Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af vällusten och åtrån lydes,
Och deras mor och Helsan är.
Med Fröjas gördel kring sitt sköte
Och Floras kransar kring sitt hår,
Hon sina väna barn till möte
Vid Ungdoms-gudens sida går.
I deras armar Astrild hvilar,
Der Hoppet leker med hans pilar;
Och Önskningarne, sväfvande
Kring deras väg, den de förtrolla,
I bägges fotspår blommor sålla,
Hvart ögonblick förnyade.
J Glädjens väsen! jordens Vänner!
Med vällust menniskan er ser.
Ej blott den lycklige er känner;
Den sorgsne hägnas ock af er.
Hans ängslan af er anda svalkas,
Ert lugn med ljuset honom nalkas:
Han känner, från sin oros strid,
Med ömhet sina tårar blandas;
Hans klämda hjerta lindring andas,
Och med sitt öde sluter frid.
Anförare af edert gille,
J Dagens Gudar! främst bland er,
Naturens Son, det fria Snille,
På jorden åter stiger ner.
Af åldrens vår, hvari han lyser,
Han skönheten och styrkan hyser;
Hans vällust hindrets motstånd är;
Hans lif och väsen verksamheten,
Hans föremål fullkomligheten,
Och evigheten hans begär.
Af den mängd både granna och friska landskaps-stycken, som i det följande upprullas, tillåter utrymmet, tyvärr! inga utdrag.
I än större förlägenhet sätter mig dock nödvändigheten, att icke afskrifva hela ”Natten”.
Ty detta qväde, nära hundrade stanser långt, är ej blott Oxenstjernas förträffligaste, – der känsla, tanka, bildningsgåfva samverka med full jemnstyrka; det är ett rentaf fullkomligt; ehuru det nu, liksom så mycket annat sådant, hvilar i glömskans grift.
Välan! låt åtminstone en del af dina fägringar, du gudasköna sång, glimma fram för skattgräfvarn, som manar dig ur det mörker du firat!
I qvällens sista spår, som släcks för jordens öga,
Går Natten ändtlig opp.
På rymden af det höga
Två Björnar dra dess vagn i himlens öppna vidd;
Och kring dess våta tak, hvaraf hon öfverhöljes,
Hon med en dyster vakt af mörkrets bilder följes,
Kring hennes intåg spridd:
Inbillningarnas tropp, de falska Syners härar,
Och Oron som bedrar och Villan som förfärar,
Och Skrämslan, fyllande med spöken dunkla skyn,
Och Vålnadernas dans i midnattstimmans möte,
Och Skuggor, hotande, ur sina grafvars sköte,
Vidskeplighetens syn.
Af deras skaror följd, för dem hon lagar stiftar,
I mörkblå skuggors drägt den månens silfver skiftar,
Hon på sitt svarta hår en krans af stjernor bär;
Och, ömsom från sin thron på Söderns pol och Norden,
Med vidden af sin famn omfattar halfva jorden,
Som i dess lydnad är.
Hon sänder Sömnen ut.
Han Nattens intåg följde,
Och sjelf i hennes famn, der skuggan honom höljde,
Låg som ett menlöst barn i vänlig dvala sänkt.
Hans hjertas milda frid är i hans anlet målad,
Och på hans friska hy, af ungdomen bestrålad,
Är helsans purpur stänkt.
Men snart, förskingrande den trötthet honom tvingar,
Han öfver jorden far, på daggbestänkta vingar,
Af dimman drypande, som höjs ur Lethes älf.
Förgätenhetens lugn i alla känslor gjutes;
Och menskan i hans band, der hon med vällust slutes,
Begär sitt fängsel sjelf.
Så syns det gudabarn, som Himlen fordom sände,
När ändtlig, ömkande de dödligas elände,
Han egnade en tröst åt deras plågors strid.
Då sändes Sömnen ner, af aftonrodnan buren,
Följd af hugsvalelsen och helsad af Naturen
Och varelsernas frid.
Med deras späda kung de lätta Drömmar föddes,
Och på den vallmobädd, som kring hans vagga ströddes,
Af rosor, lekande, sitt offer lade ner.
Till honom Glädjen flög, att i hans famn sig sluta
Och, af sin sällhet trött, i nöjets glömska njuta
Ännu ett nöje mer.
Till honom nalkades med nederslagna hjertan
Besväret, Arbetet och Saknaden och Smärtan,
Och Sjukdomen, förtärd, med döden i sitt bröst,
Och Fattigdomen sist, af menniskor förskjuten;
Och sökte stunders frid, och kallade minuten
Af hans begärda tröst.
Med Tystnan, Lindringen och Hvilan i sitt sköte,
Utmed hans hufvudgärd var Glömskan dem till möte;
Och, liknöjd mellan fröjd och sorg, dem komma såg.
