Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att det skulle låta göra sig att tillverka gevär här af värt ypperliga jern och att sådant äfven borde kunna ske till export, om ej till vår östra granne, dock till andra, det vill jag gerna medgifva, och jag tror att det kunde blifva en ganska betydlig exportartikel; men bär är, roine herrar! icke fråga om annat än att tillverka för att lägga i förrådet, och då kan jag ej med Hr Lagerhjelm instämma deruti, att ett sådant sätt att sysselsätta arbetare vore gagnelig!.
Ur en annan ledamots, Hr Lagerheims, luftiga tal vet jag ej om jag rätt kunnat uppfatta, huruvida han i första början deraf närmat sig till den grundsats, som jag förut i dag tagit mig friheten yttra angide anslagen till cornmunicationernas lättande; men för honom kunde jag och naturligtvis alla de, som vågat tala emot hans åsigt i denna sak, befara att komma i den cathegori, som han sagt i historien skulle stämplas såsom förrädare.
Detta Hr Lagerheims yttrande är ett ibland dem, som jag tror att man utan afsaknad kunde utesluta; likasom jag tror, att den historik Hr Rosenblad velat framställa öfver den tid, då lian var pojke, kan vara öfverflödig intilldess vi fått veta när Hr Rosenblad sjelf anser den historiska perioden vara slutad.
Emedlertid får jag nu uppgifva de hufvudsakliga skäl, på grund af hvilka jag instämmer uti de af Gr.
Anckarsvärd gjorda slutpåståenden.
Dessa skäl gro, för det första, alt jag ansett administrationen ej förtjena förtroende; för det.andra, att man icke velat bestämdt förklara, hvarföre ej fulltalighet finnes af de gevär, som vi ägde år i8<5; för det tredje, att det löfte, som gjordes af Regeringen år 1817, blifvit ouppfyldt; för det fjerde, att förråderna ej äro så completta, som de efter en uppgjord probabililelscalcul borde vara, och för det femte de höga priserna på gevären.
På alla dessa skäl
Den 18 Mars. 97 kan jag, för min del, icke förena mig med dem, som önska en sådan förhöjning, som PresteSt. tillstyrkt i afseende på detta anslag
Jag skulle snarare, såsom jag förut yttrat, velat nedsätta delta anslag, men då nu Gr.
Anckarsvärd liar ansett alt man borde förblifva vid Ulsk:s förslag för den votering, som jag förutser i denna fråga; så får jag förklara, att det är med ledsnad — för att ej, lika med en annan talare, säga med sorg, — som jag får beqväma mig till att instämma uti hvad StatsUlsk. i detta hänseende tillstyrkt.
Hr Ri b biri g, bengt:
Den sak, hvarom nu afhandlas, är efter mitt förmenande af beskaffenhet att inga insinuationer af mer eller mindre sårande beskaffenhet för erhållande af hvad man önskar bora komma i fråga.
Här hafva blifvit begagnade temmeligen skarpa uttryck, hvarmed orden förräderi, samvete och dylikt blifvit nämnda.
Det yttrande, som af Hr Silfverstolpe blifvit citeradt såsom afgifvet af en nu frånvarande aktningsvärd man och ledamot af detta Stånd, måste betraktas under hugkomst af denne mans enskilda karakter.
Hans uttryck torde ibland anses nog skarpa, hvilket måhända äfven kan mig tillvitas.
Jag tror således, att man ej bör lägga mera vigt på detta uttryck, än som höfves.
I grunden tänker jag som han, men jag tror ej, att det af honom begagnade uttrycket nu behöft citeras.
Jag skulle tro, att den sak och det ändamål, hvaröfver vi här debattera, är af den beskaffenhet, att skiljaktiga meningar, hvad sjelfva ändamålet angår, icke finnas inom detta Hus.
