Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inberäknadt tiden för samlingen i La Chapelle, hade kåren på 33 — 36 timmar gått 75 km., en bataljon till och med 85, utan att någon trupp-afdelning lemnade efter sig mera än 5 proc.
efterliggare (en bataljon lemnade ingen enda man efter).
Af 4,000 hästar störtade 13.
Och då var vägen uppblött af regn, sönderkörd, full af stora hål.
Här och hvar stupade man i mörkret på döda hästar, kullkörda fordon eller annat.
Till detta märkvärdiga exempel på marschförmåga skulle väl många andra kunna läggas.
Så red den 21 januari 1871 en skvadron dragoner från general Werders söder om Belfort stående kår för att söka förbindelse med den från vester anryckande sydarmén.
På 12^2 timmar till-ryggalades 103 km.
utan att fodra, hvarefter förbindelse vans.
Då skva-dronen följande dag kom tillbaka, hade den på 36 timmar tillryggalagt 203 km., hvilket till och med för kavalleri är något högst betydligt.
Då Serbien i november 1885 förklarade Bulgarien krig, stodo det senare landets stridskrafter i Rumilien, och gälde det att så fort som möjligt förflytta dem till den för försvaret gynsamma ställningen vid Slivnitza, 30 — 35 km.
nordvest om Sofia.
Trupperna marscherade också med en hastighet, som söker sin like i historien.
Så tillryggalade ett regemente efter en besvärlig järnvägstransport 95 km.
på 32 timmar.
Ett annat regemente, som efter en mödosam marsch anlände till Sofia, fick där genast sitta upp på kavalleridepotens hästar, två man på hvarje häst, och fortsatte på detta sätt färden till Slivnitza.
Så väl vid detta tillfälle som vid g: e tyska kårens ofvan omtalade marsch fördes en del af manskapets ränslar på fordon, hvilket medel underlättar marschen, men kräfver ganska mycket fordon.
Om man afser från dylika utomordentliga marschprestationer och håller sig till det, som under vanliga förhållanden och under en längre tid kan åstadkommas, så finner man, att under åtminstone något så när gynsamma omständigheter en mindre truppstyrka utan svårighet tillrygga-lägger 20 — 25 km.
om dagen och, om det gäller, kan utsträcka denna väglängd till 30 km.
för en eller annan dag.
Med inskjutande af erforderliga raster kräfver en marsch om 20 km.
omkring 5^2 — 6, en om 30 km.
9 — 10 timmar, allt under gynsamma omständigheter.
I samma mån truppstyrkan i kolonnen växer, i samma mån ökas marschens svårighet och tiden för dess verkställande, så att man t. ex. af en arméfördelning näppeligen kan fordra, utom i enskilda fall, längre dagsmarsch än några och tjugo kilometer.
Det är nödvändigt, att marschen i allmänhet afslu-MARSCHER OCH ANDRA TRUPPFÖRFLYTTNINGAR.
tas fore mörkrets inbrott och så tidigt, att trupperna hinna anordna sin förläggning, koka och spisa samt Verkställa proviantering o. d. samt i tillräcklig tid komma till hvila.
Då stora mål stå att vinna, kan man visserligen marschera dag efter dag utan rastedag, men i längden sliter detta dock ut trupperna, som tid efter annan måste beredas tillfälle att hvila upp sig samt att iståndsätta brister på kläder och persedlar.
För en hel härs samfälda rörelse- anser man en medelmarschlängd af 15 — 18 km.
om dagen vara det mesta, som i allmänhet kan åstadkommas, och ökas detta mått någon gång till 20 km.
eller mera, så blir rörelsen förenad med stor ansträngning.
I hög grad bidragande till marschens underlättande är det sätt, på hvilket truppernas förläggning ordnas under de dagliga af brotten.
En vacker sommarnatt kan bivuakering, under bar himmel eller under de små skyddstälten, vara ganska angenäm, men en gammal soldatregel säger dock, att det sämsta kvarter är bättre än den bästa bivuak, och vill man icke slita ut trupperna jämte alla deras persedlar, så måste man låta dem komma under tak.
I krigstid anlitar man alla byggnader inom det område, där man hvilar, och de rymma i allmänhet ganska mycket, när allt utrymme tillgodogöres, som ' kan användas för människor och hästar.
En svårighet bereder dock alltid kvarterförläggningen, den nämligen, att den nödgar till förläggningsområdets utsträckning, hvarigenom säkerheten minskas, på samma gång trupperna få vidkännas ett tillskott i marschväg för att komma till och från sina kvarter.
