Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men låg en sårad stackare vid vägen, då bjöd hon de sista dropparna ur sin bleckflaska och lyfte honom på sin vagn.
Frost och rispor barkade snart hennes kind.
Högt på trosskärran satt hon med sitt piskskaft och kommenderade hela den galna eftertroppen af lösa kvinnor, lagvigda hustrur och tjufaktiga sällar, som strömmat till från östan och västan, och när om nätterna eldskenet steg på himmelen, då visste soldaterna, att drottning
Carolina var ute på plundringsfärd.
När efter dagar och år och efter det lustiga vinterkvarteret i Sachsen tropparna så tågade mot Ukraina, befallde konungen, att alla kvinnorna skulle lämna hären.
– Lär honom att hålla sig till sitt! – mumlade Lina Andersdotter och åkte helt lugnt vidare.
Men när hären kom till Berezina, blef det sorl och jämmer bland kvinnorna.
De samlades kring Lina Andersdotters kärra och vredo händerna och lyfte barnen i höjden.
– Hvad har du nu att svara!
Tropparna ha redan gått öfver floden och upprifvit alla bryggorna bakom sig!
De ha lämnat oss till pris åt kosackerna!
Hon satt med piskan i knät och höga stöflar, men på handlofven blänkte ännu silfverkedjan med sin turkos.
Allt häftigare snyftade och kvidde rundt henne de förrådda, och ur de slutna trossvagnarna, som liknade lådor, framkröpo pudrade och målade sachsiska slinkor.
Somliga hade till och med satinkjortlar och guldhalsband.
Från alla sidor kommo kvinnor, som hon aldrig sett till förene.
– Schmutzige Dirnen! – mumlade hon.
– Nu får jag ändtligen bese det smuggelgods, som kaptenerna och löjtnanterna fört med sig i sina vagnar.
Hvad ha ni bland mina fattiga trosskäringar att beställa!
Men nu få vi alla lära, hvad mannen går för, när hans matsäcksknyte blir för lätt.
Då ryckte de henne i kläderna och anropade henne som om hon ensam kunnat besegla deras öde.
– Är det ingen, – sade hon, – som kan psalmen:
När jag blir förd i mörksens dal?
Sjung den, sjung den!
Några af kvinnorna uppstämde psalmen med kväfda röster och nästan hviskande, men de andra störtade ned till floden samt uppletade båtar och brospillror och rodde sig öfver.
Hvar och en, som hade en man eller en käraste vid hären, hoppades att till sist dock bli mottagen och dold, men alla de värsta drafvelskvinnorna, som hvarken hörde till höger eller vänster, de stodo med sina trasor eller sina smaklöst utspökade kjortlar kvar i ring om Lina Andersdotter, och svärmar af kosacker, som satt öfver floden för att uppsnappa efterblifna marodörer, smögo på knä fram mellan buskarna.
Då veknade hennes hjärta och hon steg ned från vagnen.
– Stackars barn! – sade hon och klappade slinkorna på kinden.
– Stackars barn, jag skall inte lämna er ...
Men nu få ni, tag mig fan, bedja till Gud, att han gör era blodröda synder hvita, för jag har intet annat att bjuda er, än att skämma ut männen och dö en hederlig död.
Hon öppnade vagnslocket och framletade bland sitt rofgods några pikar och polska sablar och satte dem i handen på de sakta sjungande kvinnorna.
Därefter fattade hon själf en musköt utan kula och krut, och väntande ställde hon sig hos de andra kring kärran.
Så stodo de i solnedgångens ljus öfverst på stranden.
Då kvinnorna på floden sågo kosackerna rusa fram till kärran och nedhugga en efter en, i tanke, att det var förklädda män, ville de vända sina båtar, och soldaterna sprungo från sitt befäl tillbaka ned mot vattnet och gåfvo eld.
– Vivat kung Carolus! – ropade de tusenstämmigt om hvarandra.
– Och vivat ...
Nej, det är för sent!
