Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag börjar dock med förklarande, det jag i likhet med Lag-Utskottets Ledamot, Prosten Doctor Leffler, håller före, att innan någon strafflag emot fylleri-brott utfärdades, lårnpeligast varit, att bestraffningen blifvit öfverlåmnad åt den disciplin, sorn inom Församlingen utöfvas af Pastor och KyrkoRåd, Husbönder eller Husfäder, hvarigenom man icke varit nödsakad, såsom nu sker, att med dryga böter utarma hela familjer för en endas förseelse.
Det år ock visserligen ett olika förhållande, om en person på ett gästabud eller i ett gladt lag, förtär något för mycket, eller om lian, stadd i göromål, på offentliga ställen och allmänna vågar, öfverlastar sig, och genom Den 3 Jttlii t. nu Si genom en så beskaffad faderlig jurisdiction hade påföljderne bäst kunnat efter dessa olika förhållanden lämpas ; men sedan den strängare Författningen emot dryckenskap en gång är vidtagen, och då det är gifvet, att hvarje förändring deraf skulle anses såsom en nödig befunnen mildring, hemställer jag, huruvida det kan vara riktigt och lämpeligt företaga en sådan förändring, förr än man i förbättrade uppfostrings-anstalter och allmännare moralisk bildning hos menigheten vinner det stöd för sedligheten, hvarigenom straff-lagens värn mot osedlighetens utbrott blifver mera umbärligt.
Då dessutom det nya Lagförslaget är nära färdigt, och detta innehåller, att HäradsRätterne skola blifva permanente, i hvilket fall förbrytelser af ifrågavarande art kunde utan olägenhet ifrån Konungens Befallningshafvande till TingsRätternes afdömande hänskjutas, tror jag för min del att med all förändring, äfven i afseende på rättegångs-sättet i dylika mål, skäligen kunde tills vidare anstå.
De olägenheter man föreställt sig af fyllerimålens behandling hos Konungens Befallningshafvande, utgöras förnämligast af de ofta långväga resor, som den tilltalade och vittnena nödgas göra till Residenset.
Dessa kunna till en stor del undvikas, om Konungens Befallningshafvande, på sätt de äro berättigade, låta uti fylleri-mål afhöra vittnena vid Domstol.
Oakså Ridd, a, Ad, Pr. VI.
Band. 6. 83 Den 2 Julii e, m. tror jag, att sådane mål sällan förekomma i de mera glest bebodde provinserne.
Der äga större folksamlingar icke ofta rum; och till de aflägsne hyddorne sträcka sig sällan Fiscaleriies forskningar.
Afven i afseende på .tillämpningen af Författningen, rörande brännvins-minutering och oloflig kroghållning, önskade jag få fästa uppmärksamheten på de betänkligheter, som uppstå, i händelse förbrytelser mot nämnde Författning skulle vid allmänna
Domstolar bedömas.
Det är icke någon konst, om ett dylikt mål kommer till HäradsRätt, att bereda uppskof och utdraga målet från Ting till Ting; och i sådant fall utgöra sluteligen böterne ett vida mindre belopp, än bevillningen, om brännvins-minuteringen varit loflig och mindre än vinsten, i fall den olofliga kroghållningen under tiden fortsattes.
Det är ock med tillämpningen af Kongl. Förklaringen af den 3 Mars 1807, som man anser påföljd för itererande förbrytelser i denna väg icke böra äga rum, förr än den tilltalade blifvit dömd till och utstått det förra straffet.
På dessa skäl, och oaktadt jag ganska väl finnér, att Konungens Befallningshafvande skulle röna mycken lättnad i deras Embéts-åligganden, om de blefvo ifrån berörde
Domare-befattning befriade, hemställer jag likväl, att densamma må fortfara till dess afgjordt är, om HäradsRätterne skola blifva permanente.