Denna olägenhet minskas " dock genom fördelen af den bättre förläggningen och utjämnas genom väl anordnad bildning och upplösning af kolonnerna.
För att taga billig hänsyn till trupperna förläggas de redan under fredliga större öfningar i alla länder i kvarter, då icke öfningens ändamål särskildt fordrar bivuakering för en eller annan natt.
Härifrån gör endast vårt land undantag, enär inkvarteringsförordningarna medgifva inkvartering endast för tågande och garnisonerande trupper.
Huru kallt, regnigt eller smutsigt det än må vara, måste våra trupper hvila på den blöta marken under de små, föga skyddande tälten.
Månne förhållandet kan blifva annorlunda, om en gång våra indelta och värfvade soldater ersättas af de mera tongifvandes i samhället egna söner?
Men nu åter till själfva marscherna.
Redan förut har blifvit nämndt, att man för att göra marschen lättare och bekvämare delar en större truppstyrka i flera kolonner.
Gäller frågan en marsch i fredstid eller en förflyttning alldeles utanför fiendens verkningskrets, d. v. s. en vanligen s. k. tågmarsch, tager man hänsyn endast till bekvämligheten och indelar kolonnerna efter tillgången på vägar, och så, att de olika vapenslagen gå hvart för sig.
I fiendens närhet åter måste man förflytta sig under en ständig krigsberedskap.
Gäller frågan en hel här, delas dess största enheter, armékårerna eller arméfördelningarna, icke gärna, men om möjligt låter man hvarje sådan förfoga öfver en särskild väg.
Låter detta sig icke göra, måste två dylika en-204
heter ingå i hvarje kolonn eller i några dylika, men låter man dem då om möjligt ta * ga en dagsmarschs afstånd mellan sina teter, så att den bakre för hvarje, dag tillryggalägger samma vägsträcka, som den framförgående gått dagen förut.
Stundom måste de dock sluta närmare tillsamman, såsom fallet var t. ex. vid Napoleons infall i Sachsen 1806, då två eller tre armékårer gingo i hvarje kolonn.
Inom hvarje särskild kolonn måste trupperna ingå i den ordning, i hvilken de kunna komma till användande i striden.
Går man emot fienden, kommer främst en del kavalleri, som håller samband med de själfständiga kavallerienheterna, om hvilka vidare nedan, eller besörjer spaningstjänsten, om dylikt själfständigt kavalleri icke finnes.
Därefter kommer det till kolonnens säkerhet af något infanteri och artilleri bestående avantgardet samt därefter hufvudstyrkan med en mindre del infanteri i teten, sedan större delen af artilleriet och så återstoden af infanteriet, följd af sjukvårdstruppen.
Efter allt detta komma tränganstalterna, först truppernas träng, den s. k. bagageträngen, och därefter den stora trängen, bestående af ammunitionskolonnerna, proviant- och furagekolonner samt flyttande sjukhus och hästdepot.
Fastän helt korta afstånd tagas mellan de särskilda afdelningarna, upptager truppkolonnen af en 12,000 man stark arméfördelning ett djup af 10 km., hvartill kommer 2 km.
för afståndet vid och bakom avantgardet, om dylikt afdelas.
Bagageträngen tager 2 — 3 km.
i djup och stora trängen,-som delas i två grupper, tillsammans minst 11 km.
Med tillägg af nödvändiga afstånd mellan de olika trängtrupperna får hela arméfördelningen med alla sina anstalter sålunda ett djup af minst 40 km.
Man finner häraf lått, hvilken noggrannhet fordras i marschmaskineriets anordnande, och hvilka svårigheter uppstå, då flera stora härdelar måste ingå i en och samma kolonn.
Rör man sig i riktning från fienden, blir marschordningen alldeles - motsatt den nyss nämnda; bevakningstruppen antager här benämningen arriergarde.
Vid en här utsändas de själfständiga stora kavallerienheterna, kavallerifördelningarna, åt fienden till.
De bilda en säkerhetsslöja en eller ett par dagsmarscher framför hären och söka genom att samla hufvuddelen af sin kraft på en eller annan punkt bryta genom fiendens slöja för att taga reda på förhållandena hos honom.
Då fiendens kavalleri härvid naturligtvis sätter sig till motvärn, komma i framtiden säkerligen stora kavalleristrider att blifva krigshändelsernas inledning.