Si, si!
Det är dronning
Carolina, som midt bland skökorna dör jungfru med musköten i hand!
MAZEPA OCH HANS AMBASSADÖR.
I en präktigt pyntad sofkammare stod en himmelsäng med fjäderbuskar på hörnen.
Bakom de till hälften sammandragna sparlakanen låg en sextiotreårig gubbe med täcket upplagdt ända under skägget och det långa hvitnade håret utslaget öfver kudden.
Hela pannan doldes under ett plåster.
Det var Mazepa.
Bredvid bädden bland medicinkopparna på golfmattan lågo några latinska och fransyska skaldeverk, och vid dörren förde en liten skinntorr präst ett hviskande samtal med två grönklädda budbärare från tsar Peter.
– Han uppfattar näppeligen era ord, – hviskade prästen och gaf en sorgset forskande blick mot den sjuke.
– Själf ligger han långa stunder mållös.
Hvem kunde ana, att den lefnadsglade gamle så plötsligt skulle läggas på sotsängen!
– Ivan Stefanovitj! – sade med höjd stämma en af främlingarna och närmade sig sängen.
– Vår högsinte tsar, din herre, låter hälsa dig.
Minnes du?
De tre af dina kosacker, som smögo sig till honom och berättade, att du i hemlighet förberedde ett uppror mot hans öfverhöghet, dem lät han fängsla och återsända till dig som vängåfva.
Ivan Stefanovitj, han litar på din trohet.
Mazepas ögon öppnades matt och läpparna rördes, men han förmådde endast framstamma en obegriplig hviskning.
– Vi förstå dig! – ropade budbärarna om hvarandra.
– Vi förstå dig!
Du välsignar honom och tackar honom för hans, nåd och vi skola säga honom, att du böjts under dina år och att du redan vändt alla dina tankar mot det som icke är af denna världen!
– Jag fruktar, – mumlade prästen afsides, – att här är det snart slut.
Budbärarna nickade sorgmodigt och aflägsnade sig baklänges ur sofkammaren.
Så snart de voro ute, reglade prästen dörren.
– De ha gått! – sade han.
Mazepa satte sig upp och slet plåsterlappen från pannan samt kastade den långt bort öfver golfmattan.
Det glittrade och gycklade i hans mörka, vidöppna ögon.
Rodnaden steg och bleknade på kinderna, och under den vackert svängda näsan blänkte tänderna så hvita och friska som en ynglings.
Han knuffade undan täcket, och fullt klädd från tå till topp i lifrock och stöflar med sporrar sprang han ur sängen och knep gäckande prästen i sidan.
– Du lilla tjufpräst där!
Du vägstrykare!
Den här gången skötte vi oss inte illa.
I Moskva skall man tro, att gamle Mazepa ligger orkeslös och ofarlig.
Gud vare hans fromma själ nådig!
Hahahej!
Du lilla tjufpräst där!
Du ärke hymlare!
Prästen skrattade torrt.
Han var en afsatt biskop från Bulgariet, och hans runda hufvud med den korta näsan och de djupt liggande ögonen liknade en dödskalle.
Mazepa blef allt uppsluppnare.
– Mazepa döende!
Jo, spörj hans kärestor!
Spörj bara!
Nej, du min store moskovitiske tsar, nu vill jag lefva och bli dig kvitt.
– Tsaren misstänker dig, herre, men han vill afväpna dig med ädelmod.
Sådan kan han vara.
– Och därmed vore jag besegrad, hade han inte en natt vid bordet, då vi voro druckna, slagit mig på örat.
Jag skattar mitt öra lika heligt som hans, och en skymf kan jag aldrig förlåta.
Den sitter kvar i själen och fräter och gnager.
Är jag inte en konung af börd, så är jag det af sinne.
Och hvad vill han med sina tyska rockar på mina präktiga kosackmän!
Nu till saken!
Berätta dina äfventyr, du lögnare!