Ilar lärer nemi. ej finnas någon, som icke instämmer med Hr Lefren deruti, att Riket måste med små eller stora uppoffringar alltid försättas i det möjligen bästa försvarstillstånd.
Då härtill otvifvelaktig! fordras tillräckliga vapenförråd för ej allenast den indelta armeen och beväringen, utan äfven, så vidt möjligt är, för man ur huse, om jag så får uttrycka mig, så instämmer jag fullkomligt med honom uti den önskan, att förråderna måtte blifva så completta som ske kan; men här är en annan fråga, nemi. huru man skall gå tillväga för alt ernå detta allmänt önskade mål?
Tager man saken sådan den är, så behöfves ej att med skarpa insinuationer eller skuggkastningar söka komma dertill, utan vi måste upptaga skälen å ena och andra sidan, öfverväga dem, och sedan besluta.
Olyckligtvis torde, i fråga örn anslag, i allmänhet den sinnesstämning, som för närvar, råder, äfven hafva varit orsaken til! de afprutningar, som ägt rum för ifrågavar. behof. Huruvida någon anledn. att pruta förefinnes, blir en annan sak, men å andra sidan framställer sig äfven för mig den frågan: hvarföre har man vid många tillfällen begärt så mycket, att prutning på de begärda anslagen kunnat få äga rum, utan alt Styrelsen funnit sig förhindrad alt bedrifva ärendena, åtminstone till egen be 22 H. i3 98 Den 18
Mar låtenhet?
Det förefaller mig besynnerligt, att, då man framställer ett anslag såsom oundgängligen nödvändigt lill upprätthållande af Rikets sjelfständighet, men summan likväl alldeles icke eller blott till en del erhålles, densamme, som förutan erhållande af allt hvad han begärt ansett omöjligt alt kunna upprätthålla denna sjelfständighet, ändock qvarblifver på sin plats och försöker samt lyckas i hvad han ansett omöjligt.
När sådant kan ske, är det äfven förlåtligt, om de personer, som ej sjelfve kunna intränga i djupare statsmannaåsigter rörtde verkningarna af det ena eller det andra beslutet, skulle vara tvehogsne då det begäres anslag huruvida dessa böra hel t och hållet eller till en del bifallas eller alldeles afslås.
Man tycker sig väl kunna fordra alt, då ett anslag begäres, orsakerna till behofvet böra vara noga utvecklade för att kunna föra hvar och en representant till ett riktigt omdöme och ledning vid beslutets fattande, synnerligen under förhållanden, då man ej kan förlita sig derpå, att hvad som begäres alltid verkligen är af nöden.
Det är dessa orsaker, mine herrar! sorn jag tror väsendtligen bidraga till våra olika åsigter om hvad som behöfves eller icke behöfves.
Det är kanske icke värdt att tala om sina egna önskningar, som kallas fromma, då deras fullbordan synes aflägse; men jag kan sällan afhålla mig ifrån att yttra denna förhoppning om framtida ljusare dagar, då den med mindre djupa statsmannaåsigter begåfvade representanten kan få hafva fullt förtroende till deni, som borde hafva det, utan att så noga och misstänksamt behöfva utforska huruvida det uppgifna behofvet finnes eller ej.
Vöre förhållandet sådant, så tror jag att bifall till hvad som begärdes snarare lemnades, och att vi då ej skulle vara tvehogsne af fruktan att misstaga oss, då vårt svar och våra penningar äskades.
Då likväl förhållandet nu är motsatt, och hvarken fullständig redogörelse för behofvet finnes, ej heller det förtroende, som jag önskade, då här är fråga om att bifalla eller afslå det begärda anslaget; så är ej annat råd för den representant, som sjelf icke är i tillfälle att undersöka hvad som är det rätta, än att bifalla hvad han tror vara oundgängligen nödvändigt, men ej mera, för att på sådant sätt noggrannt kunna hushålla för folket och söka att nedsätta deras dryga skattebördor.