Men om Ridderskapet och Adeln icke finner anledning att i denna del frångå LagUtskottets förslag, vågar jag dock i ett annat afseende anhålla om återremiss deraf, på Dm <i Julii ». in. 13 grund af den motion jag, i sammanhang dermed, . liu tar mig friheten väcka, att nemligen, det enkla eller primitiva ansvaret får oloflig brånnVins-mitiUtering må drabba förbrytaren för hvarje gång Författningen öfvertrådes, samt endast påföljden för iterationen bestämmas efter de i 1807 års Kongl.
Förklaring bestämde grunder.
Det år en annan omständighet i Utskottet* Betänkande som jag trott förtjena uppmärksam-, het, den nemligen, huruvida Actor i fylleri-mål bör vara skyldig att uppgifva angifvaren.
Det synes mig vara ett slags inquisition att en Actor icke åger denria skyldighet, Angifvelsen skef merendels emelian fyra ögon och den tilltalade kan vål kånna att angifvaren har ondt uppsåt emot honom, men kan omöjeligen styrka, att hart genom angifvelse grundlagt åtalet samt år således urståndsatt att emot honom anföra bevisligt jåf, om han till vittne Framställe*.
Jag tror således billigheten fordra, att Actor 1 sådane fall och då den tilltalade påstår någon af åberopade vittnen vara angifvare bör antingen visa att han sjelf varit i tillfälle att afveta den tilltalades förbrytelse eller ock namnge angifvaren, Hvad sluteligen beträffar frågan, huruvida Vårjemåls-ed i fylleri-mål år låmpelig, så har jag vål vid uppläsningen af LagUtksotteis utlåtande i denna del icke kunnat rått fatta Utskottets mening; men jag tror mig dock böra Upp-? lysa, att i Götha HofRått dylik Vårjemåls-ed, på goda skål och derföre att en drucken icke gerna kan bedöma sitt eget tillstånd, icke anses 8* ijen t JulH *. m, låmpelig eller ålågges.
I öfrigt förenar jag mig nied Herr von Hohenhausen.
Herr von Heijne, Georg: Jag
Siskar visserligen icke i allmänhet arbifraira åtgärder eller straff; men jag kan icke hindra mig från att förklara, min öfvertygelse vara, att det brott, hvarom nu år fråga, låmpeligast tillhörer Landshöfdingarnes Domsrätt.
I de flere Landsorter, jag besökt och äfven i HufvudStaden, har jag sett en betydlig skilnad i antalet af öfverlastade personer nu emot för 3o år sedan.
Jag har tyckt mig finna att fvlleriet år minskadt, och att någon återgång deruti skett, genom fie stränga Författningar, sorn på de senare åren blifvit utfärdade.
Mig har det synts troligt, att de, som åro fallne för fylleri, och dermed söka döfva bekymren, hvilket någon gång kan vara förlåtligt, likväl i betydlig mohn förlorat hågen att supa, efter det nämnde Författningar utkommo.
Om det varit så lyckligt, att förbudet mot brånvinsbrånning fortfarit efter år 1810, hvilket förbud gjorde brånvinet både dyrt, och ej lått åtkomligt, så skulle denna last ofelbart ännu mera aftagit; för min del önskar jag så liten brånvinsbrånning och så litet superi som möjeligt.
Jag tror ock, att vi skulle anvisa de lågre Classerne en våg att återtaga den skadliga fylleri-lusten, om man nu af ömhet, för de felande eftergaf strängheten uti straffen för denna lust.
Och då, på sått Herr Ehrenborg upplyst, fråga nu år om permanenta HåradsRåtter, torde det vara bäst upp - J8«/t * julii e, m, s« •kjuta ali förändring af Råttegångs-ordningen i fylleri-mål till dess dessa HåradsRåtter kommit i gång, då dylika mål kunde af dem upptagas; men nu verkar blotta fruktan att göra en lång resa till LandsCsnzliet ett återhåll i supandet; och jag vågar derföre utbedja mig Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bibehållande af de nu gållande Författningarne och afslag på Utskottets Betänkande.