Ve den, som härvid ligger under; han måste finna sig i, att motspelaren ser i hans kort.
•Ii
Huru väl anordnade marscherna än må vara, ligger det dock alltid något tröstlöst i detta eviga marscherande, för att icke tala om de stora förluster, som äro oskiljaktiga från långa marscher.
För att hastigt förflytta truppstyrkor längre vägar måste man därför finna på ett meraMARSCHER OCH ANDRA TRUPPFÖRFLYTTNINGAR.
verksamt medel, och fore järnvägarnas anläggning fans förutom sjötransport intet annat sådant än transport på vagnar.
Visserligen lät Napoleon I åren 1805 och 1806 förflytta hela gardet på detta sätt från Paris till Tyskland, och 1814 fingo en del trupper åka från Spanien till det inre af Frankrike, vid hvilka tillfällen 75 km.
tillryggalades om dagen och fullständig skjutsinrättning var anordnad, men åtgärden kan dock sällan tillgripas på grund af det stora antal hästar och fordon, den tager i anspråk.
Sedan järnvägarna spunnit sitt täta nät öfver världens nästan alla delar, ligger det ju nära till hands att använda dessa i krigföringens tjänst, och utan järnvägar hade nutidens masskrig aldrig blifvit möjliga.
Napoleons » grande armée » gick under i Ryssland, emedan lifsmedlen icke kunde tillföras den samma trots den ofantliga träng, som bildats enkom för ändamålet.
Med järnvägar hade fälttåget sannolikt lyckats och hären ganska helskinnad återvändt från Ryssland.
Järnvägarna hafva sin största betydelse vid härens samling på krigsskådeplatsen, såsom redan blifvit visadt i föregående uppsåts.
Under själfva krigsrörelserna kunna de däremot mera undantagsvis brukas, ty afstånden äro i allmänhet för korta och osäkerheten för stor, för att man skulle våga släppa mindre afdelningar ut på egen hand.
Hvad den förra saken beträffar, inses lätt,# att, om på en enkelspårig bana kunna framföras t. ex. 12 tåg om dagen, och om en arméfördelning (med utelem-nande af större delen af stora trängen) fordrar 36 tåg, så åtgår för transporten tre dygn förutom tiden för ett tågs gång.
På tre dygn marscherar fördelningen emellertid utan svårighet 70 km.
och kommer då fram sam-làd.
För att någon tidsvinst skall uppstå, fordras sålunda, att väglängden öfverstiger 70 km.
I fientligt land finner inkräktaren dessutom vanligen järnvägarna förstörda och materielen bortförd.
Likväl kan det mången gång vara fördelaktigt att under pågående rörelser på järnväg hastigt förflytta en, vanligen mindre, del trupper från en punkt af krigsskådeplatsen till en annan, blott det kan ske fienden ovetande.
Sådana truppförflyttningar utförde fransmännen flera gånger söder om Loire under senare delen af fransk-tyska kriget 1870 — 71, och tyskarne flyttade äfven vid behof en mindre del trupper mellan Paris och krigsskådeplatsen i norra Frankrike.
Gäller förflyttningen kortare sträckor, kan det vara fördelaktigt att föra större delen af infanteriet på järnväg, medan återstoden däraf jämte de beridna vapnen marschera till fots.
Af synnerligen stor betydelse äro järnvägarna för tillförseln till hären af förnödenheter af alla slag x), såsom redan blifvit påvisadt, äfvensom för bortförandet från hären af sådant, som där icke vidare behöfves, framför allt af sjuke och sårade.
Det är först sedan en fullständig spridning utom .krigsorten af de sjuke och sårade blifvit möjlig, som- sjukvården kan hindra farsoter att utbryta vid härarna, och dessa hafva i alla
T) Ett enda tåg kan framföra en dags lifsmedelsbehof för 38,000 man med tillhörande hästar.2o6
tider — utom på tyska sidan 1870 — 71 — kraft vida större offer än marscher och fiendens vapen.
Sjukvårdens sorgfälliga tillgodoseende är sålunda icke endast en gärd af människokärlek, den är äfven ett vigtigt medel till lösningen af krigföringens svåra uppgift.
I eget land möter järnvägarnas användande för sagda ändamål inga synnerliga svårigheter; i fientligt land måste de däremot ofta först iståndsättas, hvilket kräfver ganska lång tid och mycket arbete, hvarjämte man någon gång till och med blir föranlåten att anlägga en kortare järnvägssträcka till förbindelse mellan banor eller för att kringgå någon förstörd eller af fienden besatt punkt.