Ur kärl af elfenben, der hon sin vallmo doppar,
Hon dem en döfdrick ger, af aftondaggens droppar,
Bemängd med Lethes våg.
Välkommen, hulda Sömn! blif åter jordens fägnad!
Tag menskan i försvar, och gif de hjertan hägnad,
Som under dagens tyngd förbidade din tröst!
Till dig ej
Löjet når, men Sorgen ock ej tränger;
Och i den helgedom, du för dem bägge stänger,
Hörs ingenderas röst.
I djupet af ditt lugn der lifvets minnen vika,
Liksom i grafvens natt, de dödeliga, lika,
Ehur dem lyckan skilt, emotta samma rätt.
När, säll att åt din makt sitt väsen öfverlåta,
Sitt öga glädjen slöt, din hand på dem, som gråta,
Är äfven lika lätt.
Men jorden, mellertid förställd och stum och härjad,
Af inga samljud väckt, af inga strålar färgad,
Är blott en liflös vidd den skuggan öfverdrar;
Och der jag, i en verld som öfverallt försvinner,
Af väsen, blott mig sjelf, af rum allenast finner
Mitt eget ställe qvar.
Hvad dödlik ensamhet förstummar Nattens timmar!
Hur djupt dess mörkers haf allt skapadt öfversvimmar!
Så vidsträckt fordomdags och ödsligt fruktansvärd
Sig Chaos’ gamla natt i gränslösheten sträckte;
Tills en allsmäktig röst dess spridda ämnen väckte,
Att samlas till en Verld.
Du, Nattens äldsta barn, hvars skuggor kring mig gjutas,
Som var, förr’n allt begynt, och blir, när allt skall slutas;
I hvilken allt fått lif, och släckes ut igen;
Skänk åt mitt väsens tid, o Tystnad!
Dödens like!
Att, förr’n du mig förödt, på gränsen af ditt rike
En stund bese dig än.
Hvad var du först? och hvem har kännt din börjans stunder,
När, innan verlden blef och ämnet fattat grunder,
Du utan lif och gräns kring Tidens vagga flöt?
Hvem vet ditt väldes längd, när, efter tingens ända,
I ditt förvar igen den rymd skall återvända,
Som ljuset inneslöt?
Vårt upphof och vårt mål du lika djupt betäcker;
I bägges mörka krets ehvart sig tankan sträcker,
Hon fåfängt kallar svar och är af stumhet mött;
Ja, i det ögonblick hon mellan bägge täljer,
Du omger menskan än, och i din afgrund sväljer
Allt hvad dess möda födt.
Af sin erfarenhet hon fåfängt sig berömmer:
Du seklers dygd och brott i samma afgrund gömmer,
Der efterdömets sken oss ändtlig undanfly;
Och menskan, från en verld som steg för steg försvinner,
Af ständig glömska skild, sig aldrig upplyst finner
Och plågan alltid ny.
De häfder, som vår gång i mörkret skulle stöda,
Dem Minnet söker der att som en vakteld föda,
Förlora sig till slut i dina skuggors famn.
Hur mången glömd tyrann, med mordisk ärelystnad,
Göt ej förgäfves blod, att mot din makt, o Tystnad,
Föreviga sitt namn?
Kring Ålderdomens djup när tankan häpen famlar, –
Med konster, lagar, språk, af dem hon spåren samlar
Liksom igenom moln, hvad folkslag röja sig?
Hvem lär mig deras namn, som plånades af döden?
Du vet dem, Tystnad! blott; som gömmer deras öden
Beseglade hos Dig.
Hvad var det glömda folk, som, tidens början nära,
I Språkgrund, Hjeltenamn och Tro och Gudalära,
Kanhända obekant af jorden ärfves än?
Är det ert fordna ljus, försvunne Atlantider!
Hvars kunskaps första sken, hos alla folk och tider
Den Vise får igen?
I catacombers hvalf, säg mig, hvad skuggor vistas,
Hvad obekanta ord på gömda vårdar ristas,
Hvad slägten hvila der från Latiens barndomstid;
Förr’n Rom, till segrar födt och drottningen af städer,
Steg opp utur de djup som höljde hennes fäder,
Att störa jordens frid?
En tid, af nästa folk, skall ock vårt tidhvarf nämnas;
Af deras efterverld åt forskarn öfverlemnas;
Snart, ovisst och förstäldt, med gissning tecknas af;
En stund, sitt minnes skymt i sagor än bevara;
Men sist, i tystnad dränkt, vår ålders hågkomst vara
Så okänd, som vår graf.
