Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har nemi. sagt, att hufvudäudaraålet med StatsUtsk.s tillstyrkande af bifall å förslaget skulle vara det, att ifrågavar. persedlar jemväl skulle komma att utgå ur markegångs-taxan och denna taxa derigenom blifva förenklad.
Har då den värde talaren glömt, att i Sverige finnas flere tusende frälsehemman, som draga räntor fullkomligt identiska med dem å krono- och kronoskattehemman; har den värde talaren glömt, att äfven dessa räntor skola utgå dels efter markegång dels på annat sätt, i öfverensstämmelse med de författningar, sorn ang:de räntors utfordrande af skattskyldige, äro stadgade.
Föreställer sig den värde talaren, att
Staten skulle kunna undgå, att framgent låta markegångs-taxorna omfatta jemväl de nu ifrågavar. småpersedlarne, dä dessa ingå i frälseräntor, för hvilkas utgörande markegångs-priset nästan alltid ligger till grund.
Finner ej den värde talaren tvertom alldeles oundvikligt, att dessa persedlar, äfven om de komma att försvinna utur de räntor, som äro antingen kronan behållne eller anslagne till välgörenhets eller andra ändamål, likväl måste qvarstå i taxan, såvida ej en rättmätig klagan af så väl frälseräntegifvarne som fränlseräntetagarne skalt komma att föras?
Ostridigt lärer det vara Statens plikt, att såväl hädanefter som hittills upfylla författningarnes kraf till rättelse för dessa medborgare, hvilka i intet hänseende böra vara sämre lottade än krono- och kronoskattehemmanens åboer.
Således lärer R. o. Ad. finna att det skälet icke heller duger.
Den värde talaren har likaledes anfört såsom skäl för ifrågavar. förändring, att man icke skulle behöfva pä debetsedlarna uptaga mer än några få persedlar.
Jag frågar honom då i hvilket läns debetssedlar han någonsin sett hemmanens persedelräntor specificerade?
För mig har det åtminstone icke varit möjligt all få skåda någon debetsedel, der en sådan specifikation egt rum.
Uti de mångfaldiga debetsedlar jag haft i mina händer, har den ordinarie räntan aldrig varit debiterad annorlunda än först penningarna och sedan totalsumman af niarkegångsvärdet å natura-persedlarne.
Jag vet derjemte att t. o. m. detta debileringssält icke på alla ställen iakltages, utan att Iläradsskrifvarne till lättnad i sitt besvär, understundom begagnar den, visserligen icke bestämdt tillåtna, men ock icke förbjudna, utvägen, att gifva hela byar eller hemman, som kunna innefatta flere åboer, en gemensam uträkning på den ordinarie räntan, hvarefter dessa hemmans-åboer uträkna hvar för sig den andel af skatten, som på dem belöper.
Delta är, enl. mitt förmenande, icke orätt, ty Iläradsskrifvarne kunna icke alltid veta hvilka hemmansegare, som skola betala större eller mindre del af räntan, enär de kunna, utan föregånget laga skifte, hafva sinsemellan fördelat hemmanen i vissa smärre lotter, hvilken åtgärd icke alltid kan ligga till grund för debiteringen, ehuru den emellan de skattskyldiga måste utgöra normen vid räntans betalande.
Således lärer R. o. Ad. finna, alt delta skäl, såsom saknande grund i sjelfva sakförhållandet, icke heller kan gälla.
Sedermera och till genmäle ä min anmärkn. att man icke utsatt hvilka persedlar, som skola hänföras till antalet af småpersedlar, och hvilka som skola hänföras lill hufvudpersedlar, har man åberopat innehållet af K. propos:n och dermed velat bevisa, att de hufvudper - Den 5 Juli f. m 311, sedlar, som skulle komma i fråga att såsom sådana qvarstå i hemmansräntor, redan vore å priori af K. M. bestämda.
