Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Liljenstolpe liar hos R. o. Ad. väckt en motion, i hvilken han föreslår, alt d. K. kungörelsen af d. 21 Sept. 1838, som gjorde inskränkningar i den förut d. 30 Juni samma år utgifna, måtte helt och hållet uphäfvas samt åtskilliga uteslutningar och förändringar i sistnämnde förordning göras, hufvudsakligen syftande derhän, att Mosaiska trosbekännare skola hvar som helst i riket få bosätta sig och besitta fast egendom samt ega tillträde till åtskilliga befattningar, hvartill de genom insigter och skicklighet kunna vara egnade och sora med deras religion icke stå i något samband.
Hr Liljenstolpe har utförligt och talentfullt motiverat detta sitt andragande.
Han påminner bland annat om Erkebiskop U. v. Troils yttrande redan 1796 ”alt det i vår tid vore oförlåtligt vara intolerant emot fremmande religionsförvandter, då den broderliga kärleken, äfven emot dem, som med oss i religionssaker tänka olika, är hufvuddraget i vår Christna lära,” samt den i vår regeringsform högtidligt, uttryckta grundsatsen, att ”Konungen bör rätt och sanning styrka och befordra — — — ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion — — —” och utvecklar frågan i socialt och kyrkligt hänseende.
I BorgareSiåndet har Hr Waern, under förklaring att han vore öfvertygad derom, att alla fördomar och stridiga interessen i detta hänseende snart mäste gifva vika för rättvisans och billighetens fordringar, uptagit sin vid föreg:de riksdag väckta motion om utvidgade rättigheter för Mosaiska trosbekännare, i det hufvudsakligaste öfverensstämmande med den nyssnämnda, af Hr Liljenstolpe.
Allm. Besv.- och Ekon.Utsk., till hvilket dessa motioner blifvit remitterade, har i dag till Stånden aflemnal sitt utlåt, i ämnet.
Af detta ullål. linner man, att Utsk., nästan ulan den ringaste motivering, såsom så ofta förut då beslut fattats och utlål:n afgifvits i detta ämne, föreslagit ”att R.
M. underd:st anhålla, att i de stapelsläder, K.
M. kunde finna lämpligt och hvilkas borgerskap dertill vöre benäget, i Sverige infödde eller naturaliserade Mosaiske trosbekännare mätte erhålla rättighet att sig bosätta utan föregången särskild ansökan;” ett förslag, som vittnar om en inskränkt, skråmässig upfattning af frågan såsom varande endast af kommerciel! och industriell natur, och hvarigenom, om det af Ständer och Konung bifölles, de Mosaiske trosbekännarnes rättigheter, såsom vi redan förut påpekat, skulle blifva ännu mera inskränkta, då det f. n. slår K.
M. öppet att, efter särskild derom gjord anhållan tillåta dem att bosätta sig i hvilken stad som helst.
Såsom skäl för sitt förslag yttrar Utsk. endast, alt de Mosaiska irosbekännarne i de fyra städer, der de hittills haft tillåtelse all bosätta sig, ”i medborgerligt hänseende blifvit vitsordade såsom nyttiga och verksamma, och alt deras vexande antal inom riket synes för framtiden medföra för dem behof af utvidgade tillfällen till bosättningar.” Huru Utsk. på en dylik grund kunnat komma till ett förslag om ytterligare inskränkning är icke lätt att
Den 19 Mars f. m. 15 inse.
Oss synes del, sora borde det vara fullkomligt klart för hvar och en, som betraktar frågan blott ur den inskränktare synpunkten, att den begränsning, som i detta fall finnes, är orimlig.
Aro de Mosaiske medborgare, som finnas i Stockholm, Götheborg, Norrköping och Carlskrona till gagn för dessa städer, hvarföre skall denna medborgerliga nytta och gagnelighet icke äfven sträcka sig till rikets öfriga städer?
Aro de åter skadliga elementer, hvarföre skola då fyra städer i riket ensamma dragas med sådan börda?
Men om Utsk. behandlat frågan knapphändigt, så hafva deremot flere reservanter upträdt såsom vältaliga förfäktare af toleransen och humaniteten och bland dessa företrädesvis Frih. af Ugglas och Prosten Qviding.
Den sednare fäster bland annat upmärksamhet på det opassande i uttrycket: ”hvilkas borgerskap derför vore benäget,” hvilket antyder alt städernas representanter skulle stå i strid mot sina komitenter och sålunda ”innefattar ett tillmäle, som icke bordt förekomma.”