– Herre, klädd som tiggarmunk gick jag vägarna framåt mot de svenskes högkvarter, men ibland satte jag krögartösen på knät och kannan på bordshörnet, och när jag då tittade ned och såg tån sticka fram ur min trasiga sko, tänkte jag för mig själf:
Det här är Mazepas ambassadör!
– Nåväl, hur fann du sprätthöken?
– Sprätthöken?
– Naturligtvis!
De svenskes majestät!
Kung Carol!
Tror du inte, att han sprättar lika mycket med sina nedsotade paltor som någon fransysk luktvattensprins med sina silkesstrumpor!
Och han besitter det där underliga nordiska lättsinnet, som ideligen klatschar med ridpiskan och ropar:
Strunt, det här är ingenting!
Schadet nichts!
– Han har aldrig kunnat sörja en olycka längre än öfver natten.
Det har varit hemligheten med hans kraft.
Ve honom och hans öde den gång, då han sitter sömnlös natt efter natt!
Jag är nyfiken att se honom.
Jag längtar.
– Först fann jag honom i peruk och rustning på krögartösens nackduk eller förkläde och på glaset, som jag drack ur, och på sockerverket, som jag åt af, och på borddukar och kistlock och tobaksbössor och marknadsstånd.
Ingen talade om annat än om honom, och barnen ställde upp sig och lekte svensk gudstjänst.
Bondgubbarna kallade honom protestanternas af Gud själf utkorade svärdspåfve och lyfte därvid på hatten.
– Nåja, men hur fann du honom själf när du kom till högkvarteret?
– Jag varnar dig.
Jag förutsäger olyckor.
Jag såg järtecknet.
Jag fann honom uppblåst och högmodig ...
– som en stor karakter, hvilken världen begynner underkänna.
– Marlborough lämnade efter audiensen i Sachsen hans läger med en axelryckning, och suveränerna börja skratta åt honom på ryggen ...
Hans egna generaler ha tröttnat.
– Han har blifvit en pöbelhjälte, menar du.
Än sen!
Det är en sådan man jag behöfver för att samla de vilda horderna.
Om du icke försäkrar mig, att du sett honom spisa och dricka, kan jag inte tro att han är en lefvande människa.
Då måste jag säga:
De svenskes unge furste stupade i segertumlet vid Narven, men hans skugga rider alltjämt vidare framför tropparna, och snön faller och faller och trummorna bullra och mullra och de glesnande bataljonerna veta icke och förstå icke, hvart han för dem.
När fienderna igenkänna honom inne i krutröken, sänka de vidskepligt musköterna och våga icke skjuta, och han märker icke, att han ibland hugger ned män, som göra sig redo att falla på knä.
Lejda lönmördare kasta vapnet vid hans åsyn och gifva sig själfva till känna – och han låter dem gå ostraffade.
Tala icke till honom om stater och traktater!
Han kämpar icke om ägodelar som människor; han för Guds svärd till att hämna och belöna.
Hvad begärde han i segerlön nyss vid fredsslutet?
Penningar?
Af Österrike begärde han en kammarherre, som förtalat honom vid taffeln, och en svärm ryska knektar, som flytt dit in öfver gränsen ... och samvetsfrihet åt protestanterna.
Af Preussen fordrade han fängelse åt en öfverste som gifvit råd åt tsaren, och landsförvisning för en skribent, som häcklat hans förordningar mot pietisterna ...
Af Sachsen fordrade han Patkull och alla svenska öfverlöpare, men frihet åt prinsarna Sobieski och alla sachsare, som gått öfver till de svenske.
Kung August själf tvingade han att packa in de gamla polska regalierna i en sammetskoffert och skicka dem till kung Stanislaus.
Sedan han nu afsatt kung August i Polen, vill han afsätta tsaren eller utmana honom på envig, men deras kronor och regeringsbestyr vill han ej ens mottaga i gåfva.
Sedan forntiden har ingen sällsammare man hållit ett svärd eller en spira!