Jag måste beklaga, att de värde Hrr ledamöter, som åberopat Konungens propos. i detta fall, gjort det på ett sätt, som alldeles icke öfvereusstämmer med ordalagen i densamma oell derigenom kommit till det resultat, som af dem mot mig blifvit anfördt, ty det står icke i Konungen propos. hvilka af persedlarne skola såsom hufvndpersedlar ingå i räntorna, utan det står: ”i öfverensstämmelse härmed vill det väl synas som ifrågavar. hufvudräntor skulle kunna efter förhållanderna inom serskilda orter bestämmas uti Spannmål, Dagsverken” etc.
Det är en bestämd skillnad emellan hvad som vill synas kunna ske, och hvad som efter utredning, och pä grund af bestämd öfvertygelse, verkligen skall ske.
Konungen är ju Sjelf icke ännu öfvertygad om, huruvida dessa persedlar skola vara de enda som böra ingå i hufvudräntorna, och Konungen har ju tydligen så tillsägandes förbehållit
Sig, att gemensamt med den andra Statsmakten derom kunna vidare besluta.
Således är min anmärku. riktig, att i närvande stund saken icke är sä utredd, att man ens vet långt mindre kan utgöra hvilka, persedlar skola utgå eller hvilka, såsom hufvudpersedlar, skola qvarblifva och 0111 det kan vara en möjlighet all de icke blifva flera än som K.
M. förslagsvis beräknat, sä ligger det ej heller utom möjligheten alt antalet kan blifva större kanske äfven mindre.
Nu har jag städse föreställt mig, att innan man fattar beslut i frågor, af hvilken beskaffenhet som helst, men företrädesvis när, såsom här, frågan är af synnerlig vigt, så' bör man, genom undersökning af sakförhållandena, hafva vunnit en så fullständig utredning af ämnet, att man icke behöfver säga: det vill synas som skulle det kunna ske så eller så, ulan deremot, med bibehållande af Statens rätt ä ena sidan och de enskildes å den andra, kunna säga: på det och det sättet skall det ske.
Det är dit jag ville komma och det är derföre jag anser att något beslut om de s. k. hufvudgrunderna nu icke bör fattas, utan alt undersökningen bör föregå, till följd hvaraf man sedan genast kan bestämma de persedlar, som skola såsom hufvndpersedlar qvarstå i räntan, och hvilka persedlar som skola erhålla namnet af småpersedlar, och således antingen försvinna ur räntan i st. f. kontanta penningar eller också utgå efter markegångspris, som för längre tid är bestämdt.
Då har man på en gång beslutat både om hufvudgrunderna och detaljerna, hvilket är ett behandlingssätt, som hvarje sak oafvisligen påkallar.
Mig synes derföre lämpligast, i frågans närvar, skick, örn Ständerna, med förklarande af sin tacksamhet lill K. M., för den omsorg hvarmed
Han sökt bringa denna vigtiga sak till en slutlig lösning, för sin del an höllo om verkställandet af den såväl af Konungen som af Ständerna för nödig ansedda undersökningen samt om hörandet af vederbönde skattskyldige, samt att Ständerna, efter erhållen del af de undersökningar och utredningar, som sålunda komma alt ske, vilja taga saken i öfvervägande och på en gång i densamma fatta beslut.
Månne detta icke vore bättre, än att nu på förhand stadga hufvudgrunder, med hvilka det torde gå på samma sätt som med de hufvudgrun der Ständerna vid 1844 års riksdag bestämde för en ny Criminal - 312 Den 5 Juli f. m. lags tillvägabringande, att nemi. dessa hufvudgrunder vid den nästpåföljande riksdagen förkastades.
Då har man icke blottställt sig för en slik dimenlie, ej heller är Konungen satt i den obehagliga ställning, att nödgas förklara, att de hufvudgrunder, som i Hans propos. voro antydda, likväl måste i väsändtlig män på ena eller andra sättet modifieras.