Elt uttryck i reservationerna antyder, att i Utsk:s plenum åtskilliga skäl och uplysningar förebragts, som skulle bestämt Utsk:s pluralitet till att omfatta den mindre liberala åsigten.
Vi beklaga att icke närmare känna dessa argumenter, men vi förmoda alt de höra till det slag, af hvilka så otaliga under de sednaste decennierna blifvit förebragta i Europas lagstiftande församlingar, som ständigt blifvit i grund vederlaggda och tillintetgjorda, men ständigt åter dykt upp någonstädes med anspråk på all vara nya och fullgiltiga.
Vi förmoda att de af PresleSt:s ledamöter — som icke i likhet med Prosten Qviding, Prosten Wallin och Lektor D. Söderberg såsom Christna Prester ansågo sig böra protestera mot ett förtryck och en isolering, som strider mot Christendomens rena, milda anda — efter vanligheten yttrat betänkligheter i afseende på den indifferentism, som skulle upkorama hos folket, om fremmande trosbekännare finge fritt bosätta sig omkring i landet.
Vi våga hemställa till det högv.
Ståndets allvarliga behjertande den frågan, huruvida en större religiös indifferentism är tänkbar än den, som f. n. råder inom Sveriges medelklasser.
Och på hvad sätt har denna indifferentism upkommit, om icke derigenom, att det förderfligaste samband egt rum mellan det politiska och det religiösa lifvet, att kyrkans tjenare skolat agera statsmän och religionen blifvit betraktad såsom en stats- och korporationsangelägenhet.
Och hvad annat är det, som kan borttaga denna indifferentism, än religionsfriheten?
Frihet är vilkoret för allt lif och det religiösa lifvet borttynar i saknad af frihet och förfaller i tom och död formalism.
England och Amerika visa oss hvad religionsfriheten verkar för det religiösa, och i sammanhang dermed äfven för det sedliga och politiska lifvet.
En viss puritanism måste göra sig gällande inom vår medelklass; friheten måste hos densamma upväcka religiositet och denna åter göra oss mogna för full politisk frihet; ty utan en djup och 16
Den 19 Mars f. m. i hela folkets lif ingripande religiositet, som förjagar flärdfullhelen och den råa njutningslystnaden och som alstrar moralisk kraft och sanni medborgerliga dygder, är ingen verklig demokrati tänkbar.
De flesta bland dem, som tala mot judeemancipationen, hafva utan egentlig eftertanke och utan någon erfarenhet uptagit i sin själ en oklar lemning af en fordom mäktig fanatism, en otydlig efterklang af det kärlekslösa tänkesätt, som i äldre tider gillade religiös intolerans mot olika troende.
Det är alltid samma slags fanatism och oförnuft, att vilja fastställa straff för den religiösa öfvertygelsen, om också lidens anda gör det omöjligt att numera använda bål och svärd, utan man finner sig inskränkt till att straffa medelst undanhållande af menskliga och medborgerliga rättigheter.
Den, som föregifver sig genom ett sådant förtryck vilja värna och skydda Christendomen, han hädar derigenom denna religion.
Christendomen tillbakavisar med stolthet ett så dåligt beskydd.
I dess kraft och sanning ligga tillräckliga garantier för dess bestånd här, som allestädes.
Man förnedrar och undergräfver på det sättet religionen genom de medel, hvarmed raan ville höja och befästa den; genom att ställa den i sammanhang med den yttre fördelen och gifva den sä dåliga bundsförvandter, som strida mot allt hvad ädelt och sanni finnes hos menniskan.
Del ser då ut, som skulle man tro att religionen måste uprätthållas genom andliga skråförfattningar och prohibitivsystem; det tyckes som skulle man betrakta religionen såsom en simpel partisak, der det gäller att, lika godt genom hvilka medel, samla så många som möjligt under sina fanor och som skulle man verkligen vilja bringa det derhän, att religionen till slut blir någonting blott och bart yttre, dess bekännande en borgerlig handling, som icke står i något sammanhang med sanning och öfvertygelse.
Vi hafva yttrat oss med något större värma öfver denna sak och betraktat den äfven från en annan sida, än många af dem, som i politiken tillhöra den liberala sidan, skola gilla, hvilka anse hvarje allmän fråga böra betraktas endast ur den politiska klokhetens och det praktiska förståndets synpunkt.