Hvad sjelfva saken särskildt angår, så måste jag bekänna, lika med Gr.
Anckarsvärd, att jag ej kan inse huru det är möjligt, att 3,000 gevär årligen skulle blifva obrukbara.
E11 värd ledamot har väl i den frågan upplyst, att grunden härför ligger deruti, att en viss tid är antagen, hvarunder geväret anses vara dugligt till krigsbruk, hvarefter det härtill anses otjenligt och endast nyttjas till exercis.
Jag skulle ej gerna vilja antaga att denna princip så ovillkorligt tillämpas alt, ehuru geväret efter den förmodade tiden kunde befinnas brukbart, detsamma likväl casserades.
Detta vore lika orimligt, som då en sjuk Den 18 Mars.
99 person ansågs vara död, men han sjelf förklarade att han Jefde, manda svarade honom: tig du, det måtte läkaren veta bättre än du.
Blefvo dessa 3,ooo gevär verkligen för hvarje år obrukbara och behöfva de utgallras, så kan jag ej undertrycka den lanken, alt alltför ringa vård örn gevären äger rum, och då bör detta kunna hjelpas; men jag får också öppet gifva tillkänna, att alltför liten anledn. till en sådan förmodan finnes, ty efter hvad jag sett är vården om gevären temmeligen god.
Måhända är vid brukningen någon gång mindre noggrannhet iakttagen, som gör att ett och annat försl i tes, förrän det behöfdes.
Jag anser i alla händelser den principen vara oriktig, alt man skall helt och hållet cassera ett gevär, för det att det är mindre godt.
Jag vet ej hvarföre man icke kunde hafva det qvar i förrådet.
Man har talat om, att med sådana gevär ”slår man ej ihjäl någon fiende;” men jag hemställer likväl om ej ett mindre godt gevär är bättre att hafva, än intet gevär.
Iakttoge man större noggrannhet, när man utgallrade gevären och classificerade dem samt behölle dem, som ej vore alldeles odugliga, så skulle säkerligen flera goda gevär finnas än som nu är förhållandet.
Uppgiften att 3,ooo gevär skulle behöfva årligen utgallras gör att jag och många andra med mig, kanske ännu mer än jag, måste misstänka, att behofvet ej är så stort, som det af Regeringen blifvit uppgifvet för att kunna complettera förråden.
Den som omöjligen kan inse, att 3,ooo gevär årligen behöfva utgallras, kan icke heller fatta, alt, såsom Hr Lefre'n anfört, det skulle behöfvas 8o år för att, bringa gevären i våra förråder till det antal som erfordras.
Om man antager, att endast r,ooo gevär om året behöfde casseras, så skulle visserligen ej dessa 8o år åtgå innan antalet blefve fyldt.
Det är ledsamt att behöfva på sådana grunder, som jag nu anfört, neka ett hegardt anslag, som man verkligen anser behöfligt, ja möjligen alltför litet lill vinnande af det goda ändamål, som dermed bör åsyftas, men då man ej är öfvertygad om, att penningarne verkligen behöfvas och blifva så använda, alt den största möjliga frukt af dem erhålles, så är del också ganska svårt för representanten, som måste ansvara för huru han förvaltar folkets tillskott, att tillstyrka ett anslag, synnerligen då det vid närvar, förhållanden är fråga om ett större, än det Utsk., som bearhetat frågan och haft tillfälle att om bebofvet taga den noggrannaste kännedom, ansett sig kunna tillstyrka.
När jag således ej tilltror mig alt med mera insigt än Utsk. bedomina huruvida hehofvet är större, än Utsk. uppgifvit, så anser jag mig också helt och hållet obefogad alt biträda den mening, som en eller två personer af detta Stånd velat göra gällande, nemi. att vi skola bevilja mer än hvad StatsUtsk. har föreslagit; menför alt i min man icke hindra vinnandet af det goda syftemä - 100 Den 18 Mars. let, så vill jag, oaktadt den betänklighet jag måste hysa i afseende på gevärens vård, då 3,ooo uppgifvas till årlig cassation eller den noggrannhet, sorn borde iakttagas vid cassationer, bifalla hvad StatsUtsk. föreslagit, men kan ej gå derutöfver förr än jag genom tillförlitliga upplysningar blir öfvertygad om ett större behof.