Man har här anfört, hvad jag äfven erkänner, att frågan varit skickligt begagnad såsom ett politiskt tvistefrö emellan RiksStm.
Den värde talaren, från hvilken detta yttrande utgått, synes således tro, att om denna fråga vinner den lösning han önskar, sä skola dermed också alla anledningar lill politiska agitationer försvinna.
Om ett så lyckligt resultat kunde påräknas, så skulle jag vara den förste, att, äfven med npoffring af egen öfvertygelse, bifalla förslaget; men sålänge vi hafva en tryckfrihet, sådan som den nuvar., samt ledamöter, hvilka inom ett eller annat
Ständ agitera för alt derigenom söka göra sig angenäma inför den radikala pressen och bereda sigen slags betydenhet, som de eljest skulle komma att sakna, så lära ämnen för politiska tvister icke uteblifva, och kommer den nu förevarande tvisten en gång alt uphnra, så torde den värde talaren nog få erfara, alt källan för tvistefröns utkastande ingalunda med denna sak är uttömd.
Denna omständighet bör således icke innefatta något skäl att gä annorlunda tillväga än som påkallas af både sakens natur samt en nödig försigtighet, nemi. att utreda först för att sedan kunna både i lmfvudfrågan och alla dess detaljer med fullkomlig sakkännedom besluta.
En värd ledamot har såsom skäl till bifall å denna punkt anfört, det första steget i samma syftning som nu redan togs för 100 är sedan genom att bestämma vissa persedlar till utgående i penningar.
Mina kameralistiska kunskaper sträcka sig icke sä långt att jag har mig bekant, att i Sverige några räntor blifvit i penningar förvandlade.
Har det skett, så är det i så inskränkt skala, att det verkligen undfallit min npmärksamhet.
Men hvad jag känner, det är, att i de s. k. conqueterade provinserna, till hvilka jag räknar en del af Götheborgs äfvensom af Jemtlands län, der hafva grundskatterna, sedan dessa provinser kommit under Sveriges lydno, utgått i penningar och derigenom nedsjunkit till en obetydlighet.
Men denna rättighet att betala grundskatterna endast i penningar har icke tillkommit genom något Konungens och Ständernas medgifvande, det lärer en och hvar hafva sig nogsamt bekant, utan har sin grund i de fredsfördrag med fremmande makt, hvarigenom dessa provinser kommo under Sveriges krona.
Såsom ett skäl för den ringa våda, som skulle vara förenad med den ifrågavar. skatteförenklingen, liar samma värde talare anfört, att om de qvarvarande räntepersedlarne stego, men penningarne sjönko i värde, så skulle kronan hafva i det förhöjda värdet på naturapersedeln en ersättning för sin förlust på penningeräntan.
Detta är ett sätt att räkna, som ligger utom gränsen för min fattningsförmåga.
Sjunker penningen i värde, så lärer det väl af ingen förnuftig kunna bestridas att värdet i samma mån stiger icke blott på de qvarstående räntepersedlarne utan äfven på dem som nu skola förvandlas till O en 5 Juli f. m. 313 fix penningeränta; och då ligger det klart äfven för det enfalldigaste begrepp, alt kronan för förlusten i det minskade penningevärdet för småpersedlarna icke har någon ersättning uti det högre värdet å de qvarstående hufvudpersedlarna, utan att han jemväl bordt erhålla det högre värde, hvartill förstnämnde persedlar, genom penningeförsämringen, upgålt, hvadan den beräkningen att kronan får igen på det ena stället hvad
Hon förlorar på det andra, är alldeles oriktig.
Palmstjerna har vidare sagt, att det gränsar till det löjliga att bibehålla vissa uti hemmansräntorne nu befintliga persedlar.
Men hvaruti ligger då det löjliga, när dessa persersedlar finnas att tillgå inom landet?
