Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Emellertid äro de qvarstående ostensibla skälen för religionsfrihetens, d. v. s. religionens, vänner hoppgifvande för framtiden: dels i negativt afseende, emedan dessa Utskottets qvarstående skäl icke innehålla något försvar för ifrågavarande författningars principiela rigtighet, dels ock i positivt afseende, enär alla de stadganden, hvilkas upphäfvande jag föreslagit, gemensamt lära, likasom allt annat utom Gud, hafva den egenskapen att med hvar dag blifva äldre, och således, kanske snart nog, uppnå den ålder, då deras bräckligheter, som jag vidare skall i denna reservation söka framhålla, gifva ett Lag-Utskott mod att på dem nyttja dissekerknifven och undersöka deras inre halt.
Jag förmodar dock, att en stor del af Sveriges i politiskt-religiöst eller kyrkligt hänseende tänkande män redan erfarit och klart inse, att alla de stadganden, hvilkas annullerande och ersättande med nya, jag föreslagit, äro mogna för en sådan reform.
Konventikelplakatet, det nyare, likasom det äldre, har åstadkommit många rättegångar, krångel, böter och onödiga besvär, utan att ändock uppfylla sitt ändamål, renlärighetens bevarande och sektbildningens förekommande: och att Kongl.
Föroidningen den 23 Oktober 1860, »angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning», hvilken förordning, här såsom annorstädes, torde kunna kallas dissenlerlag, icke medfört åsyftad verkan — (de dissenterandes utträdande från Svenska s. k.
Statskyrkan, till förekommande af oreda och trassel i kyrkligt hänseende) — torde äfven Högvördiga Ståndets med lemmar villigt erkänna. 8 Lag-Utskottets Utlåtande M 42.
Orsaken till den olycka, som träffat min motion, nemligen att utan närmare öfvervägande helt facilement afstyrkas, bör likväl sökas, hvarken endast i ofvananförda oslensibla skäl, ej heller i de verkliga, men vid sista justeringen uteslutna, skälen, ej heller i den bekanta regeln: »sic volo, sic jubeo, stat pro ralione voluntas»; utan, efter mitt förmenande, synnerligast i den omständighet, att, i de 2 sista mom. af 17:de § uti det genom nådig Proposition af den 17 sistlidne Mars framställda »för»slag till författning om nya strafflagens införande och hvad, i afseende derå, iakt»tagas skall», — Kongl. Förordningarne den 26 Oktober 1858 och den 23 Oktober 1860, den sednare »angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, »som träder till eller utsprider villfarande lära», blifvit uttryckligen omförmälda bland de författningar, hvilka, »genom hvad i 2 §» (af »promulgationslagen») »blifvit förordnadt, skola ej anses upphäfna».
I följd häraf nödgades Utskottet genast, efter det brådskande och ansträngande arbetet med förslaget till allmän strafflag, företaga frågan, huruvida berörda begge förordningar af 1858 och 1860 skulle ändras
Och af ett, som mig tycktes, förhastande, sträcktes dervid Utskottets åtgärd längre, än hvad nödigt var, nemligen äfven till dissenlerlagen, hvilken i förslaget till promulgationslag ej omförmälts Emedan nu Betänkandet om 1858 och 1860 års, i promulgationslagen nämnda, förordningar borde komma till Ständerna samtidigt med, eller kort tid efter.
Betänkandet om promulgationslagen, samt Betänkandet om denna borde inkomma samtidigt med, eller åtminstone kort tid efter, Betänkandet om strafflagen; så fann Utskottet stor brådska vara nödig i afseende å begge de förra Betänkandena.
Under sådan brådska var det ej möjligt ingå i grundlig pröfning af så vigtiga och vidlyftiga förslag, som de i min motion framställda.
Och denna brådska, dessa sammanstötande förhållanden, hafva ej ringa bidragit dertill, att religionsfrihetsfrågan denna riksdag blef af Utskottet så hastigt och knapphändigt expedierad.