Mazepa hade, medan han talade, fattat så hårdt om den ena sängstolpen, att sidenhimmelns fjäderbuskar skakade, men prästen höjde tre fingrar och svarade.
– Jag har varnat dig!
Allt som han vidrör inviger han åt elände och död.
Men han är äfventyrarnas skyddspatron.
Han har gjort äfventyret till ståndaktighet och storhet.
Också du, herre, är en äfventyrare, och jag själf är den värste äfventyraren af er alla.
Därför vill jag vara foglig.
Han sänkte handen och närmade sig med vanvördig förtrolighet.
– Du, Ivan Stefanovitj!
Har det aldrig förundrat dig, att jag lade mina stigar just till din port?
– Du blef bortkörd från din biskopsstol för din otro och dina streck.
– Närmast gällde det ett litet snatteri utan vidare betydelse.
Det satt på ikonostasen ett par smaragder ...
– som du ersatte med glasbitar och i all tysthet sålde bort för att kunna lefva litet bredare och mer värdigt en kyrkans tjänare.
– Låt oss inte mer tala därom!
Så hörde jag om Mazepa, den forne pagen vid Johan Kasimirs hof, hvilken i sin puderperuk så länge uppvaktade det vilseledande könet, att en svartsjuk äkta man slutligen band honom naken på hästryggen och jagade honom ut i ödemarkerna.
Och där byggde han sig sitt äfventyrarevälde.
Sankt Andreas skydde dig, Mazepa!
Jag behöfde en liten herre, som skämdes att slå af ett godt hufvud och som i ro lät mig läsa mina greker och min Machiavelli och till hvilken jag kunde säga:
Topp, min gubbe!
Alltihop är en skugglek, äfven att du är herren och jag tjänaren.
– Därför gick jag till dig.
Men äfventyrarblodet tål inte att sitta.
Och det ledsnar på ditt vattenblandade vin, ty du är en stor girigbuk, Mazepa, och efter du nu grubblar på en stor penningeaffär i muskötkulor, så följer jag dig.
Och efter den svenske kungen ej längre hör på sina generaler och ej på de bönfallande brefven från sin farmor och sitt folk och efter den farligaste och omöjligaste vägen går hitåt, vill han mottaga ditt anbud om förbund.
Med dig och dina kosacker vill han tåga mot din herre.
Här äro papperen.
Prästen afskakade sin kåpa och stod i kosackdräkt med pistoler i gördeln, och vid bröstet framdrog han några hopvikta papper.
Mazepa bleknade och grep dem och höll dem länge tryckta till sin mun under det att han sänkte pannan och bugade som inför en osynlig helgonbild.
– Trummorna!
Trummorna! – stammade han upprördt.
Men då prästen hunnit till dörren, hejdade han honom.
– Nej, låt inte röra trummorna förr än i morgon.
Därefter gick han till ett simpelt träbord i ett litet sidorum och satte sig öfver sina räkenskapsböcker.
Han lät kalla sina fogdar och räknade och räknade och föreskref större sparsamhet i mjölkkammaren.
Halft en lustig rofriddare och halft en lärd men hushållsaktig godsägare öfvervakade han slutligen packandet af sina många koffertar och lårar.
Ibland böjde han sig själf ned och hjälpte till.
Allra sist påtog han nästa morgon en urmodig och mycket prydlig kosackdräkt.
Hetsig och rörlig sprang han upp från stolen, så snart han hade satt sig, men framför spegeln blef han stående väl en timme och strök allt emellanåt genom skägget med sina fina små hvita händer.
Först när spelet hördes, steg han i sadeln, och han höll beständigt sin springare i galopp.
När han nu efter någon tid hade hunnit till svenskarna och en morgon i snöyra red i konungens följe, kom prästen liksom af en händelse att hålla sin häst vid hans sida, Rundt omkring tågade tropparna förbi öfverstänkta af smuts och med vapnen och kanonerna betäckta för att icke dessa skulle rosta.