Med de värde Ledamöter, som redan talat emot den föreslagna förändringen af ifrågavarande Författning, får jag till alla delar förena mig.
Erfarenheten har ovedersågligen upplyst och bestyrkt, att den befrämjat sitt ändamål, i det att fylleri-förseelserne mårkeligen aftagit, sedan de i Police-våg af Koungens Befallningshafvande behandlas, och jag vågar då hemställa, om det skulle vora en klok, en ändamålsenlig åtgärd, att upphäfva eller ändra Författningar just når man deraf rönt en god och hälsosam verkan. __
Straffet må mildras eller icke att det år för strängt tror jag icke men i alla fall fä ster jag mindre vigt dervid, ån att det lika hastigt, som säkert må drabba den felande.
Detta kan otnöjeligen äga rum, om fylleri-mål skola vid HåradsRått handläggas, då felet mångfaldiga gånger kan förnyas, innan det drabbas af påföljden.
Deremot om dessa fel, såsom hittills, gå till Konungens Befallningshafvandes beifrande, kan den felande, med minsta möjeliga tidsutdrägt hvarje gång erfara följderne af sin förseelse.
Man har väl ansett det löga brottsligt, Den a Julli e. m* 8tt öfverlasta sig, jag är dock i detta fall af en* Ilan tanka, och instämmer deruti fullkomligen med Herr von Hohenhausen.
Man tyckes visserligen icke göra någon annan förnär genom det att man fågnar sig litet för mycket.
Men andra brott blifva ej sällan föijden af ruset, och samma osäkerhet uppstår för en hvar, som om man utsläppte
Dårhushjonen.
Jag önskar således, att Författningarne i detta hänseende må förblifva oförändrade, och yrkar på denna grund återremiss af LagUtskottets Betänkande, Herr Tham, TFollrath:
Jag bör ej uppehålla Höglofl.
Ridderskapet och Adeln dä jag ej annat kan ån fullkomligen instämma med Herr Ehrenborg och de flere värde Ledamöter, som lika med honom, yrkat bibehållande af de nuvarande Författningarne mot dryckenskap ih. m.
Herr Cederschjöld, Pehr G tift a f: Fylleri år en lajl, hvilken jag, lika så alfvarligt som någon annan, önskar måtte kunna utrotas, men jag kan likväl ej underlåta att anse Stockjiraffet olåmpeligt.
Flere värde Talare hafva åberopat den erfarenhet, att fylleri har under de senare åren i Stockholm mårkeligen aftagit.
Om så är, kan det åtminstone icke anses såsom ett bevis på Stockstraffets nytta: t}' jag torde få lämna den upplysning, att Kongl. Maj;t vanligen i Nåder befriar Stockholmsboer ne från undergående af detta straff, hvarföre ock Högsta
Domstolen nu mera åberopar denna praxis såsom skål att alltid vid sådana tillfällen tillstyrka bifall till dylt* Dan 2 Julii e. nu *7 fea Nåd ansökningar.
Man skulle visserligen kunna tycka, att
Stockstraffet bör vara svårare att undergå i en Stad, der många tusende Åskådare kunna finnas, ån på Landsbygden, der Åskådarnes antal ej öfverstiger några hundrade, och Stockholmsboerne följaktligen mera böra derifrån förskonas.
Men förhållandet blir helt annorlunda, då man besinnar, att af de flere tusende Åskådarne hår i Stockholm, torde knapt någon enda kånna Delinqventen, eller ens veta, hvem han år, då deremot på Landsbygden alla kånna honom personligen.
Lagen böra vara lika för alla, och således de som bo i Landsorterna böra njuta samma rått som Stockholmsboerne; samt får följaktligen tillstyrka bifall till Betänkandet i denna del.