Men dessa omständigheter böra ock medverka till bifall å mitt mot slutet af denna reservation framställda yrkande om återremiss.
I följd af allt hvad jag ofvan anfört, och då frågan är bland dem, som ej kunna falla, samt jag, under ett fjerdedels sekels arbete för religionsfrihetens allmännare erkännande och godkännande af lagstiftande magten, erfarit, att hvad som anföres kan bära frukt, äfven om det den dag, det anföres, synes fruktlöst; måste jag, som anser mig skyldig fortfarande strida för denna höga rätt — religions- och samvets-friheten — nu söka att, så vidt den knappa tiden det medgifver, åtminstone delvis utveckla skälen för mina förslag.
Och som främsta skälen till hvarje sådan ändring måste sökas i odugligheten eller det mindre lämpliga af hvad som gäller; nödgas jag börja med åtskilliga anmärkningar mot ifrågavarande förordningar.
— Härvid torde, i anseende till den skyndsamhet, med hvilken, i följd af Lag-Utskottets beslut om tiden för denna reservations - Lag-Utskottets Utlåtande M 42. 9 vations aflemnande, den måsl uppsältas, mig ursägtas, att jag styckevis begagnar några af mig tillförene uppsalta och i en tidning tryckta artiklar.
Inledningen till Kongl. Majlis den 23 Oktober 1860 utfärdade nådiga Förordning »angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder lill eller utsprider villfarande lära», innehåller, att Kongl. Majit, med Rikets Ständer, beslutat, att till kraft och verkan upphäfva deisi Kap. 3 och 4 §§ Missgernings-Balken, 7 Kap. 4 § Ärfda-Balken och 1 Kap. 2 § Kyrkolagen, sistnämnde lagrum så vidt det afser annan, än prest, eller innefattar annan straffbestämmelse än den om embetets förlust, dels ock hvad om ansvar för villfarande lärosatsers utspridande eljest finnes stadgadt.»
Att lagstiftaren uttrycker sig med klarhet och precision, är nyttigt alltid, samt särdeles nödigt, då, såsom här, gammalt och nytt hopflickas.
Genom ofvan intagna inledning skulle af 1 Kap. Kyrkolagen icke 1 §, utan endast 2 §. och den blott i vissa afseenden, upphäfvas.
Dessa paragrafer, intagna i den af kyrkolagskomitéen på Konungens befallning åren 1843 och 1845 tryckta kyrkolagsamling, äro så lydande:: § 1. »Uti Wårt Konungarike och des underliggande Länder, skola alle bekänna sig, endast och allena, til then Christelige Lära och Troo, som är grundad uti Gudz heliga Ord, thet Gamla och Nya Testamenteis profetiske och Apostoliske Skrifter, och författad uti the tre Hufvud-Symbolis, Apostolico, Nicseno och Athanasiano, jemväl uti then oförändrade Augzburgiske Bekännelsen, af åhr 1530, wederlagen i Upsala Concilio, 1593, samt uti hela, så kallade, Libro Concordia förklarad; Och alle the som uti Läroståndet, wid Kyrckior, Academier, Gymnasier eller Scholar, något Embete tillträda, skola vid Ordinationen, eller tå the någon Gradum antaga, med lijflig Eed, til thenne Lära och Troos Bekännelse sig förplichta.» § 2. »Them i Läroståndet, så väl som alle andre, af hvad stånd the äro, skal och här med alfwarligen wara förbudit, här emot at uptäncka och utsprijda någre willfarande Meningar, eller bruka någre anstötelige Ordesätt, Gudz Församling ther med at bekymbra eller förarga:
Gior thet någon, och uppå föregången alfwarlig förmaning sig icke rättar, vare, efter laga Ransakning och Dom, räknad för en Affälling, miste sitt Embete, och förwijses Rijket.