Men det är svårt att om menskliga väsendens dyrbaraste rättigheter, skrifva så som vöre frågan om en stenart eller några antiqvariska rariteter.
I en följande artikel skola vi få tillfälle att visa, att äfven statsklokhet ten talar för uphäfvande af religionsförtrycket.
Med spänd förväntan motser hvarje frihetens verkliga vän de förhandlingar, som i RiksStm snart förekomma öfver frågan, och hvilka skola visa de framsteg som tolerans och civilisation gjort under de sednaste åren.
— Vi göra oss inga alltför sangviniska förhoppningar i detta hänseende; ty likasom det finnes stater, der det offentliga lifvet vunnit en så ädel anda, att till och med de, som i sitt enskilda lif äro egoistiska och småaktiga, i sitt deltagande i det offentliga ådagalägga en viss nphöjdhet och sjelfförnekelse, så finnes det återigen andra länder, der lagstiftningen Dea 19 Mars f. m. 17 är så genomträngd af en inskränkt skråanda, att till och med män, som i sitt privatlif ådagalägga vidsträcktare blick och ädlare tänkesätt, i sin offentliga ställning visa sig trångbröslade och inskränkta. II.
Vi talade i en föreg:de artikel om och emot de skäl, som ur religiös synpunkt pläga anföras mot jude-emancipationen.
Dessa äro ock i sjelfva verket de enda egentliga skälen, till hvilka man alltid i sisla hand återkommer, och alla andra skäl, som man anför mot förbättrandet af Mosaiske trosbekännarens samhällsställning, kunna viii närmare påseende reduceras till den religiösa grunden, man må nu benämna denna fromhet, intolerans, fanatism, eller huru inan behagar; ty ingen sätter i fråga, att icke juden, sedan han genom dopet i det yttre öfvergått till den herr skande trosbekännelsen, skulle erhålla fulla medborgerliga och politiska rättigheter.
Denna fanatism och intolerans är, då den är fullt upriktig, det enda af alla skälen, som tiar någon realitet, och i hvilket ligger någon subjektiv sanning: religionsfanatismen är en princip, som, om den också icke kan kallas christ lig, i alla fall icke år ny och slår i ett visst yttre samband med den religiösa öfvertygelsen; den är sig sjelf nog och söker ingen autoritet, och om den sökte sådana, skulle den finna dem i rikt mätt på alla historiens blad, icke minst uti christendomens annaler.
Dess historia år beklagligtvis rik nog på fakta, som utgöra ett mer eller mindre konseqvent utförande af denna princip: glödande religionshat, blodiga förföljelser, kätlaremord o. s. v. *).
Men i våra dagar, då till den innerligare religiösa öfverlygelsen allt närmare sluter sig medvetandet af menniskoandens frihet, då den öfverlygelsen alltmera banar sig väg, att varm religiositet och frihet slå i det närmaste samband å den ena sidan, och våld tillsammans med different isin och lättsinnig lek med det heligaste å den andra, börjar man något blygas att helt öppet anföra fanatismen såsom ledande princip.
Fanatismen vågar icke mera uplräda utan mask, den kan icke fordra medeltidens konseqventa tillämpning af intoleransens princip.
Den fordrar ännu, att olika troende skola bestraffas för sin religiösa öfvertygelse, medelst undanhållande af menskliga och medborgerliga rättigheter, men den söker på hvarjehanda säll bemantla dessa sina fordringar.
Man söker alt ställa det s. k. religiösa skälet i bakgrunden och konstruerar en hel konstig väfnad af motiver, som skola ådagalägga, alt förtrampandet af samvetsfrihetens grundsatser är en akt af öfverlägsen statsklokhet.
Män - *) Gibbon har beräknat, att alla de förföljelser som de christna ledo under christendomens första århundraden, icke kostat så mycket blod, son; det, hvilket af det Spanska bödelssvärdet utgjöts i Nederländerna endast för den religiösa trons skull. 5 H. 2 18 Den 19 Mars f. m. gen, som i theorien liyllar en liberalare upfatlning i allmänhet, och som derföre måste inse, att i religionsförtrycket såsom sådant ligger ett djupt misskännande af den religiösa sanningens och öfvertygelsens natur, omfattar derföre med begärlighet dessa politiska grunder, som i någon mån kunna lugna hans samvete för den inkonseqvens, hvartill lian gör sig skyldig.