Man kan då med lika mycket skäl anse för löjligt alt bibehålla ens några persedlar, ty den ena persedlen kan vara lika lätt alt anskaffa som den andra.
En höna finnes inom hvarje hus likaväl som en tunna spannmål.
Så är äfven, der jagt finnes på egorna, ingen omöjlighet att betala haren i natura.
Men jag ber Hr Frilen noga bemärka att dessa s. k. småpersedlar få enl. redan gällande författningar, icke utfordras in natura, utan är det räntetagarens ovillkorliga skyldighet alt åtnöja sig med markegångspriset, så att ingen löjlighet ligger deruti att dessa persedlar qvarstå, serdeles som de äro säkra mätare af penningevärdet, enär Hr Frilen icke kan bestrida, att t. ex. en höna har sexdubbelt högre värde nu mot för ett par sekler tillbaka.
Man har tillika gjort den erinran, att det vore en orättvisa emot dem som betala dessa grundräntor, all icke göra den föreslagna förändring.
Hvaruti orättvisan består, är för mig en hemlighet, då dessa räntor funnits i sekler och således varit beräknade vid köp och salu af hvarje hemman, med skyldighet för jordegaren att utgöra desamma, men det vet jag att om eftergift kommer att ega rum, sådant leder till skada för kronan och till andra skattskyldigas betungande, och sådant lärer icke heller af någon kunna betviflas.
Man säger att eftergifter, om några sådana inträffat, hafva ganska långsamt skett och att dessemellan ett eller annat sekel förflutit.
Har man då glömt den eftergift, som för icke längre sedan än 20 år tillbaka gjordes af upsägningsrätten från kronans sida af all hennes behållna ränte- och tiondespannemål samt af forsellönen för densamma?
Det är just denna eftergift, som åberopas såsom skäl för att komma i samma kategori.
Det är pä sådant sätt, som jordegaren vill afskudda sig alla skatter såvidt de åligga hans hemman och öfverflytta dem på andra skattedragande.
Genom nyssomförmälte utaf Ständerna, enl. min tanka, orättvist meddelade eftergiften af forsellönen på kronans behållna spannmål, är redan en del af hemmansbördorna kastad på andra skattskyldiga medborgare.
Är det rättvist att fullfölja denna bana?
Jag kan icke finna det, och skulle icke tro att de
Hrr, som vilja förändringen, försvara grunden hvarifrån en sådan eftergift utgått, och icke heller inför sig sjelfva gilla, att den utsträckes ännu längre, ehuru de kanske nödgas erkänna att det är omöjligt, sedan man visat sig frikostig mot en, att icke äfven visa sig frikostig mot andra.
Jag gör mig ej sådana begrepp om rättvisans skipande medborgarne emellan, att för det man en gång frånträdt denna rättvisa, man dermed allt jemnt skall fort - 314 Den 5 Juli f. m. fara, utan föreställer mig tvertom såsom en helig pligt, alt icke förnya det fel man en gång begått.
Jag gör mig icke sådana begrepp om hvad som är rätt mot den enskilde medborgaren, att jag, för det en orättvisa blifvit föröfvad, allt jemt dermed skall fortfara.
Således långt ifrån att, enl. hvad Frih.
Palmstjerna yttrat, ändringen skulle leda till någon förbättring, tror jag att den öpnar väg för, möjligheten att orättvist betunga andra skattdragande medborgare likasom den, i sin mån skall bidraga dertill, alt de tillgångar hvaröfver K.
M. eger dispositionsrätt, utan att i något hänseende vara beroende af Ständerna, jemväl blifva förminskade.
Jag fortfar således uti mitt tillstyrkande att denna punkt måtte till StatsUtsk. varda återremitterad.
Den siste värde (alaren har förklarat, att det vore kärleken lill fäderneslandet och Konungamakten, som föranledde honom att bestrida de grundsatser hvilka StatsUtsk. framlagt.