Trossvagnarna skramlade med sin last af proviantsäckar och sjuka och ibland med en öfverhöljd likkista.
Efterst fördes hjordar af hopdrifven boskap.
Druckna zaporoger, springande kosacker och ifrigt trummande polska valacker redo i gröna och röda kappor och med höga mässingshjälmar, på hvilka bjällrorna klingade.
Några svingade tofsprydda pikar och pilbågar eller långa flintbössor, inlagda med silfver och ben.
Andra spelade på ett slags klagande träpipor.
Det var ett brokigt sagotåg, som på obanade och okända skogsvägar, öfver frusna träsk och under snöiga granar drog bort mot den gåtfulla Östern.
– Mazepa, – begynte prästen lågmäldt.
– Du lofvade att komma till de svenske med trettio tusen kosackmän, men knappast fyra tusen följde dig.
Mazepa höll alltjämt sin svettfux i galopp och nickade tigande, och prästen tröttnade icke att gäckas.
– I förgår sprungo hälften af dessa sin väg.
I går sprungo ännu fler.
Snart har du bara kvar ett par hundra karlar, bara drängarna, som gå och vakta dina koffertar och dina två tunnor med guld.
Ditt uppror blef förrådt, dina städer äro brända, dina få trogna spikade på bräden och kastade i floderna.
Snart är du ingenting annat än en prydlig ryttare i den svenske kungens följe.
Då Mazepa teg, fortsatte prästen:
– I dag vill också jag öfvergifva dig, ty de svenskes svagdricka smakar mig surt, och tån sticker åter allt för långt fram ur min sko.
Din ambassadör behöfver en rikare herre.
Lef väl, Ivan Stefanovitj!
Mazepa svarade:
– Så länge jag har mitt hufvud i behåll och min filosofi, förblir jag Mazepa.
Medan mina kosackmän vände och sprungo, lät jag bära hetmanstafven och klubban framför mig, och jag red fram till konungen som om jag kommit framför Xerxes’ millioner.
Och han med sitt utarmade rike, sina missnöjda generaler och sin sjunkande sol tog emot mig som den lyckligaste bland förstar.
Hvad bekymrar det också honom och mig, huru många som rida bakom oss!
Han har nog på kungaära, han vill också vara människan af gudi.
Han tänker på historien som en förälskad man på sin käresta: han vill icke vinna hennes ynnest genom sin börd utan genom sin person.
Om vi båda, han och jag, en dag bli de sista två öfverlefvande och sitta i en jordkula på steppen, skola vi ändå fortsätta att tala filosofi och bemöta hvarandra som vid en kröningstaffel.
– Du talar om hans sjunkande sol.
Du har märkt järtecknet, också du!
Han kan inte längre tala utan att skräppa som en trossknekt.
– Det är lätt att vara blygsam, så länge alla berömma.
Mazepa kastade bakåt sitt hvitlockiga hufvud med högdraget förakt och galopperade fram till konungen, som lyfte hatten och bugade och bugade i sadeln.
Rundt omkring stojade några af generalerna så högljudt som möjligt för att konungen skulle höra dem.
– När jag kommer till Moskva, – sade Anders Lagerkrona, – skall jag flika mina ridböxor i sitsen med tsarens sofmössa.
– Skäms! – svarade Axel Sparre.
– Det är en gammal spådom, att en Sparre en gång skall bli ståthållare på Kremlin.
– Hitåt! – ropade fänrikarna.
– Skjut ned hvar och en som vågar hindra en så stor och upphöjd förste att tåga fram hvar helst det honom lyster.
Konungen smålog och gnolade:
– Ryssen skall springa, ryssen skall springa!
– Men när de talande icke längre hördes af honom, förvandlades de och blefvo tankspridda och svårmodiga.
– Majestät! – ropade då Mazepa på sprakande latin och med tindrande ögon.
– Så långt framtränga eders majestäts segrande vapen, att en vacker morgon ha vi väl knappa åtta mil till Asien.