Källan, hvarifrån dessa statsklokhetens bud bernias, är besynnerlig nog, ty utom dem, som härledas ur sjelfva förtrycket såsom ett faktum, bernias de flesta öfriga från den råaste hopens inbillningar, fördomar, egoism och passioner.
Här vidröra, såsom så ofta är fallet, ytterligheterna hvarandra och den verklige religiöse fanatikern upträder i afseende på religionsfriheten nästan alldeles pä samma sätt, som den usle demagogen, för hvilken religion och moralitet äro intet.
Det häfdvunna religiösa förtryckets system står för honom såsom en välkommen förevändning för utgjutande af hvarje dålig passion, hvarje personlig illvilja neli afund.
Den första och vanligaste af de statsklok» grunder, man anför emot jude-emancipationen, är att de Mosaiska trosbekännarne utgöra icke blott ett trossamfund, utan ett eget, fremmande folk, en särskild nationalitet och på sätt och vis en Stat i Staten.
Denna ihärdigt uprepade saga om fortlefvandet af en nationalitet, som numera endast utgör ett slorartadt historiskt minne, hvilar på förvrängda begrepp om detta ords betydelse, på en bristande kännedom om nutidens nationella förhållanden samt ett förbiseende af tvenne årtusenden, som otaliga gånger förändrat jordens utseende och dess nationaliteter.
Man säger, att de Mosaiske trosbekännarne äro fremlingar, och att fremlingar böra låta behaga sig hvad som helst: och det är icke blott i Sverige, der Mosaiska trosbekännare ännu icke ett århundrade haft tillträde till riket, som man säger så; denna fras har upprepats öfverallt af emancipationens motståndare t. ex. äfven i Rhenländerna, der judarne hafva att åberopa öfver ett och ett halft årtusendes vistelserätt.
Hela denna åsigt faller för den enda anmärknm, att alla civiliserade staters lagstiftning medgifver invandrarens i landet födda son rättighet att kallas och anses såsom infödd, utan afseende på de vilkor, under hvilka fadren uptogs.
Man kommer här sålunda straxt tillbaka till det blotta religionshatet.
Hvad är det också, som utgör nationaliteten, om icke gemensam födelsebyggd, gemensamt språk i lifvet och i litteraturen, gemensamma lagar, gemensam fosterlandskärlek och patriotism?
Hvar och en, som erkänner detta kan icke neka, att de Mosaiska trosbekännare, som äro födda i vårt land, belt och hållet tillhöra den Svenska nationaliteten.
I alla de länder, der lemningar af den belt och hållet uplösta och tillintetgjorda judiska nationaliteten hamnat och företrädesvis der, hvarest förtrycket varit mindre tungt, äro de helt och hållet införlifvade med den rådande nationaliteten och hysa, till följd af naturens röst och deras religions bud, samma kärlek för sitt fosterland, som landets öfriga innebyggare.
Med sina religionsförvandter i andra länder stå de icke i ringaste politiskt Den 19 Mars f. m. 19 eller nationelt samband.
Öfverallt, der de kunnat och fått det, hafva de på den sednaste tiden med glädje och entluisiasm verkat och gjort upoffringar för fosterlandet.
I det Tyska befrielsekiiget 1813 och 1814 offrade icke mindre än sex tusen Mosailer sitt lif för det Tyska fäderneslandet.
Under de sednaste årens krig hafva på Ungerns, Italiens och Sleswigs slagfält
Tyska judar med tapperhet kämpat mot Ungerska, Italienska och Danska.
Det låter nästan såsom ett hån och såsom ett yttrande mot bättre vetande, då man anför såsom ett skäl för fortfarande förtryck mot judarne, ”alt de icke blanda sig med de folk, bland hvilka de lefva.”
Sedan man sjelf gjort hvarje beblandning omöjlig, sedan man begränsat och afstängt dem sä noga som möjligt från de christna, sedan man under olika tider och i olika länder än förbjudit dem allt umgänge med christna och anvisat dem särskilda afstängda qvarter till boningsplatser, än anbefallt dem alt bära egna drägter, förbudil dem att bära andra än gammaltestamentariska namn o. s. v. klandrar man dem hånfullt, alt de äro ”anlisociala.”
Hat och fördom kunna söndra mer än slamskillnad och religion; de hänvisa de undertryckta till sina medbroder i lidandet såsom de enda, som med dem kunna sympatisera och upreser på visst sätt en skranka mellan förtryckarne och de förtryckta.