Det händer ofta att man från samma premisser kommer till olika slutsatser och sådant är äfven nu förhållandet.
Jag för min del kommer utaf samma skäl som han anfört, nemi. af den kärlek jag hyser för mitt fädernesland och för Konungamakten till det motsatta resultatet af att yrka bifall till hvad StatsUtsk. föreslagit, derföre att jag finner att detsamma npfyller de billiga fordringar på rättvisa och jemkningar, som man länge och med så mycket skäl framkastat, och derföre att det leder till enkelhet i upbördsväsendet.
Samma talare har förklarat, att jag gjort honom orätt, då jag ansett honom höra till deras antal, hvilka i detta afseende icke önska någon förändring, och såsom bevis derför har han åberopat det förslag han framställt om alt småpersedlarne skulle komma att utgå i penningar men efter ett för 20 års tid i sender dem åsatt värde.
Jag ber alt få nämna, att det just är på sådant sätt man i allmänhet motarbetar nyttiga och nödiga reformer, att man icke säger bestämdt nej, utan säger:
Jag vill visserligen ingå på en reform, men icke på detta sätt, utan på ett annat.
Det är detta sätt jag hoppas R. o.
Ad. skall undvika.
Den värde talaren har äfven yttrat sig öfver olämpligheten af att häfva vissa skatter frän en del medborgare för att kasta dem på andra, och han har trott sig se en sådan följd af det förslag StatsUtsk. gjort, så nemi., att småpersedlarna, hvilka upgå till ett värde af 144,000 r:dr, skulle åsältas ett en gång för alla bedömdt penningevärde och dymedelst i händelse af penningens fall förorsaka en minskning i den ordinarie Stats-intraden, till men för öfriga skattdragande.
Jag hemställer till den värde talaren, huruvida han tror att de skatter, sorn på sådant sätt skulle hvälfvas från en skattskyldig på en annan, verkligen skulle komma att utgöra en summa hvarom det ens lönar mödan att orda.
Lät vara att under loppet af 50 eller 100 år dessa småpersedlar komme att förändras i sitt värde med t. ex. 10 proc., så blefve då följden, att på dessa 50 eller 100 år möjligen en sammanlagd summa af 14,000 r:dr skulle komma att minska de utgående grundskatterna.
Jag kan icke deruti finna någon så synnerligen farlig omständighet.
Men jag ingår Den 5 Juli f. m. 315 likväl icke på denna förutsättning, ty en hvar som något följt med vår markegångssättning bör nogsamt hafva insett, att större delen af dessa smä-persedlar äro år efter år med enahanda värden upförda i markegångstaxan, och ganska många af dem derföre, att de verkligen icke finnas inom länet, ehuru de äro uptagne i länets markegångs-taxor.
Jag har sjelf i så många år suttit i markegångssättnings-komitéer att jag kan intyga detta förhållande.
Dessutom ber jag få fästa upmärksamheten pä, att Sveriges lagstiftare hafva vid många tillfällen ansett sig böra uphäfva skatter, hvilka de funnit obilliga och låtit ersättning för dessa skatter på annat sätt utgå.
Jag ber alt i minnet få återkalla alt salpetergärden, som utgjorde 148,000 r:dr blifvit lyftad från jorden samt att ersättning derför utgår på annat sätt; att Lagmans- och Häradshöfdinge-räntan, som utgjorde 83,000 r:dr på samma sätt blifvit uphäfd; att mötespassevolansen, som utgjorde 186,000 r:dr blifvit uphäfd, samt att centonalen på embetsmännens löner, en del af skyddsafgiften m. m. äfven utgår på annat sätt.
Jag skulle kunna framdraga flera så dana exempel på skatter hvilka man uphäft, och för hvilka motsvarande ersättning på annat sätt åstadkommit.