– Härom torde de lärda tvista, – svarade konungen road men sökande efter de latinska orden och med blicken fängslad vid Mazepas hvita och behagfullt rörliga händer.
– Är gränsen icke långt borta, måste vi gå dit för att kunna säga, att vi varit också i Asien.
Rösterna dogo bort, och prästen höll in sin häst.
– Asien, – mumlade han, – Asien ligger inte midt i Europa.
Men rid på, rid på, ni mina äfventyrliga herrar!
Jag har så många gånger ömsat namn och kläder, att ingen af er svenske någonsin skall kunna uppteckna hvem jag var.
Men glöm inte, att det var trasmunken, att det var vägstrykaren, Mazepas ambassadör, som genom sina illistiga underhandlingar lade sitt blåfrusna finger på ert och er halfguds öde och visade er in mot vildmarkerna.
Du har rätt, kung Carol, och du, Mazepa.
Allt, allt beror till sist på enstaka människor!
Det snögade och snögade, och han satt orörlig på sin magra häst, under det att bataljonerna tågade förbi, tigande och tåliga.
När de eftersta knektarna vände sig om och sågo tillbaka på den obekanta, ensamma ryttaren och sågo hans lilla hoptryckta dödskallehufvud, öfverföllos de af skrämsel och påskyndade sina steg.
FEMTIO ÅR EFTERÅT.
När gröten väl var spisad och de båda grenljusen af talg, hvilka lyste på hvar sida om tennfatet, stodo mer än till hälften nedbrunna, lyftes stolarna framför brasan.
Herrgården var en af de minsta och fattigaste på bygden, men i afton märktes där ingen nöd.
Halmen låg mjuk som en matta öfver golfplankorna, friska enar hade uppställts på sidorna om de mörka och rinnande fönstren, skenet ur den öppna spisen gulfärgade de kalkstrukna träväggarna, och nyss hade där till och med kringbjudits en remmare portugis.
Också visste alla, att aftonens högtidligaste stund nu var kommen.
Till och med de båda tjänstepigorna, hvilka i dag buro sina bästa regarnströjor, dukade af så långsamt som möjligt och glömde sig kvar vid dörren, ty nu hade gamle kapten Höök, karolinen, fått fram sin tobaksbössa och intagit själfva hedersstolen midt framför elden.
Det var dock först sedan han snört af becksömsskorna och lagt sina fötter med de tjocka hvita strumporna i kors på spiskanten för att riktigt upphetta dem, som han tycktes känna sig fullt till freds.
Visserligen hade han ensam fört ordet nästan hela aftonen och nu senast talat om Ehrencrona, som fått svärdsorden af konung
Fredrik och aldrig kunde förmås att bära den annat än i en dosa, men i detta ögonblick blef han bister och eftersinnande och gled in på en ny historia.
Det påstods nog, att han oftast ljög rundligt, men ingen tog det när, och hufvudsaken var att han berättade.
Han var redan en äldre man med frostbiten klumpnäsa, och hans framstrukna hår och ungdomligt vridna mustascher hade alltid varit så ljusa, att ingen beaktade om åren gjort ett och annat strå ännu hvitare, och han satt på stolen i sin snäfva och hopknäppta rock lika rak som fordom.
– Jo, – begynte han på sitt vanliga sätt utan någon öfvergång, – den hösten, då jag gick vilse i skogen var jag sannerligen illa ute.
Jag menar den hösten nere i Severien.
Lewenhaupt hade just låtit förstöra våra sista forvagnar och förde oss utefter Sozafloden för att finna ett vad, så att vi sedan på andra sidan skulle kunna leta oss fram till kungshären, men flera fotknektar hade stannat för att plundra vagnarna.
Jag var fänrik på den tiden och samman med några andra blef jag af generalmajor
Stackelberg skickad tillbaka för att söka få bukt på karlarna, men ryssarna voro redan hos dem, och jag vet knappast på hvilket sätt jag i mörkret lyckades rädda mig öfver floden.