Herr Hegardt, Chrijlian Bernhard; Jag instämmer till alla delar uti den siste värde talarens yttrade mening, och anser ifrågavarande Förordning, hvad StrafFbeståmningare angår, strL dande mot sanna råtts-grunder.
Dessa strafFbeståmningar synas mig ingalunda lämpade efter det så kallade brottets beskaffenhet.
De drabba icke gerningen, utan den tillfälliga följden deraf, och då det icke år förbjudet att supa bränvin, eller förtära starka drycker, bör ej heller följden eller verkan af en tillåten handling blifva föremål för en så hård bestraffning, enär derigenom ingen förorättas, och ingen allmän förargelse åstadkommes.
Jag förenar mig nied Herr Cederschjöld uti den vördsamma anhållan att Utskottets Betänkande matte bifallas. 88 Den f julii e, m.
Jag har förut på detta runi vågat underställa Högloflige Ridderskapets och Adelns pröfning de öfverdrifna straff, som genom oeconomiska och police-författningar åro emot åtskilliga förbrytelser stadgade.
Ibland dem som torde böra afskaffa», vill jag dock icke råkna det, att sitta i stocken för fylleri.
För den som med berådt mod öfverlemnar sig åt dryckenskap»-begåret, så att han, beröfvad sina sinnens bruk, ligger på gatan till vanära för menskligheten och sig sjelf, för den synes det mig ej vara för hårdt, att äfven som nykter få skämmas för sin kreaturlighet.
Jag kan åtminstone icke finna det rättstridig!, att han underkastas den svårare påföljd, våra Författningar utstaka; och anser således icke skäl att tillstyrka antagandet af Utskottets förslag, att i denna del dem förändra.
I öfrigt, och hvad beträffar frågan om Landshöfdingarnes Domsrätt i fylleri-mål, år det Öfverflödigt att jag derom yttrar mig,fsedan flere värde
Ledamöter redan i detta fall uttryckt mina tankar.
Det har blifvit sagdt, att brånvins-supandet i allmänhet aftagit; och om så ägde rum, tror jag för min del att sådant förnämligast bör tillskrifva* den hittills gällande stränga Författningen deremot; men om detta correctif upphör, skola vi snart få höra, att fylleriet till- och ej aftager.
Jag tillstyrker derföre bibehållandet af en Författning , som ägt en med densamma åsyftad verkan.
Herr Danckwardt, Carl:
Att fylleriets af - &en 1 Juli i e, m, tagands i allmänhet varit en följd af den Domaremakt i fylleri-mål, som blifvit Konungens Befallningshafvande leornad, tror jag för min del alldeles icke.
Det är visserligen en gifven sak, att i de Län, der Låns-styrelsen år stationerad i medelpunkten; Konungens Befallningshafvande k.an hålla en noga tillsyn öfver alla Lånets delar och der den tilltalade brottslingen icke behöfver göra en lång resa till stället, hvarest han skall lsgföras, der kan denna domsrätt möjeligen med något skål anses låmpelig, och detta år också orsaken, hvarföre Landshöfdingen i Skaraborgs Lån, understödd af flere värde
Ledamöter från detta eller lika beskaffade
Lån, kan vara af den tankan, att nämnda, Konungens Befallningshafvande tillagda
Doms-rått bör fortfara såsom hittills.
Men förhållandet år icke likadant utan helt annorlunda i de Lån, der Styrelsens residens icke år beläget i midten utan i den ena åndan af Länet.
Ty icke skulle det vara låmpeligt, att t. ex,, om en person i trakten af Torneå beträddes med fylleri, han skulle föras till Luleå, för att straffas med böter, hvilka uppgingo till en tjugondedel af resekostnaden; hvadan han sålunda komme att beläggas med tjugo gånger större straff, ån om han begått brottet inom Luleå Stad.
Detta år äfven orsaken, hvarföre i sådane trakter tilltal för fylleri nästan aldrig eger rum.
Jag har varit bosatt i ett Lån, der ungefårligeu samma förhållande inträffar.