Alt. en viss egendomlighet på åtskilliga ställen, der förtrycket varit odrägligast, förefinnes, är utom tvifvel; men allt efter sorn förtrycket undanrödjes och hatet och fördomen försvinner, bortfaller äfven hvarje sådan afsöndring, hvarje egendomlighet i seder och förhållanden, som deraf alstras.
I Sverige, der judarne alltid in praxi varit humant bemötta existerar redan nu igen dylik skiljemur, sorn af kortsyntheten och illviljan kan åberopas såsom skäl.
På alldeles samma sätt är det med de öfriga politiska skäl, som anföras mot jude-emancipaiionen.
Utan pröfning och med ett förvånande lättsinne vill man vältra hela skulden och följderna af två årtusendens omenskliga hat och fiendskap pä de svagare, som just varit offren härför.
Man förebrår sålunda judarne, att de icke innehafva någon hög ståndpunkt i moraliskt hänseende, Man ser i detta fall icke pä erfarenheten och till de nu existerande judarne, utan håller sig till det abstrakta ordet ”jude,” till hvilket man låter sin fantasi med tillhjelp af gamla fördomar, ammsagor och harnkamraartraditioner skapa en högst äfventyrlig bild.
Allt ondt, man varseLilifver hos en jude härleder man från hans egenskap af Mosaisk trosbekännare och allt det goda, som kommer från detta håll, reflekterar man icke på eller skrifver det på mensklighetens allmänna räkning.
Händelsen är nu den, att bland judarne, liksom inom hvarje större samfund af menniskor, finnas personer af de mest olika slag; de räkna ibland sig, liksom de christna, kloka och dumma, snillrika och råa, redliga och oredliga, flitiga och lala.
För vår del kunna vi icke annat än med beundran se den 2* 20 Den 19 Mars f. m. ståndpunkt judarne i moraliskt hänseende intaga.
Det fordras en ofantlig moralisk kraft för att genom århundraden, utan att djupt förfalla, bära det förtryck, som skiftevis alstrats af religionshat, fördomar, vidskepelse, afund och vinningslystnad, utan att försjunka i del djupaste moraliska förderf, hvarpå t. ex. Ziguenarne äro ett exempel, och till hvilket utan tvifvel hvilket annat folk som helst under dylika omständigheter skulle försjunkit.
Vi behöfva för öfrigt i detta afseende endast erinra om de lysande vittnesbörd öfver judarnes förhållande i moraliskt hänseende, som för några år sedan aflemnades lill det Norska Storthinget från offentliga myndigheterna i de stater, der emancipationen egt rum, äfvensom till de i hög grad fördelaktiga vitsord, som här blifvit afgifna af Landshme i de fyra län, i hvilka de städer ligga, der Mosaiske trosbekännare i Sverige nu ega räll att bosätta sig.
På samma sätt har man mot judarne riktat förebråelser och bittert klander för deras borgerliga sysselsättningar.
Den allmänna pöbeljargonen, som äfven många af emancipationens parlamentariska motståndare icke förakta att begagna sig af, förebrår dem, alt de icke vilja sysselsätta sig med något nyttigt, utan blott med handel, schackreri o. s. v. Eli argument, som i sanning är ypperligt: sedan man under sekler stängt dem från hvarje annan sysselsättning, hvarje annan utväg att nära sig på, än handel, klagar man öfver att de icke sysselsätta sig med jordbruk, handtverk, o. s. v. och anförer detta såsom ett skäl att ytterligare hålla dem afstängda derifrån.
Öfverallt, der emancipationen i större eller mindre mån försiggått, såsom i Frankrike, Nederländerna, England, hafva judarne uphört att vara en handlande kast; de hafva med stor förkärlek egnat sig åt andra sysselsättningar och man finner dem lika väl som vetenskapsmän och generaler, som såsom simpla jordbruks-arhetare, postiljoner, sotare o. s. v. Samhället handlar icke klokt, då den nekar den Mosaiske trosbekännaren alt nedlägga sina kapitaler i jordbruk och andra nyttiga näringar och liksom hänvisar honom på ocker.
Det är hvarken klokt eller ädelt att samhället inom sig hyser några heloter, några som i afseende på skyldigheter i fullt mått äro medborgare, men icke i afseende på rättigheter; det strider helt och hållet mot statsklokhetens hud, att samhället, såsom fallet nu är hos oss, tillbakavisar en del af sina söners tillgifvenhet, nit, talenter och skicklighet.