När detta blir fullständigt utredt, så skall jag ej tveka att för min del bevilja huru mycket som anses beliöfligt för detta ändamål, vore det äfven 4 eller 5 gånger så mycket.
Jag har, på grund af min uppfattning af representations kallets åligganden, sökt alt göra gällande här den öfvertygelse, jag kunnat hysa, den erfarenhet, jag trott mig äga, och den kännedom om sakförhållanden, hvilken jag ej ansett mig sakna.
Jag har, såsom jag vågar hoppas, gjort detta under det fullkomligaste iakttagande af vederbörlig aktning för andras meningar, och jag har, hvarken vid detta, eller vid något annat tillfälle, såsom jag tror, tillåtit mig alt ifrågasätta hvarken motiver eller samvetsförhållanden vid öfverläggningar om allmänna angelägenheter.
Cederström har bär framställt sin mening, såsom om mitt samvete skulle hafva stått i bakgrunden vid den tankeyltring, som jag vågat framställa om gevärsfabrikalionen, såsom grund för milt bifall eller afslag på de begärda summorna.
Jag vill ingalunda bemöta Fiihrns yttrande på annat sätt, än med den förklaring, att jag är öfverlygad om alt Husets majoritet tror mitt samvete vara fullt ut så rent i detta hänseende, som Frih:ns, och att, om vi gå på olika vägar, så gå vi likväl båda till samma mål och äga ingen annan syftning, än vårt gemensamma fäderneslands bästa.
Misstagen utgöra en af mensklighetens största och oeflergifligaste rättigheter.
Dessa kunna vid detta, såsom vid många andra tillfällen, möjligen läggas mig till last; men, mine herrar! ett elakt uppsåt kommer aldrig att belasta mitt samvete.
Jag ämnar ingalunda, vid detta tillfälle, ingå i någon vederläggning af hvad sorn blifvit yttradt emot mina åsigter.
Inom detta
Hus skulle det vara ett temmeligen fruktlöst företag, då så många af Husets medlemnar äro män af yrket och följaktligen äga de insigter, som erfordras för bestämmande af deras öfvertygelse till resultat af beslut i denna del.
Hr Rosenblad har, såsom jag tror, oriktigt uppfattat milt yttrande, säkerligen till följe af någon otydlighet i mitt framställningssätt, då han nemi. trott det jag förklarat min åsigt för nyttan af försäljning af gevär med slopning.
Då något missförstånd häruti har ägt rum, så ber jag blott att få nämna, att jag ej kan göra mig begripligt, hvarföre någonsin något enda gevär ur våra förråder bör säljas, och att jag ännu mindre kan göra mig begripligt att dessa gevär böra slopas, d, v, s., sönderhuggas och göras alldeles onyttiga, Den 18 Mars. sä att endast materialbitarne deraf kunna till ett så obetydligt pris för statsverkets räkning försäljas, att icke i min tanke en vida ändamålsenligare hushållning dermed vore att förvara geväret, så cassabelt det också vore ; ty omöjligen kan det blifva så bristfälligt, att det icke kan barnen bajonett, att det ej kan tjena vid en landtstorm, då man måste beväpna allt, som möjligen kan beväpnas, bela Svenska befolkningen.
Då loide allt ordande i scientifik! hänseende, allt tal om stor fosterlandskänsla blifva lomma ord, när det en gång gäller att handla, och när sjelfva effecten skall komma att visa sig.
Af Hr Lagerheims yttrande måste jag bekänna, att, då han inlåtit sig i discussion öfver denna fråga, så hade jag väntat ändra upplysningar, än dem han meddelat.