Then som ock alldeles gior affall ifrån vår rätta Religion, straffes lijka så, och niute aldrig något Arf, Rätt eller Rättigheet innom Sweriges Gräntzor.»
När man nu jemför dessa §§ med ofvan intagna inledning, enligt hvilken blott 2:dra § i vissa afseenden upphäfts, så kunde man fråga:
Ar meningen ali U.sta § skall hell och hållet eller lill någon del gälla?
Månne ej denna paragraf bort långt /ö'r delta förklaras vara upphäfd, sedan, genom Kongl.
Kungörelsen den 15 April Bih. till It.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande M 42. 1829, presteden förändrats sålunda, att presterne numera förbinda sig blott att »förblifva vid den rena evangeliska läran, sådan den i Guds Ord, det Gamla och Nya Testamentets Heliga Skrifter uppenbarad, genom den oförändrade Augsburgiska Bekännelsen samt Upsala Mötes Beslut af år 1593 antagen och förklarad blifvit;» — men icke på lika sätt förbinda sig alt tro och predika enligt öfriga i »Liber Concordise» befintliga Lutherska bekännelseskrifter, nemligen Augsburgiska Bekännelsens apologi, de af Luther uppsatta Schmalkaldiska artiklarne, Lutheri lilla och slöra katekeser, samt de lärda och vidlyftiga afhandlmgar, som uti Formula Concordiae innehållas?
Men då lagstiftaren allt hittills försummat tillkännagifva, att berörda 1 § af 1 Kap.
Kyrkolagen upphört att vara gällande, bör man åtminstone icke än längre dröja med en dylik ganska nödig förklaring
Min motion innehåller ock uttryckligt och särskildt förslag om dessa två §§:s upphäfvande, »hvaröfver Ulskoltet vill framdeles utlåta sig.»
Jag får för närvarande trösta mig med detta löfte och hoppas att förslaget om §§:nes upphäfvande då (»framdeles«?) bifalles, enär meningen väl icke är att vi skola hafva prester af två renlärighetsgrader, nemligen dels dem. hvilka tro hela Concordia Pia, som i den 1730 tryckta, med Konungens privilegium försedda, upplagan är 1,017 eller, om man så vill, 1,181 qvartsidor, dels ock dem, som, sedan Kongl. Kungörelsen af den 15 April 1829 till Domkapitlen ankommit, blifvit ordinerade och i dogmatiskt afseende förbundit sig endast till hvad som finnes å de 60 förstasidorna isamma bok.
Dessa omständigheter äro nog tänkvärda, oberäknadt det, alt de förre svurit, att de ville »hvarken hemligen hos »sig» sjelfva hafva, eller uppenbarligen för »sina« åhörare predika och utsprida någon annan
Lära än then, som är — — — uti hela then så kallade Libro »Concordiae förklarad»; men deremot de sednare sluppit att i eden uttala något om hvad de kunde »hemligen hos sig hafva»
(Jfr formulären, som sändes med Kongl. Cirkulärbrefvet den 23 April 1773).
I ofvan intagna ingress till 1860 års ifrågavarande förordning har hvarken 16 § Regeringsformen åberopats, ej heller föreskrifvits, att hvad utöfver 3 § 1 Kap.
Missgernmgs-Balken stadgats om allällingars behandling skulle upphäfvas; och man skulle således, om icke ingressen i detta afseende ändras, lätt kunna komma i villrådighet om hvad i sådant afseende gällde af dels Kongl. Stadgan den 20 Mars 1735, fullständigt intagen i den år 1846 tryckta officiela samlingen af gällande kyrkolagsstadganden, dels ock Kongl. Brefvet den 2 Maj 1751, angående villfarelsers förekommande.