Den Svenska Staten säger till alla de Svenska medborgare, som bekänna sig till den Mosaiska religionen : ”håfven J snillen och talenter, så utvecklen dem icke, ty jag vill icke begagna dem; håfven J en liflig hederskänsla, så förqväfven den, ty jag vill icke tillfredsställa den; håfven J förvar fvat Eder kunskaper, så nedgräfven dem, ty jag vill icke anvisa Eder någon nyttig verkningskrets.”
I alla de länder, der judarne fått egna sig åt det allmännas tjenst, hafva de täflat med de christna i nit och förtjenster om fäderneslandet i alla grenar af de allmänna angelägenheterna.
Den 19 Mars f. m. 21 Det vackraste vitsord i detta afseende är det, som 1831 afgafs i den Fransyska deputerade kammaren, då den allrasista lemningen af inskränkning borttogs i Frankrike: ”Uti alla de allmänna befattningar, i hvilka de varit använda, tinder våra odödliga falangers fanor, i vitterhet, konster och vetenskaper, hafva de under ett fjerdedels sekel bland oss lem nät den vackraste vederläggning af deras motståndares förtal.”
Vi hafva redan förut antydt, alt dessa politiska grunder för religionsförtrycket endast äro svepskäl: vi finna det öfverflödigt att ytterligare ådagalägga, att detta förfäktande af intoleransens sak med uplysningens och statsklokhetens grunder, att detta framskjutande af sådana moliver som ”nationalitet,” ”allmänna nyttan” o. s. v. i st. f. helt enkelt religionshatet, är oredligt, liksom det å andra sidan är blindt både för det förflutna och det närvarande, förvränger både historien oell rättsbegreppen.
Det finnes derföre äfven flera, som äro uprikliga nog att alls icke vilja inlåta sig på dessa moliver, utan anföra religionsintoleransen såsom sin enda grund.
De säga helt öppet och utan blygsel: ”Judarne hafva allt hvad de kunna begära, de hafva rättighet att blifva Christna.'1''
Till dessa vilja vi icke tala, i afseende på detta deras motiv, ty fanatismen, der den verkligen finnes, är döf för skäl och bevis.
Vi vilja endast erinra dem derom, att det sätt, hvarpå de anse christendomen böra utbredas, utom att det är inhumant och ochristligt, äfven i yttre måtto förfelar sitt mål.
Fortfarande förtryck upmanar en stark och i sig sjelf ädel motståndskraft hos de Mosaiske trosbekänDarne.
Det ligger långt ifrån oss att bedöma deras motiver, som under nuvarande förhållanden öfvergå från Judaismen till christendomen; men vinsten för det christna samfundet torde ofta vara tvetydig nog; alla dessa kunna beklaga sig, att ett missbruk af statsmakten sätter deras, vi antaga det gerna — rena handling i ett misstänkt ljus.
Huru skall man kunna vänta, att den ädelsinnade och mera energiske Juden skall känna sig upmanad alt taga kännedom om en religion, som säger sig vara kärlekens, men under århundraden för hans trosförvandter visat sig såsom hatets och det blodiga förtryckets, att öfvergå till de christna, så länge dessa döma honom lill förnedring och förtryck och derföre anföra christendomen såsom skäl.
Så snart förtrycket försvinner, utplånas äfven denna känsla och i de länder, der en förbättring skett i Judarnes ställning hafva de långt ifrån att ökas, såsom man förespeglar, årligen förminskats.
Det är hatet och förtrycket, som under århundraden hållit judendomen uppe och hindrat mosaiternas fullkomliga amalgamering med de chrisina.” Härtill skulle jag vilja tillägga några ord, serdeles som de stå
Väl tillsammans med hvad som yttras ang:de Judarne och deras ställning till Christna Stater pag. 405, 7:de häftet af Die Gegenwart: eine encyklopädische
Darstellung der neuesten Zeit - 22 Den 19 Mars f. m. geschichle fiir alle Stände, Leipzig 1848, (helst raan ifrån samma Tidskrift hemtat framställningen rörande Rhenprovinsen^ (6:te häftet pag. 354—55), tilldragelser troligen från tiden omkring år 1828) nemi.:
Förtryck alst rar bitterhet och förnedrar.
Hela verldshistoria visar, att hvarest ett förtryckt folk fått sina naturliga rättigheter erkända, der har folket äfven blifvit bättre.