Jag har tjenat i många år vid samma värfvade regemente, som han.
Det är ifrån denna min tjenstetid, som jag isynnerhet har i minnet min erfarenhet om gevärens möjliga slitning.
Jag har således ifrån delta håll snarare vunnit ett understöd för min åsigt, att omöjligen, mine herrar! — jag vågar bestämdt uttala detta ord — omöjligen 3,ooo infanlerigevär kunna årligen förslitas, med den ringa tjenstgöring, som af Svenska armeen årligen bestrides.
Vid det regemente, som Hr Lagerheim tillhör, af 800 man, med den passevolance, som han sjelf antydt vara den för gevären bestämda, skulle den årliga slitningen för dessa 800 gevär belöpa sig till 80 gevär.
Jag vill ej trötta R. o. Ad. med sifferberäkningar, men denna gevärsslitning på 800 gevär för en trupp med 12 månaders tjenstgöring och deraf minst 3 månaders exercis om året, torde, med biträde af en enkel division, lätteligen kunna leda en hvar till resultatet af gevärsslilniogen för hela Svenska armeen.
Denna beräkning måste visa en gevärsslitning af 21 dagar, som jag likväl i min beräkning upptagit till en månads slitningstid, hvilken visst icke öfver hufvud belöper sig på hela armeen; det veta herrarne så väl som jag.
Hr Silfverstolpe liar ifrågasatt, huruvida uti de uppgifter, som jag anfört i afseende på kostnaden för olika nationers gevär, varit beräknad någon annan kostnad, än deri för sjelfva materialierna, utan att kostnaden för arbetet och embelsmäns aflönande med mera dylikt blifvit upptagen.
Jag erkänner att jag ej har några sådana speciella uppgifter, ty uti det bref ifrån General von Hellwig, hvilket jag åberopat, namnes blott factoriets pris.
Jag skulle föreställa mig alt i alla väl anordnade Kronans verkstäder, så väl materialierna, som allt öfrigt, måste ingå uti beräkningen, samt alt med factoriets pris måste menas hvad geväret kostar, när det är färdigt att utJemnas ifrån facloriet, emedan jag ej föreställer mig att en stat, vid beräkningen af sina utgifter, skulle kunna vara intresserad af alt bedraga sig sjelf.
Om således denna tillverkning göres af soldater eller andra, så skulle jag tro att beräkningen af kostnaden i alla fall måste omfatta det hela 102 Den 18 Mars. och alt med factoriets pris bör förstås hvad gevären i sin helhet kostat.
Jag anser mig likväl skyldig att medgifva Hr Silfverstolpe, att jag ej för något af de uppgifna fallen, hvarken för Preussen, Ryssland eller Frankrike, känner hvilken beräkningsgrund, sorn blifvit begagnad; jag har endast meddelat uppgifterna sådana, som jag fått emottaga dem.
Hr Silfverstolpe för en så redbar man, att jag ej ifrågastäIler alt han icke svar ar mig på en fråga, lika öppet, som jag tager mig friheten att framställa den till honora.
Hr Silfver stolpe har yttrat, att de sista pistolerna, som Lifreg:tets och Smålands Husarer fått emottaga, och som blifvit tillverkade vid Eskilstuna, kostade lr\ r:dr btco paret.
Jag tager mig friheten till Hr Silfverstolpe framställa en dylik fråga, som lian gjort mig, nemi. huru han i detta afseende liar ber äknat dessa 24 r:dr, och om det kan anses var a hvad dessa pistoler verkligen kostat factoriet eller Staten.
Jag tager mig friheten fråga, om cassalionen på dessa pistoler varit stor eller liten, och om denna cassation, efter vi kommit på det capitiel, äfven är inbegripen i det uppgifna priset af 24 r:dr, örn någon ränta på capitalvärdet för factoriet är beräknad i dessa 24 r:dr, och huru sig dermed förhåller.