Ehuru meningen säkerligen är, att allt egentligt ansvar för affall »ifrån vår rätta evangeliska lära» skulle upphöra, och vi således äfven i lagstiftningen framskrida ett stycke på den väg, som leder till det stora målet, att det i 16 § Regeringsformen gifna löfte om fri religionsöfning bhfver en sanning; är man likväl, efter 1860 års förordningars utfärdande, nästan lika som dessförinnan, i tvekan om gällande kraften af ofvanberörda och flera andra tvetydiga religionsförfattningar.
Uti inledningen tili 1860 års ifrågavarande förordning äro ej heller upphäfde »de i Kongl. Majits den 26 Oktober 1858 utfärdade nådiga Förordning, angående Lag-Utskottets Utlåtande M 42.
11 »särskild.) sammankomsters hållande, intagna förbud, eller inskränkningar i friheten att »sådana sammankomster hålla.» (Ur min motion).
Orimligheten af förbudet att hålla sammankomster för andaktsöfningar under vissa tider, t. ex. »då allmän gudstjenst i församlingen förrättas», är för enhvar klar, när man blott besinnar, dels att en sammankomst den tiden, då allmän guds-, tjenst i församlingen hålles, icke straffas, såvida sammankomstens ändamål är, t. ex, kortspel, dans eller annat nöje, tidningsläsning eller dylikt tillåtet tidsfördrif, dels ock att icke någon kan tvingas att bevista »allmän gudstjenst i församlingen».
Att, detta oaktadt, särskild sammankomst för andaktsöfning, »då allmän gudstjenst i församlingen förrättas», ej »ulan särskildt tillstånd», får hållas, — är icke blott en inskränkning i medborgares allmänna rättighet att sammankomma för ändamål, som skada hvarken staten eller enskilde, utan ock stridande mot det kristliga syftemålet med särskilda helgedagars inrättande.
Om en sammankomst för andaktsöfning, då allmän gudstjenst i församlingen börjas, antingen upplöses, så att de sammankomne spatsera ut för alt njuta af naturens skönhet, eller förändras så, att de, som sammankommit för att läsa Guds ord, börja läsa politiska tidningar i stället för bibel och psalmbok; så kunna de naturligtvis icke straffas; men hvarken Guds rike eller svenska s. k.
Statskyrkan vinna på en sådan förändring, Att man, under det allmän gudstjenst i församlingen hålles, får sysselsätta sig med hvad litteratur och hvilka sånger som helst, de må vara af den slipprigaste eller skandalösaste beskaffenhet, men icke med bibel eller andliga sånger, är revolterande för en hvar, särdeles för den, som värderar inrättningen af sön- och helgedagar.
Att sammankomstens loflighet skall bero på ett kyrkoråds beslut, är äfven i hög grad vådligt för den allmänna medborgerliga rättigheten att sammankomma.
Dels af förestående anmärkningar rörande ofullständigheten af inledningen till 1860 års ifrågavarande förordning, så vidt inledningens ändamål är att upphäfva åtskilliga lagstadganden och författningar, dels ock, och än mer af nedanintagna anmärkningar mot berörda förordning samt dervid anförda utdrag af svenska s. k.
Statskyrkans symbola, torde klart följa, att äfven bort upphäfvas '1858 års konventikelplakat samt de kyrkolagsparagrafer och författningar, hvilkas upphäfvande jag under mom. 1, 2 och 4 under Litt.
A i min motion föreslagit; och att således jag haft och har skäl för mitt förslag, rörande berörda stadgandens upphäfvande, hvilket anmärkes äfven med afseende å väntadt utlåtande om berörda §§:s upphäfvande.
Efter den sålunda granskade inledningen följer: hvilken lyder sålunda: »Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande »annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro, 12 Lag-Utskottets Utlåtande JYS 42. »straffes med böter från och med Femtio till och med Trehundra Riksdaler, eller »fängelse från och med två månader till och med ett år; dock sker ej härigenom »någon inskränkning i den frihet i religionsöfning och undervisning, som bekännare »af annan lära, än den rena evangeliska medgifven är.» »Varder prest beträdd med utspridande af villfarande lärosals; derom är sär »skildt stadgadt.»