Men som sagdt är, äfven om man skulle vilja förutsätta att penningen möjligen skulle komma att under tidernas längd falla och att, oaktadt det förslag StatsUtsk. framlagt, eller att penninge-räntan skulle bestämmas efter 1830 års myntbestämningslag, någon nedsättning i penningevärdet komme att ega rum, så blir i alla fall, efter den beräkning jag nyss upgjorde, denna skillnad sä obetydlig, att den omöjligen kan känbart förminska Sveriges skatte-inkomst.
Den värde talaren har gjort mig en tillvitelse, som, om den vore sann, skulle smärta mig, och är nemi. den, att jag här skulle hafva talat om de missbruk, som möjligen af tvenne aktade embetsmannaklasser, Häradsskrifvare och Kronofogdar har kunnat begås.
Jag ber att få fästa upmärksamheten på att jag tydligen här förklarat, att lyckligtvis sådane missbruk äro högst sällsynta, ehuru de dock hafva egt rum.
Den värde talaren har sjelf omnämnt, att under hans embetsmannatid hade 2:ne sådana exempel förekommit, och jag torde således endast behöfva åberopa hans egna ord i detta hänseende till bevis för riktigheten af mitt yttrande.
Man har tillvitat mig att jag icke hade reda på betänk., efter jag yttrat, att desse småpersedlar skulle komma att ur markegångs-taxan utgå.
Jag ber att få fästa den ledamots upmärksamhet, som yttrat detta, deruppå, att jag ingalunda kunnat förgäta att för den närmaste framtiden ovilkorligen 2:ne olika markegångssättningar komma att ega rum, och alt i den ena markegångssättningen, den, som kommer att verkställas för sådana liqvider hvarom talaren yttrat sig, komma dessa småpersedlar ovilkorligen att tills vidare inflyta, men att, sedan medelpriset blefve antaget, vi äfven så småningom skola komma ifrån denna markegångssättning, det lärer väl icke kunna bestridas, ehuru det kan dröja längre eller kortare tid.
Såsom ett skäl mot mig, då jag yttrade att det nu för tiden är alldeles omöjligt för de skattskyldige sjelfve att kontrollera sina 316 Den 5 Juli f. m. debetsedlar, har den värde ledamoten anfört, att såvidt han hade sig bekant, innehålla de utlemnade debetsedlarna endast den summa som af den skattskyldige borde betalas, men ingalunda någon specifikation.
Afven jag erkänner att i många fall ett sådant förhållande inträffar: men hvarföre?
Jo derföre att om de skattskyldige erhålla sina debetsedlar specificerade eller icke specificerade, så kunna de i alla fall omöjligen kontrollera deras riktighet, och derföre låta de sig så gerna nöja med en summa, som alt hafva flera summor att sjelfve sammanlägga.
Jag tror likväl att hvarje skattskyldig, som derom gör framställning hos Häradsskrifvaren, är ovilkorligen berättigad att, derest han så önskar, erhålla en specifik uträkning på de utskylder han skall till Kronan efter Jordeboken erlägga, men detta göres icke derföre att det licke tjenar till något.
Den större förenklingen har äfven blifvit bestridd.
Jag ber då att få fästa upmärksamheten på, att jemte det K.
M. föreslagit, att endast 10 å 12 persedlar skulle bibehållas, har K.
M. tillika föreslagit att en mängd af dem som nu, ehuru tillhörande samma varuslag, likväl finnas i markegångstaxan uptagna under flera olika benämningar, skulle sammanföras under en rubrik.
Om man t. ex. ser efter i vårt invecklade kameralverk, så finner man att rubriken
Oxar finnes uptagen med flere serskilda underafdelningar.
Der finnes Laggilde oxar, Städje-oxar, Foder-oxar, Stut- och Fodernöt.
Jag hemställer huru man skall finna skillnaden emellan Städje-oxar och Foder-oxar eller emellan Stutar och Fodernöt?