När jag drypande af vatten och gyttja stod i ljungen på andra stranden, stötte jag på en dragonknekt.
Han var från mitt eget regemente, och vi kallade honom Långe-Jan, därför att han var en af de längsta och smalaste bussar, som någonsin lyft en svensk pamp.
Hans bröst var smalt, men hans händer voro stora.
Hans armar och ben tycktes knappast ha en enda muskel, och det fanns icke ett fjun på hans magra och enfaldiga ansikte, hvilket hvem som helst kände igen på de sneda ögonen och den tjocka underläppen.
Gud vet hvarför han någonsin blifvit medtagen ...
Men då i ögonblicket var jag lika glad att få syn på det gängliga spöket som om jag råkat en käresta, och på måfå men ändå det fortaste vi förmådde vände vi våra steg inåt skogarna.
I början sprungo vi för att bli varma och få kläderna torra, och först i dagningen lade vi oss att sofva.
I många dygn ströfvade vi sedan framåt genom skogar och moras, och ännu voro våra kläder lika våta.
En gång drogo vi dem af oss och hängde dem på en gren, men i den regniga höstluften hjälpte det föga, och de voro nu endast så mycket kallare, när vi med stort besvär åter lyckades kränga dem öfver oss.
Stöflarna var det icke tal om att få af.
Stundom torkade de under gången, men blefvo snart i ett träsk lika genomblöta, och det ena slagregnet följde det andra.
Jag hade med mig en bit fläsk och ett stycke svart bröd, som jag delade med min tystlåtne och som det tycktes undergifne olycksbroder, och därefter tuggade vi blad och kvistar och allt hvad vi kunde komma öfver.
Hungern var oss dock icke på långt när en sådan gnagande plåga som den beständiga kalla fuktigheten, hvilken tvang oss att hacka tänder ännu under sömnen.
Allt som krafterna aftogo stelnade våra leder så att vi icke kunde röra dem utan smärta.
En afton hörde vi oförmodadt hundskall, och för ett ögonhlick kände jag att jag rodnade af glädje, men strax därefter kom besinningen med tanken på faran.
Jag vände mig åt motsatt håll, och Långe-Jan följde mig tigande som alltid, men när vi hade gått en stund, märkte jag att vi endast ytterligare närmat oss hundskallet.
Då tog jag knekten i armen och vände mig åter mot andra sidan, men liksom dragna af en oemotståndlig inre lockelse gingo vi oafbrutet så att vi kommo hunden allt närmare och närmare.
När jag slutligen släppte Långe-Jans arm, gick han ännu fortare.
– Halt! – ropade jag efter honom, utpinad af fukten, men ändå föga sinnad att gå rätt in i en fientlig gård, där rimligtvis första bästa yxa skulle hälsa oss.
– Halt!
Halt! – eftersade Långe-Jan lydigt, men fortsatte det oaktadt att gå.
Då sprang jag kapp honom samt tog fast i bältet, och, så länge jag höll honom, stod han alldeles rak och orörlig, men genast när jag släppte taget gick han vidare.
Stå! – dundrade jag rasande som om jag befunnit mig midt inne i elden och förbluffad öfver en så plötslig och så uppstudsig envishet hos en knekt, som inlärt vår järnhårda disciplin.
– Skall du inte lyda din egen fänrik, karl?
Stå! – upprepade han, men fortsatte lika fullt framåt som förut och liksom ej längre herre öfver sin egen fot.
– Nå i Jesu namn, – utbrast jag, – vi kunna inte få det värre än det redan blifvit.
Men så har du också från nu gjort dig till fänrik, fast du bara är en af manskapet, och mig till gemen.
Var så artig och lägg det på minnet.
Långe-Jan svarade ingenting och hörde mig kanske icke heller.
Jag fann mig i att följa honom, och redan efter några minuter kommo vi fram till en öppen slätt med flere lador och hus.
Strax bredvid oss låg en stor träbyggnad i flere våningar.