I denna § innefattade förbud, att offentligen förkunna eller annorledes utsprida vissa lärosatser, torde hafva tillkommit af den anledning, att 1) dylika förbud funnits i äldre lagar och i förslagen vid 1856—1858 årens riksdag; 2) förslaget till sådant förbuds fortfarande kunde, vid derefter inträffade riksdag, år '1860, vara tjenligt att ådagalägga Regeringens aktning för Ständernas förmodade mening, och för det som skulle vara de flesta Riksdagsmännens öfvertygelse; 3) Regeringen ville visa undseende för den utom riksdagen och de vetenskapligt bildade kretsarne stående mängdens orediga föreställningar och fördomar; 4) åtskilliga bland dessa fördomar medfört en förskräckelse a) för hvad man kallar {(proselytmakeri», och 5) äfven Regeringen torde hafva ansett, att sådant proselytmakeri skulle kunna genom hotelsen om straff förekommas.
Den egentliga grunden till äldre förbud var deremot tvifvelsutan föreställningen, att sådant förbud skulle dels hos dem, som icke hade den af staten gynnade tron, förekomma hinder för dess uppspirande, dels ock hos dem, som trodde eller antoges tro på den rena evangeliska läran, skydda en sådan tro för de faror, som förmentes kunna uppstå genom lärans kriticerande inför dem, hvilka ej kunde vederlägga inkasten.
Dessutom torde säkerligen i äldre och kanske i nyare tider en och annan besvärats af den föreställning, som yttrats i slutet af Athanasii symbolum, hvarom mer här nedan.
1 äldre tider herrskade ock den gammaltestamentliga åsigten, alt vissa gröfre irrläror, såsom innefattande hädelse mot Gud (crimen leesse majestatis divinae), skulle förtörna Herran och, i fall folkets öfverhet (»de som magten hafva») underläto att bestraffa förbrytaren, ådraga ej blott honom, utan ock hans omgifning, ja hela folket »Guds vrede» och timliga olyckor, landsplågor och dylikt.
Sedan jag sålunda gjort reda för de sannolika anledningarne till grunderna för ifrågavarande stadganden, så vill jag söka ådagalägga hvad som kan menas med de i den ofvan anförda paragrafen nyttjade högvigtiga orden: »den rena evangeliska läran», helst på dessa ords betydelse hufvudsakligen beror 1 §:s hela verkan. a)
Denna förskräckelse i ett land med numera gammal tryckfrihet och deraf uppkommen vana att fritt yttra sig muntligen, ja i ett land, der vetenskapliga, ekonomiska och andra partier fritt och länge idkat proselytmakeri, hvar i sin profession, kan svårligen förklaras genom något annat än det i den förderfvade inenniskonaturen inrotade begäret att i ändliga frågor vara obekymrad och sofvande: »oroa mig icke!» Lag-Utskottets Utlåtande JV3 42. 13
Vid redigerandet af Missgernings-Balkens 1 Kap 3 §, nyttjades orden: »vår rätta evangeliska lära»; och dermed menades otvifvelaktig! hela den lära, sorn var »förklarad in Libro Concordiae», såsom orden lyda i den då och vid 1734 års lags antagande gällande Konungaförsäkring af den 22 Mars 1720.
Men under den märkvärdiga tid, som förflöt från sistnämnda år till 1809 ‘års revolution, hade allmänna tänkesättet förändrats så, att, vid grundlagarnes stiftande, till trosnorm antogs icke hela »Liber
Concordia», utan blott ungefärligen deraf, nemligen den Augsburgiska Bekännelsen.