I alla händelser måste järnvägarna omsorgsfullt skyddas, hvartill åtgår icke så litet trupper.
Näst järnvägarna intaga sjökommunikationerna främsta platsen i synnerhet i ett vattenrikt land såsom vårt.
Då hästar och fordon emellertid erfordra stort utrymme och särskilda anordningar på fartygen2), kräfver en större truppstyrka för transport sjöledes en stor mängd fartyg, hvarjämte omfattande förberedelser måste vara vidtagna för landstigning.
För kortare transporter af mindre truppstyrkor lämpa sig våra innanhafs-farleder synnerligen väl, och ännu mera är detta händelsen i fråga om tillförseln af förnödenheter och bortförandet från hären af sjuke och sårade.
Genom att i fullaste mått tillgodogöra sig järnvägarnas och sjökommunikationernas stora transportförmåga kan man vinna mycket stora fördelar och högst betydligt bespara en kraft, som med större gagn kan användas på andra sätt än att slitas ut på landsvägarna.
T) Man beräknar vanligen för en man 1 / 2 ton eller i kv.-m: s däcksyta^ för en häst 3, ton eller 3 kv.-m: s däcksyta, för ett fordon 8 ton eller 8 kv.-m: s däcksyta.
C. N — n.Från Konstutställningen i Göteborg.
Konstutställningen i Göteborg år 1891 kommer utan tvifvel att räknas såsom en af de märkligare företeelserna inom vår konstvärld under de senare fem åren; det torde därföre vara på sin plats att just i Svensk Tidskrift i hastiga drag redogöra för densamma.
Sedan 1886 års utställning i Göteborg då » Valand » invigdes har säkerligen ej ett så stort antal värdefulla arbeten varit utställda samtidigt i Sverige; om äfven flere af våra framstående konstnärer såsom G. Cederström, Fagerlin, Salmson, Wahlberg m. fl.
ej hörsammat kallelsen, äro dock de allra fleste bland Sveriges utofvande målare och bildhuggare representerade genom ett eller flere konstverk; till dessa komma en hel skara yngre, hittills så godt som okände konstnärer, hvilka med delvis framstående arbeten rycka fram i främsta ledet.
Vid utställningens öppnande, förliden i5: de juni, yttrade H.
Prins Eugen bl.
a. följande beaktansvärda ord: » Detta måste glädja enhvar, som anser att konsten ej blott är en berättigad utan en nödvändig faktor i ett folks kulturlif, att konsten har en uppgift, som endast hon kan fylla.
Det har sagts, att nutidens konst saknar det stora innehåll, som ett sådant kraf innebär.
Men en framtid — kanske en ganska nära framtid — skall visa att äfven denna haft ett stort mål för ögonen, då den sökt lära människan att kunna glädjas åt och älska det enkla, hvardagliga, som omgifver henne och inse att naturen eger skönhet utan att behöfva klädas i helgdagsdräkt. » Dessa ord vinna sin bekräftelse genom utställningens hela karakter.
De stora monumentala bilderna, historiemålningarne och den berättande genremålningen hafva måst gifva plats för stämningsmålningar, ljuseffekter, genreartade porträtt, ja t. o. 111. studier och små skizzartade bilder.
Detta förhållande är dock märkbarast inom måleriet; skulpturafdelningen på innevarande års utställning kan däremot uppvisa flere storslagna arbeten, hvilka väl motsvara det kraf, man kan ställa på stor monumental konst.
För att emellertid återkomma till den moderna upp-2 12
FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG.
fattningen af målarekonsten, som i så rikt mått funnit plats i » Valands » salar, vill jag, innan jag går att redogöra för enskilda här utställda konstverk, med några ord angifva min ståndpunkt till densamma.
Krafvet på realistisk uppfattning inom det moderna måleriet har så småningom allt mer och mer funnit rotfäste och behofvet att endast återgifva, hvad man verkligen sett eller ser, har bragt konstnärerna att hålla sig till ämnen, hvilka det varit dem möjligt att utföra med så att säga fotografisk noggrannhet.
Detta är nu godt och väl och vore däremot strängt taget intet att anmärka, såvida ej ' bristande smak hos en del konstnärer förledt dem att måla ämnen och föremål, hvilka lika litet kunna väcka den icke konstnärligt bildade allmänhetens intresse som tilltala dess skönhetssinne.