Jag tror ej att Norra delen af Calmare Län hårtills varit serdeles besvåradt åtal för brott mot Författningarne angående 9° Drn 2 Julli e. ni; fylleri och oloflig Brånvins-försåljning; och på det att ett sådant åtal må kunna blifva allmänt och lika jemt öfverallt, anser jag enda utvägen vara att återföra
Doms-råtten öfver slika brott till de ordinarie Domstolarne.
Man har vål anfört, att tid skulle vinnas genom målens upptagande hos Konungens Befallningshafvande; men han har icke rättighet att höra vittnen, utan desse måste, så vida de ej med resor till Residens-orten skola besväras, aflägga deras berättelse inför Domstolen i orten, hvilket åter föranleder, att brottet icke så hastigt kommer till afgörande, som man föreställt sig.
I öfrigt kan jag vål finna att i en sak, der meningarne åro så delade, att den ene liknar förseelsen vid sjelfmord, under det den andre ej anser den innefatta något brott, der må^ ste också meningarne om straffet vara olika.
För min del tror jag, att brottet till det mesta ligger i den möjliga joljden af öfverlastandet.
Jag vet åtminstone icke om det kan anses såsom gifvit, att en för dryckenskap anklagad person, alltid med berådt mod kommit i rusigt tillstånd.
Jag har sjelf varit åsyna vittne dertill , att personer, som för hunger skuld, tålt mindre ån andre, blifvit sakfållde, ehuru ej anledning varit, att de velat fylla sig.
I afseende på stockstraffet, tror jag mig icke behöfva anföra mycket till stöd för ett bitall till Utskottets förslag i denna del.
Hvad sluteligen angår den hittills brukeliga värjemålsed i fylleri- mål , får jag endast erindra , att Utskottet, på goda skål, funnit en sådan ed icke vidare böra den anklagade affordra®.
Dan t Julli <r, »t, 9* Herr Ehrenborg ; Jag liar förut tillkånnagifvit, att det visserligen år möjeligt, att jag fat - tat ämnet utur en ensidig åsigt; jag viii också icke vidare försvara den.
Jag hemståller den endast till Ridderskapets och Adelns bepröfvande.
Det år emedlertid en omständighet uti Herr Danckwardts senare yttrande, som torde påkalla en upplysning.
Han har nemligen andragit, att någon skyndsamhet icke skulle vin.* lias vid fylleri-målens behandlande af Konungens Befallningshafvande, derföre, att han i de flesta fall nödgades låta vid Domstolar afhöra vittnena.
O m jag icke mycket bedrager mig år Konungens Befallningshalvande enligt Författningarne berättigad, att låta vittnes-förhöret för sig gå antingen hemma hos vederbörande Häradshöfding eller vid Domstol i närmaste belägne Stad.
Uppskof i detta hänseende kan således lätteligen förekomma» , och aldrig komma i jemförelse med den långa tids-utdrågt, hvilken, i händelse af målens behandling vid Domstojarne, skulle kunna inträffa, synnerligen i de Orter, der Ordinarie Ting icke infalla me^ ra ån en eller tvånne gånger om året.
Herr von Hohenhausen; Jag vill blott i korthet nämna, att det finnes tvånne slag af brott i ett samhälle: moralijka och politiska.
För bevarandet af samhällets bestånd fordra» det, att afseende äfven göres å de politiska brotten, och ibland dem räknar jag fylleriet.
Jag har ej liknat det vid sjelfmord; jag har endast sagt, att om man ville på den grund, Utskottet uppgifvet, frikänna det ena trän straffa 9* Din 2 Julii e. m. borde man ock, efter samma princip, frikänna det andra.
Jag har visserligen icke den Lag- kunskap, att jag kan i alla delar bestämdt yttra mig öfver frågan; men jag har den på erfarenhet grundade öfvertygelse, att en högst skadlig verkan skulle följa, om man vidtoge någon Författning, hvarigenom strängheten i den hittills gällande minskades.