Jag yttrar i detta hänseende hvarken någon tro eller någon tvifvel; men då ett tvifvel i afseende på mina uppgifter blifvit framstäldt, så torde det ej finnas obehörigt örn jag begär underrättelse i afseende på de förhållanden, som emot mig blifvit anförda.
Jag vidblifver alltid min öfvertygelse om omöjligheten af 3ooo gevärs förslitning om året.
Jag ber herrarne observera, att detta är den förslitning, som är uppgifven.
Om förhållandet varit sådant och örn hushållningen varit ändamålsenlig, jag vill icke säga god, men ändamålsenlig, så skulle, om pä de sista 20 åren 3ooo gevär årligen blifvit casserade såsom förslitna, d. v. s. blifvit obrukbara, så borde genom en förnuftig hushållning i förråden finnas 60,000 casserade gevär, och jag skulle anse det vara en stor lycka för Sver ige, en stor lycka för vårt försvar, 0111 dessa 60,000 gevär funnes; ty min öfvertygelse är, att det skulle tarfva en ganska lindrig kostnad att sätta dem i stånd, för att, ej såsom Hr Lefrehi yttra!, icke kunna döda någon fiende, utan tvertom för att kunna uti en icke obetydlig mån döda hvilken fiende som helst.
Jag har intet vidare att yttra i denna fråga, utom att jag vidblifver mitt förra påstående, väl förståendes att jag der till ansett mig tvungen, emedan jag ej anser mig befogad att här emot den allmänna meningen yrka en sådan nedsättning, som jag ansett böra äga rum, på de grunder och skäl, hvilka jag anfört.
Jag fortfar således att yrka bifall till Utsk:s betänk , men emotsätter mig livad som af flere ledamöter blifvit yrkadt, nemi. att anslaget skulle blifva faststäldt för 5 år i stället för 4 år.
Jag skall utbedja mig Den 18 Mars. io3 att i största korthet få äfven dertill anföra några skäl.
Dessa skäl äro, att jag tror det vara en af de största olyckor för vårt constitutionella samhälle att icke R.
St. oftare sammankomma för att undanrödja missförhållanden, hvilka troligen icke skulle kunna till den grad äga rum, om Regeringen och Representationen hade tillfälle att oftare arbeta tillsammans med hvarandra.
Jag anser det således vara ytterst välbetänkt af StatsUlsk. att hafva bestämt dessa 4 år, och anser på denna grund att ingen olägenhet kati uppkomma genom bifall till denna del af StatsUtsk:s tillstyrkande.
Jag anhåller om propos. derpå.
Frih. Boye, Ludv.: Frågan om Sveriges försvar tillhör hvarje Svensk man, utan afseende på hans yrke, så framt han annars lifvas af Svensk känsla, och således icke är liknöjd för den förskräckliga händelsen, den förskräckliga tanken, att Sverige en dag skulle kunna falla, derföre att R.
St. ej tänkt på medel att anskaffa vapen lill dess försvar.
Jag erkänner intet uteslutande hinder för någon ledamot att yttra sig derom.
Tverlorn anser jag hvarje ledamot inom detta
Hus vara skyldig att visa den vördnad för Sveriges sjelfständighet, som pä honom kan ankomma.
Jag ingår således i ämnet.
Jag har hört tvänne ledamöter, linder hvilkas vård våra gevärsförråder äro ställda, här yttra sig; jag har hört dem framställa förhållandet sådant, att om vi i dag eller i morgon finge krig, så har folket väl armar, men icke gevär att försvara sig med.
Jag beklagar djupt, att en fråga af den natur, som den om Sveriges försvar, kunnat förvandlas till en partifråga.