Sådana ämnen äro likväl, jag vågar påstå det, föga egnade att höja konsten eller göra den till en ingripande faktor i ett samhälles smakutveckling.
Jag förstår väl huru en i öfrigt intetsägande, men realistiskt utförd stämningsbild t. ex. kan tilltala såväl konstnärer som allmänheten och jag inser fullkomligen dess berättigande, men de konstprodukter däremot, där hvarken stämning eller ämne hafva något att betyda och hvilkas enda förtjänster bero på utförandet och endast kunna rätt bedömas af konstnärer eller mången gång endast af d.en konstnär, som utfört bilden, äro enligt min åsikt till föga fromma för den bildande konsten.
Man måste därföre beklaga, att våra konstnärer så ofta egna tid och krafter åt sådana ämnen och särskildt att utställningarne i så stor utsträckning belamras med bilder, hvilkas rätta plats vore i ateliern, där de såsom rön, konstnärerna emellan, kunde beundras eller kritiseras.
Att en målning endast därföre att den är » bra gjord » kan väcka målarnes, ja till och med konstvännernas, intresse inser jag fullväl, men om konstens mål skall vara att bilda och förädla, får den ej sänka sig ned till en nivå, som icke i någon riktning har att skaffa med det sköna eller det ädla.
Hvad vinner samhället på att herr X. utställer några skizzerade björkstammar eller att herr Y. behagar visa publiken huru en ful, kanske illa målad, bondpiga plockar potatis.
Tyvärr frestas just mindre framstående målare genom lättheten att » tå ihop » en tafla att utställa dylika bilder.
Hvar.
är då nyttan?
Hvar finnes det berättigade?
Hvarest söka det sköna?
På tal härom vill jag med anledning af nu pågående utställning och nyligen afslutade elevutställning vid målareakademien göra en anmärkning emot det raseri att utställa, som mer och mer gripit omkring sig.
Gå upp på våra konstföreningar, gå till herr ßlanch, res till Göteborg och betrakta utställningen i » Valand », tänk på Akademiens ofvannämnda utställning och Ni skolen blifva förskräckta Öfver den mängd underhaltiga bilder, som blott i år utställts.
En-2 12 FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG.
däst en sträng jury kunde i någon mån stäfja detta ofog och likaså kunde Akademien, genom att göra sina årsutställningar för lyckta dörrar, betaga en del ungdomar lusten att i förtid till våra utställningar insända arbeten, hvilkas uteslutande värde består i materialet, som användts.
Mången skall måhända finna dessa mina åsikter föråldrade och tro mig vara bland dem, som fördöma de nya strömningarne.
Ingen kan lifligare
än jag känna för den moderna uppfattningen af konsten, ingen med varmare
intresse följa dess framsteg och glädjas Öfver dess framgångar.
Jag har blott - sökt att angifva de missriktningar, hvilka här såväl som annorstädes banat sig fram och hvilka, om de ej hämmas, lätteligen kunna taga Öfverhanden.
Men låtom oss nu återvända till utställningen i Göteborg, där vi skola finna en hel del bilder af stort värde såväl inom måleriet som inom skulpturen.
Att emellertid lemna en noggrann redogörelse för alla utställda arbeten är ingalunda min afsikt och skulle helt säkert trötta läsaren; jag vill därföre endast närmare skärskada, hvad de mera kända mästarne insändt, samt i korthet omnämna de arbeten af yngre förmågor, hvilka förtjäna att uppmärksammas.
Yi börja med porträttmåleriet, som företrädes af omkring 50 stycken bilder, delvis framställande bekanta personligheter.
Grefve v. Rosen utställer aflidne professor Palms porträtt och har med denna bild åter häfdat sin plats såsom en af våra främste porträttmålare; likheten är slående och vissa partier utförda med en elegans och säkerhet, som värdigt påminna om konstnärens bästa arbeten, ehuruväl ansiktsfärgen synes mig något entonig och konventionel.
En annan af våra förnämste porträttmålare, Richard Bergh, visar tvänne nya arbeten, hvilka visserligen på ett otvetydigt sätt tala om konstnärens mästerskap, men dock på intet vis kunna jämföras t. ex. med porträttet af N. Kreuger eller » Min hustru », hvilket senare måhända är det yppersta, som under senare år blifvit måladt i Sverige på porträttets område.