Under rubriken
Kor finnes uptagne de 2:ne benämningarna: ”Ko och Foderko”:
Garman öfver till rubriken Svin, sä finnes äfven deraf flere underafdelningar, nemi. ”Svin, Svingalt, Skattegalt, Bondgalt, halfvuxet Svin, Fargalt och Fodersvin.”
Hur skall man nu veta den olika proportionen mellan alla dessa olika benämningar?
Betraktar man vidare artikeln
Ved, så finner man att veden mates ”pr stafrum, pr kast, pr famn, och pr lass, samt att det finnes Kalkved och Mansved.
” Jag hemställer till Eder Mina
Hrr hvilken af oss vet väl skillnaden emellan dessa kategorier?
Går man vidare till artikeln Bräder finnas sådana af olika slag upförde till 24, 18, 16, 12, 8 och 6 sk. pr tolft, samt specificerade såsom ”finskurna och grofskurna, helbottens, halfbottens, enkla och gran”.
Jag går vidare till artikeln Jern så förekommer: ”Hytte och Afrads-jern, Hammarskattsjern, Stångjern, Finnjern, Skatte- och Assmusjern, (pr fot, pr LS’, pr 100)” hvilket allt är bevis uppå huru mångfaldiga artiklar som finnas i vårt nuvande beskaltningsväsende. K. M. har nu föreslagit och StatsUtsk. tillstyrkt, att alla dessa olika slag af Oxar och Kor samt
Får skulle sammanföras under artikeln Kött, och de olika slagen af Svin under artikeln Fläsk.
Jag tror att hvar och en som får sig påförde så och så många \M kött eller fläsk, lätteligen bör kunna kontrollera huruvida hans debetsedel är riktig eller icke, men om han blir rikt it debiterad för en Fargalt eller en Skattegalt, det torde icke blifva så lätt att inse.
Samme värde talare har äfven beklagat det beslut, som fattades då Kronans upsägningsrätt efterskänktes, och har af denna orsak ledt sig till den slutsatsen, ali man nu icke skulle vidtaga ännu en Den 5 Juli f. m. 317 oklok åtgärd, nemi. eftergiften af den forsellön, som vore ålagd indelta räntegifvare.
Afven jag beklagar den eftergift af Kronans upsägningsrätt som skett, men jag tror, att sedan Ständerna hafva vidtagit denna åtgärd, så påkallar ovilkorligen rättvisan att den utsträckes till öfriga räntegifvare.
En hvar måste väl inse den stora obilligheten af att tvenne grannar i samma by skola betala olika skattebelopp, oaktadt de hafva alldeles enahanda persedel-ränta och det derföre att den ene, såsom förhållandet nu är, eger rättighet att utgifva sin ränta in natura eller att lösa den i penningar utan forsellön, men den andra deremot nödgas betala forsellön och derjemte vara utsatt för mer eller mindre prejerier från indelningshafvarnes sida.
Jag tillhör visserligen icke deras antal, som sätta mycken lil till alla de mångfaldiga berättelser om prejerier, hvilka man städse framhåller.
Jag tror att dessa berättelser äro i hög grad öfverdrifna, men att sådana egt rum och kunna egarum, är obestridligt, och jag tror, att, då Ständerna vidtagit beslutet att tillåta en del räntegifvare att utan erläggande af forsellön få betala sina skatter med penningar eller ock in natura, hvilket de önska, så är det äfven med rättvisa förenligt att nu medgifva denna fördel åt indelta räntegifvare.
Jag anhåller om bifall till hvad StatsUtsk. i denna punkt tillstyrkt.
Det kan ej vara annat än med en serdeles tillfredsställelse, som jag funnit att StatsUtsk. i förevande betänk, gjort full rättvisa åt Styrelsens bemödande att lösa en ganska svår och ömtålig fråga, samt att Utsk. nästan helt och hållet gillat de utvägar, som af K.
M. blifvit i detta afseende föreslagna.