Jag trodde sannerligen, att ehuru skiljaktiga vi, rör:de vår inre politik, äro i åsigter, så skulle vi likväl alla (och jag har äfven från den andra sidan hört önskningar derom) vara ense om bifall till de medel, hvilka äro nödvändiga för Sveriges försvar.
Man har, långt derifrån, velat neka hvad som fordras för vårt försvar.
Jag bekänner, att det svär emot min Svenska känsla, att neka fäderneslandet hvad som nödvändigt fordras till dess försvar, älven derföre, att om jag flyttar mig i Sveriges fienders ställe, så frågar jag, hvad skulle de votera, annat än afslag, om de hade rätt att votera i denna fråga?
Jag vill ej förnärma något uppsåt , något samvete,— bevare Gud derifrån !
Personligen känner jag dem, som talat för en annan mening, och jag känner dem personligen så, att jag ej betviflar deras patriotism; men jag tror, att de, i detta ögonblick, äro förvillade af sina partiåsigter.
Jag har här hört nämnas, att StatsUtsk. gjort väl uti att blott bevilja anslaget för fyra år.
Äfven jag är af den tanken, att det är för långt emellan hvarje riksdag, och att detta skadar det allmänna; men må denna reflexion leda oss till att söka utverka en förändring i delta afseende af våra Den 18 Mars. grundlagar.
Så länge de äro oförändrade, har Representationen ingen rätt att, genom begagnande af olagliga medel, söka tvinga K.
M. till något annat, än hvad constitutionen bjuder.
Constitulionen bjuder riksdag hvart 5:te år.
Nå väl! må det i öfrigt ankomma på Regeringens ansvar inför historien och dess eget samvete att sammankalla oss, då det är nödvändigt för landels väl, men försökom ej för mycket, trädom ej öfver den gräns, som grundlagarne för oss utstakat.
Jag tror detta tillstyrkande af StatsUtsk. innefatta en olaglighet, och alldeles icke tror jag att någon, med uppmärksamhet på våra grundlagar, kan neka, att icke delta är ett frånträdande ifrån grundlagarnes uttryckliga bud.
Cederström uti anhållan örn den propos., som han begärt.
Jag får lemna den upplysning, som har blifvit begärd rörtde förhållandet med den uppgifna förslitningen af 3ooo gevär om året.
Jag har ej sagt, alt det är 3ooo gevär som förslitas, men att, om man tager i betraktande värdet af alla de olika vapen, som förslitas, och förvandlar dem lill infanterigevär för att erhålla en beräkningsgrund för detta anslag till gevärstillverkningen, hvilken beräkningsgrund ej bör anses för hög, då man betänker den dåliga beskaffenheten af de Engelska gevär, som begagnas till exercis och bajonettfäktning, och den betydligt större förslitning som deraf är en följd; så kommer man derigenom lill det resultat, som jag uppgifvit, nemi. en årlig förslitning, af 3ooo gevär, d. v. s. efter en approximativ beräkning, som ej i skarp siffra kan uppgifvas, emedan den är beroende af passevolance-contracter, af hvilka en del äro afslutade på längre, andra på kortare tid.
Krigs-colI:m, som har vården om dessa ärenden, söker på allt sätt att förlänga passevolance-contracterna så mycket som möjligt; men då passevolancetiden är ute, så inträder åter skyldigheten att utlemna nya gevär i stället för de förra.
När man då lemnar ut Engelska gevär, så kommer nian verkligen, genom ofvennnämnda beräkning, till det resultat, att omkring 3ooo gevär om året förslitas, men jag får ytterligare fästa uppmärksamheten derpå att denna beräkning omfattar alla slags vapen.
I öfrigt får jag endast tillägga, att jag nödgas instämma med Frih.
Cederström uti hans yrkande, att detta anslag måtte utsträckas till 5 år, emedan i annat fall år i8^5 skulle inträffa samma förhållande, som ägt rum vid denna riksdag, nemi. att man måste begära särskildta anslag för det sista året, innan den nya staten blifvit reglerad.