I följd deraf står ock i 2 § af nu gällande Regeringsform blott, att »Konungen skall alltid vara af den rena evangeliska läran, sådan den uti den oförändrade Augsburgiska Bekännelsen samt Upsala Mötes Beslut af år 1593 antagen och förklarad är.» Härtill kommer, att, på sätt i föregående är anmärkt, äfven presterne numera vid ordinationen förpligta sig att »förblifva vid den rena evangeliska läran, sådan den i Guds Ord, det Gamla och Nya Testamentets heliga Skrifter uppenbarad, genom den oförändrade Augsburgiska Bekännelsen samt Upsala Mötes Beslut af år 1593 antagen och förklarad blifvit;» men icke förbinda sig respektera öfriga i »Liber
Concordiae» intagna symboliska böcker.
I följd häraf måste en domare b) oaktadt 1 Kap. I § Kyrkolagen ej upphäfvits, antaga att med orden »den rena evangeliska läran» betecknas icke allt hvad i »Liber Concordiae» blifvit bestämdt, ulan blott de dogmatiska satser, som finnas i Gamla och Nya Testamentets heliga Skrifter samt i de tre genom Upsala Mötes Beslut bejakade och vederkända »Apostoliska, Niceniska och Athanasii symbola, såsom ock — — then äldste rette oförändrade Augzburgiske Confession.»
Månne nu alle de, som yrkat eller yrka, att »den, som offentligen förkunnar lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro», skall straffas med fängelse från och med två månader till och med ett år, gjort sig reda för rälta betybelsen af detta yrkande ?
Denna fråga är så vigtig för min motions rätta bedömande, att jag, ehuru ogerna jag besvärar med symboliska böckerna, måste till nödig upplysning i ämnet exempelvis framställa följande korta transsumter: 1:o) Athanasii symbolum börjar sålunda: »Hwilken som wil saligh warda, han skal för all ting haffua then almänneligha Christeligha Troona.
Then henne icke fullkomhgha och rena håller, Itan bliffuer vtan twiffwel förtappal ewinnerligha. —•
Så är nu thetta then almänneligha Christeligha Troon.» b)
Man må häpna deröfver, att hvad den svenska s. k. kyrkans medlemmar skola tro, bestämmes af Konung och Ständer, hos dessa sednare möjligen genom en votering i Förstärkt Lag-Utskott och således äfven möjligen genom den förseglade sedeln.
Men det är föga mindre märkvärdigt, att domstolarne genom vittnesförhör skola utreda, huruvida en prest i samvetssaker och dylika embetsgöromål handlat rätt, samt att högsta domstolen i sista instansen oåterkalleligen afgör om en tilltalads tro är den ortodoxa, som, enligt Athanasii symbolum, ensam medför evig salighet. 14 Lag-Utskottets Utlåtande JV2 42.
Derefter följer en mängd bestämmelser om guddomspersonernas inbördes förhållanden, deras jemnlikhet, sjelfständighet och enhet, hvilka bestämmelser ej blott för »den naturliga menniskan» måste synas strida emot de allmänna tankelagarne (t. ex. den, att Fadren, som födt Sonen, och att den Heliga Anda, »vthgångandes» af Fadren och Sonen, »äro medh hwar annan lijka ewigha)», utan ock afvika från ordalagen i Nya Testamentet, och således lill en del kunna vara föremål för olika tankar äfven hos troende.
Ut. samma symbolum förekommer vidare: »Then sorn nu ivil warda saligh, han moste altså hållat om tree Personer j Guddomen»
Derpå följa åtskilliga bestämmelser rörande förhållandena mellan Fadren och sonen samt mellan Jesu gudom och mandom; och sedan slutar detta symbolum med denna stränga dom: »Thetta är then almänneligha Christeligha Troon, then henne icke fast och stadigt troor, han kan icke warda saligh.» Jag frågar nu: månne ens Högvördiga Ståndets egna ledamöter skulle, mot Jesu klara ord: »dömer icke, så vardén j icke dömde, fördömer icke, så vardén j icke fördömde» (Luc. 6: 37), våga, i afseende å någon menniska, använda den i Athanasii symbolum tre gånger, ehuru i olika ordalag, framställda domen om evig förtappelse eller salighetens förlust blott derföre, att den menniskan sade sig icke kunna (»fast ocn stadigt») tro alla satserna i nämnda symbolum?