Jag får blott upplysa, att min mening alldeles icke var, att vittnen i fylleri mål ovillkorligen skulle vid de Ordinarie Tingen höras; utan ville jag endast förklara, att den skyndsamma bestraffning, som Författningen hatt till syftemål, ändå icke, oaktadt målen af Konungens Befallningshafvande handlades, vore möjlig att åstadkomma.
Jag glömde , då jag nyss yttrade mig, att nämna , att det just var brotten emot minuterings-råttigheten, sorn föranledde Lagutskottet att tillstyrka, det åtal derå finge göras äfven vid Urtima Ting, emedan Utskottet förmodade, att man såmedelst kunde befordra ett skyndsamt upphörande af missbruket.
Härigenom torde ock Grefve
Hårds anmärkning i denna del vara besvarad.
Det år ej anledning att supponera, det
Domaren i orten, som naturligtvis måste vara mera inieresserad af ordning i den krets, der han bor, ån Konungens Befallningshafvande sjelf, skulle söka förlånga processen i ett Brånvins- minuterings- eller fylleri-mål.
Den t Ju!ii t. m, $g
Det år således icke att befara, det uppskof dermed från ena Tinget till det andra skulle ega rum ; ty hvar och en känner det Håradshöldingarne kunna under Tinget uppskjuta ett och annat mål; men jag tror ej att de skulle göra det nied sådane, hvarom nu år fråga.
Jag kan gifva det intygande om de Landsorter, der jag vistats och sorn jag kanner, att öfverdriften i biuket af starka drycker under de sista tolf åren oåndiigen minskats och fortfar att minskas.
Jag vet ej, om detta år en följd af de stränga Författningarne ; jag skulle snarare tro, att det härledde sjg af en åter vaknad heders-kånsla, eller måhända ifrån efterdömet hos de mera bildade Ciasserne.
Sådane Författningarne nu åro, utöfva Landshöfdingarne en högre police, eller ega en inspections-rått öfver Folket hvad bruket af rusgifvande drycker beträffar.
Den gör och efter mitt begrepp, för ändamålet tillfyllest.
Jag tror äfven, att hederskänslan mindre lider genom
Landshöfdingens befattning med förseelser mot Författningen mot fylleri, ån om dessa skulle förvandlas till Tings-mål.
Det år dessutom icke omöjeligt och icke något som hindrar, att Landshöfdingen ju kan transportera sin inspections-rått på andra personer, ifall Residenset vore för mycket aflägset ifrån Lånets medelpunkt.
Landshöfdingen, som skall öfverse det hela, måste lått kunna finna, hvarest fylleriet starkast utöfvas.
Der detta sker, har 94 Beit 2 Julii. é. rit.
Prosten ofelbart också sin andel i felet.
Lands-, höfdingen kan dels af Presterskapet inhämta upplysning om Orsakerna till förhållandet 5 dels genom Consistorium bereda de åtgärder hos Presterskapet, som fordras till lastens hämmande. jag tror således det Vara nyttigt att ett central-punkt för hvarje sådan inspection finnes.
Om det år en sanning, att öfvérdriften i fylleri skall i allmänhet
Vara större i Småståderne, ån på landet’, så torde detta till någon del härleda sig deraf, att fylleri-brott i Ståderne behandlas som vanliga Råttegångs-rnål och att heders-känslan slocknat.
Hvad i öfrigt beträffar den hår åberopade omständigheten , att förbrytelser af ifrågavarande art så sällan lagföras i de Norra provinserne, så kommer detta deraf, att der icke finnas någre sådane förbrytelser att lagföra.
För min enskilda del tillstyrker jag att FÖrfattningarne i detta ämne må förblifva oförändrade, dock så att stockstraffet för itereradt fylleri må varda afskafFadt.
Herr Grefven och LandtMarJkalken frågade , oin Ridderskapet och Adeln ansåg LagUtskottets Betänkande böra, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet åter* förvisas.
