; ty den ännu frie vet, alt om han begår brottet och upptäckes, är han ovillkorligen satt utom lagen vid första försök att undgå straffet, och den inom fängelset vi - Den 8 Februari. stnnde måste nödvändigt Frukta hvarje upptäckt afblotta försöket att undkomma, ty han tvingas i detta fall alt göra sig beredd på det värsta.
Och då hvarje försök till rymning strängt afstraffas, så förmodar jag, att desamma äfven i betydligaste mån skola minskas. 2:0
Att rymd fänge, hvilken, då han ertappas, sätter sig till motvärn, är för samhället i högsta grad vådlig, lärer ej bestridas; ty då han uppenbart vågar trotsa lagarna och dess tjenare, så kan man af honom ej heller vänta någon aktning för enskildes säkerhet; lian sätter sig sjelf utom lagen och bör, liksom ett skadligt och farligt djur, till samhällets gagn och säkerhet, göras oskadlig, örn ock dertill skulle fordras hans lif.
Den dagliga erfarenheten visar, huruledes förrymde correetionister samt andre förvunne förbrytare våldsamt bemöta polisbetjening och vaktkarlar, sorn söka att dem upptäcka och gripa.
— Ja! djerfhelen har nu hunnit den höjd, att flere polisbetjenter, under tjenstens utöfning, blifvit svårt och farligt sårade, och alt de, hvilka endast utfört tjensteåligganden, riskerat lifvet, under det förbrytarne ej baft något att vedervåga, 0111 jag undantager ett eller annat slag eller hårdare handtag.
Alli detta kunde likväl till en stor del afhjelpas, om polisbi tjeningen beväpnades samt tillätes att vid behof använda vapen och saklöst, vid ringaste försök till motstånd, nedhugga den motspänstige.
Jag förmodar, att till och med de vid institutet å Långholmen uppfostrade, i detta fall, skola blifva medgörligare och mindre benägne att genast laga till klöfven. 3:o
Den soldat, som med olydnad eller våldsamhet bemöter sin förman, afstralfäs enl. krigsartiklarna, med döden; men den farlige förbrytaren, som begär enahanda förbrytelse emot sitt befäl eller bevakning , straffas relativt högst lindrigt.
En fånge, som med knif eller annat vapen sårar sin förman eller väktare, riskerar endast att ömsa fängelse samt att få fängelsetiden förlängd, örn densamma kan förlängas, med tillsats af vatten och bröd eller spö, efter omständigheterna.
Hvilken af dessa begår den för samhället största och farligaste förbrytelsen: soldaten, som af öfverilning och häftigt temperament söker att hämnas en förment eller verklig oförrätt, eller den förvunne brottslingen, som af inrotad elakhet eller skadeglädje söker att hämnas den förnedring, han genom eget förvållande iråkat?
Och ändå straffas den förra, ingalunda för det allmänna farliga, förbrytelsen med döden.
Anses detta straff rättvist och nödvändigt inom krigsståndet, hvarest en viss hederskänsla i allmänhet anses vara rådande; huru mycket rättvisare och beliöfligare måste det ej då vara inom en samhallsclass, der ingen ädlare känsla finnes, och hvarest endast fruktan för följden eller straffet är det enda motivet, hvarföre det ej begås!