Månne det icke vore skäl, att de tre andra Ståndens ledamöter närmare öfverväga ordalagen i de symboliska böckerna, innan Stånden godkänna Lag-Utskottets ifrågavarande Betänkande, och sålunda betaga sig tillfället att denna riksdag ändra en förordning, enligt hvilken hvarje medlem af den svenska s. k.
Kyrkan kan, åtminstone derest han ej är prest c), blifva straffad med fängelse till och med ett år, för det att han »offentligen förkunnar», att en menniska kan blifva salig, om än hon icke »fast och stadigt tror» alla bestämmelserna i det s. k.
Athanasii symbolum?
Som nu flere äfven här i landet anse, alt de, sorn aflida i spädaste barndomen, kunna blifva saliga, om än de icke blifvit döpta, må vidare erinras, att 2:0
Augsburgiska bekännelsens 9:de art. är så lydande: »Om Dopet warder lärdt, at thet är aff nödhen til saligheten.
Och at
Gudz nådh genom Dopet tilbudhin och giffuin warder.
Hwilke genom Dopet Gudhi öffuerantwardadhe, bliffua aff Gudin til nådher vptagbna.» »Här fördömes the wedherdöpare, sorn ogilla the Doop, som skeer medh små barn, och föregiffua, at barnen /örvlhan Dopet, kunna salighe varda.»
Ehuru nuvarande baptister, som i allmänhet äro ganska toleranta samt yrka vidsträckt och allmän religionsfrihet, ingalunda böra förblandas med reformationstidens fanatiska vederdöpare, måste dock, enligt ordalydelsen i denna artikel, de ungefärli - c) Huruvida den s. k.
Statskyrkans prester skola straffas äfven med böter eller fängelse, är i följd af sista punkten i §:n samt den ofvan intagna inledning till författningen, ganska ovisst. Lag-Utskottets Utlåtande JV3 42.
15 gen femtusenfemhundra baptister, som för närvarande i Sverige lära finnas, ej blott varda af sina fordna trosbroder, de s. k.
Lutheranerna, fördömda, såvida dessa sednare skola vara renläriga, utan ock, enligt I § uti 1860 firs förordning, blifva, om baptisterne »offentligen förkunna» sin ifrågavarande lärosats, tilltalade, såvida åklagaremagten vill uppfylla sin skyldighet.
Och om någon medlem af den svenska s. k
Kyrkan offentligen förkunnade, att han icke ville fördöma baptisterna eller andra, som »föregifva att barnen utan dopet kunna salige varda,» så skulle, derest
Domkapitlet ville nedtysta en sådan orolighetsmakare, han kunna, enligt 1 § i åberopade Kongl. Förordning, tilltalas, med yrkande, att han måtte sättas ett år i fängelse, och det oaktadt i Erkebiskopen Lindbloms allmänt antagna förklaring öfver Doktor Luthers mindre katekes står (310 stycket): »Blifva de barn osalige, som utan döpelse dö?
Nej; de hafva icke genom uppsåtlig otro och synd kunnat förspilla Guds allmänna nåd, genom Christum»
Man må ej tro, att en i dylikt afseende tilltalad kunde inför domstol försvara sig med åberopande af någon förklaring af katekesen eller psalmboken eller ens af kyrkohandboken; ty icke någon af dessa tre, den nyare lidens foster, är godkänd såsom symbolisk, och kan aldraminst gälla emot Augsburgiska Bekännelsens eller symbolernas klara ordalydelse, 3:o)
Den 28:de (som är den 7:de antitetiska) art. i Augsburgiska Bekännelsen, innehåller, bland många frihetsidéer rörande »Söndagharna och andra sådana Kyrkioordningar, » äfven följande: »Förty then helghe