Det ena af de nu utställda porträtten, framställande fru Z., verkar harmoniskt såsom färg och utmärker sig, liksom alla Berghs arbeten för säkerhet i teckning, men lemnar dock åskådaren tämligen kali; särskildt torde ansiktet tarfva någon omarbetning.
Det andra gifver oss bilden af den kände tidningsmannen, redaktör F. Vult v. Steyern; fullt af lif och med en utpräglad karakteristik synes mig detta senare stå betydligt framföre ofvannämnda fruntimmersporträtt, om ock det delvis skizzartade utförandet förledt den eljest så noggranne konstnären att använda färger, hvilka verka allt annat än sanna.
Likheten, ställningen och det något sarkastiska småleendet äro väl träffade samt återgifna med förvå-
142 10
nande skärpa; bilden skulle tett sig bättre, om den fått en förmånligare plats.
Vid sidan af Bergh kommer Oscar Björk med tvenne större porträtt, båda kända från hans specialutställning i Stockholm.
Bilden af grefvinnan S., ett ganska anmärkningsvärdt arbete, tilltalar mig dock ej såsom ensemble, om äfven vissa detaljer äro utförda med mycken säkerhet; interieuren verkar oroligt och tilldrager sig alltför mycket åskådarens blickar.
Likheten är dessutom ej heller fullt tillfredsställande.
Björks » Porträtt af min hustru », sittande helfigur i naturlig storlek, är däremot ett arbete af stort värde, vare sig man afser teckning, färg, karakter eller likhet, och ställer sin upphofsman i bredd med våra förnämste porträttmålare.
Den egendomliga solreflexen t. ex., som upplyser ansiktet nedifrån, är ett svårt experiment, hvilket konstnären lyckats utföra med stor habilitet.
Fru Hildegard Thorell utställer ett utmärkt porträtt af professor Börjeson, herr J. O.- Cantzler af musikdirektör Meissner, fröken K Cardon af målaren G. Rydberg.
Dessutom förtjäna omnämnas: Hanna.
Paulis liffulla, men något själfsvåldiga bild af målaren K. Nordström, Hildegard Norbergs karakteristiska och bredt målade porträtt af rektor Selggren, Elisab.
Keysers af författarinnan fru Keyser, Maria Wrangels herrporträtt, sittande helfigur i naturlig storlek, Mina Bredbergs själfporträtt och Av a Lagercrantz ' porträtt af amiral Lagercrantz, ett kraftfullt och samvetsgrannt arbete.
Äfven fröken Eva Bonnier utställer ett godt porträtt af en äldre dame.
Pastellafdelningen inrymmer äfvenledes en del porträtt, af hvilka dock endast Ivar Nybergs, Elisabeth Keysers, Ingeborg Westfelts (knästycke) samt i viss mån äfven Gunnar Wennerbergs arbeten fördelaktigt utmärka sig från den mängd dilettantartade bilder, som just inom pastell- och akvarellafdelningen finnas på utställningen.
Genremålningen i egentlig bemärkelse är, såsom jag förut nämnt, fåtaligt representerad, men suppleras af landskap med figurer, s. k. friluftsmålningar,.
studier och interiörer med eller utan berättande motiv.
Af de på utställningen inom denna kategori förekommande bilderna måste utan gensägelse tvänne taflor af Anders Zorn ställas främst, ja t. o. m. en bra bit framföre de andra \ båda bilderna framställa badande flickor i fullt sol-ljus.
Man måste hafva Zorns.
begåfning och otroliga färdighet för att öfverhufvudtaget försöka sig på att med anspråk på realism framställa vågskvalp i full sol och midt i solglittret nakna människor.
Försöket har lyckats förvånande väl; sedda på vederbörligt afstånd göra bilderna en nästan illusorisk verkan.
Tekniken är upp-drifven till det högsta möjliga, men ofrivilligt föres dock tanken, isynnerhet vid den mindre bilden, till den gamla satsen: » det är endast ett steg emellan det2 i i
sublima och det löjliga », ty låt någon annan än Zorn måla en tafla med samma manér och man skulle helt visst rycka på axlarna.
Huru framstående, dessa solbilder än äro, skall dock svårligen den stora allmänheten rätt kunna uppfatta Zorns konstnärskap blott genom dem, det hade därföre varit fördelaktigt, ifall något af konstnärens andra arbeten samtidigt kunnat figurera på utställningen, exempelvis ett eller annat af de porträtt, han visade på sin specialutställning i Stockholm förliden höst.