I anledning hvaraf Herr Grefven och Den -2 Julid e, ni, 95 Landt Marskalken gjorde proposition till bifall å LagUtskottets Betänkande.
Ropades äfven Ja och Nej. Hvarefter Herr Grefven-och LatodtMar■_ Jkalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå Betänkandet.
Vid det förhållande, som nu ägt rum, hemställer jag, örn icke Ridderskapet och Adeln skulle täckas återremittera Betänkandet.
I annat fall återstår blott för Rid. derskapet och Adeln, att afslå det, och jag torde få fästa uppmärksamheten derå, att stockstraffet i fylleri-mål, som Utskottet velat afskaffa, då också blifvit af Höglollige Ståndet san-; ctioneradt.
Herr Ehrenborg: Jag förenar mig med Herr Danckwardt uti begäran om återremiss, och delar äfven hans åsigt, i afseende på stockstraffets afskaflande vid fylleri-mål.
Jag tror för min del, att detta straff bor inskränkas till hvad i KyrkoLagen derom stadgas.
Deremot anser jag ej den i Författningen mot fylleri bestämda påföljds förlust af medborgerligt förtroende för den, sorn flere gånger beträdes med dryckenskap, böra afskaffas; ty det synes gifvet, att en person, som ofta visat sig i en sådan belägenhet icke kan äga den redbarhet och pålite - B-f.n 3 Julii t. n. lighet, sora utgöra vilkoren för tillgodanjatandet at medborgares förtroende.
Jag får således anhålla om återremiss af Lag Utskottets Betänkande, på det alt frågan må närmare utredas, och det felaktiga i Utskottets förslag derifrån skiljas.
I händelse af återremiss, anhåller jag att få yttra några tankar.
Jag anser betänkeligt att bibehålla stoekstrafiet lör fylleri-brott, och torde få göra Ridderskapet och Adeln uppmärksamt på åtskilliga vid frågan om detta brott förekommande omständigheter.
Det händer esomoftast, att den rerkeiige fyllhunden, sorn förtjente mest straffas, icke får något stralf, derföre att han tål mer än andre.
Deremot inträffar ej sällan, att en ovan Landtbo, sorn super en sup, blir full, blir liggande, pliktfälies, och sluteligen kommer i stocken.
Är sådant billigt ?
Jag förenar mig derföre med Herr Ehrenborg deruti, att fylleri-brott borde på Landet af KyrkoRåden afdömas; att noggrann undersökning bör föregå, innan en tilltalad dömmes till bestraffning, samt att åtskillnad bör göras emellan en ordentelig fyllhund och den, som har den olyckan att icke tåla mycket.
Min mening är visserligen icke att taga i försvar de stackare, som hafva den olyckan att blifva fulla, men blott, att deras oförmåga ej må straffas alltför högt.
Herr bett 2 Julii é. ;>J, 9) Herr von Heijne:
Jag kan ej anse såsöni blott eri olycka, att vara full.
Jag liar alltid betraktat saken som ett brott.
Val vöre jag löre att tillstyrka mildring af Författningen hvad stocksfallet beträffar, men hvarje mildring skall ofelbart gifva Allmänheten anledning till deri tro, att man funnit fylleri-brottet vära af mindre betydenhet.
Den tankan skulle säkerligen uppstå hos de felande personcrne; det rndfte ej vara fd farligt, att Jupa fig full, forn det hitiills varit.
Jag tillstyrker således, att Förfättiringarne må förblifva sådané de äro, samt att Utskottets Betänkande alltså måtte afslås.
Herr Ceder felij old:
Under åberopandet af itiitt förra yttrande, får jag ytterligare påminna’, att fylleriets aftagande hår i Stockholm icke kan tillskrifvas stockstraffef> emedan detta Straff icke bår tillämpas.
Erfarenheten har således visat, att detta straff icke behöfs.