Så aftonsolens eld i flykten af dess strålar
En skog, ännu ett torn, och än en fjällrygg målar,
Från jorden ändtlig skiljs och sväfvar på en sky;
Sist endast som en rand mot himlen tecknar dagen;
Tills, af en färglös natt omsider öfverdragen,
Dess sista märken fly.
Det hufvud jag bland er ur klippans gömma tager,
Var det med myrten krönt? med törnen? eller lager?
Har det ett Snilles eld, en Hjeltes anda hyst?
Hvem skiljer här, i val af multna ben bedragen,
Den träl, som dött i jern? den skönhet, som, lik dagen,
I Fröjas gördel lyst?
Af allt hvad han haft kärt, förlorad och beklagad,
Hur mången blef ej hit med vänners gråt ledsagad!
Hur mången här, förtryckt af Ödets hårda slag,
Har längtat till den ro, han nu så länge njutit!
Ack! menniskor som jag, J äfven tårar gjutit,
Och lidit liksom jag.
Det gifves då ett hägn, dit ej förföljarn hinner,
Der öfvermaktens våld och nödens tvång försvinner,
Dit Ödet mer ej når, der hämdens fackla släcks:
Det är de skuggors värn, som kring ditt rike bredas,
O Tystnad! och din ro, der de förgätne fredas,
Som ej af stormar väcks.
Må Jorden, mellertid, af dina mörker täckas!
Till en förklarad höjd, dit inga skuggor sträckas,
Mitt öga lyfter sig från hennes låga klot;
Och från den ödslighet, som öfverallt förfärar,
Ur en oändlig rymd, bebodd af Stjernors härar,
Tar nya ljus emot.
Nu vidtager en beskrifning på Stjernorna, deras Constellationer, Vintergatan och Norrskenet; öfverallt lika värdig sina höga och lysande föremål.
Det långa och lärda uppräknandet af stjernbilderna hade måhända kunnat vara borta; men äfven denna presentation är målande, och lifvas genom den sinnrikhet, hvarmed de tecknas och framställas i en rörligt sammanflätad förbindelse af handlingar.
Religiösa betraktelser, till hvilka den poetiska höjer sig, förklara, med en sublim ode-lyftning af renaste andakt, den inre betydelsen af detta stjernmåleri.
Det öfvergår derefter till ett Månskens-styeke, som har till innehåll de vid nattetid motsvarigt ur Naturens och Menniskans bröst framgående ljufheter och fasor, hvilka samfäldt belysas af månens ögonkast.
Norrskenet fladdrar bort;
Snart för ett stilla ljus dess lätta sken försvinner;
Liksom ur skogens vård, i höjden Månen hinner,
Bland genomlysta moln, som öppnas kring hans klot.
I rymden, der hans makt en härmad dagning målar,
Ett fält af mörk sapphir, betäckt af nya strålar,
Hans intåg tar emot.
Än med det lånta ljus hans rundnings fyllnad tänder,
Han under trädens skjul en mattad klarhet sänder,
Som villas i sitt lopp och mellan löfvet dör;
Än skenen mera fritt, der skuggor dem ej bryta,
Som en försilfrad duk på vattnens speglar flyta,
Dem ingen ilning rör.
Men fåfängt vid hans bloss min åsyn kusten följer:
Dess längd mig undanflyr och sig i skymning döljer
Mot moln, som hvila sig på strandens hvita berg.
I utsigt, längd och rum, der allt om visshet felar,
Det hela röjes blott, men blandar sina delar
I svag och lika färg.
Kring sjöar, haf och berg, och fält och hedars öcken,
Bland ljus och skuggors strid, och bleka dimmors töcken,
Allt höjes rysligt stort, med obekanta drag;
Min syn, som öfverallt af villor stängs och motas,
I en förställd natur med falska bilder hotas,
Vid en förförisk dag.
Hon fåfängt lyses opp.
Det sken sig maktlöst höjer
Ej lifvar hennes bild, ej dagens målning röjer;
En hvithet, jemn och kall, dess skiften öfverdrar.
Så, när i dödens famn man ser en skönhet härjad,
Af alla blommors glans, hvarmed dess hy var färgad,
Är liljan ensam qvar.
Sin makt vid månens ljus en hemlig oro sträcker,
Och tankans strödda kraft och hjertats känsla väcker,
Som enslig, öm och djup, församlas på engång.
Han hör ej glädjens ljud sin stillhets timmar störa;
Och kärlek blott, och sorg, till vittne honom göra
Af deras blyga sång.
Från hvilans sötma skild och för bekymret vaknad,
När allt får smaka frid, du klagar, trogna Saknad!
Med ömhet fästad än vid din försvunna lott.
I nattens tystnad van att dina tårar gjuta.
Du bär dem åter dit: den tröst du än kan njuta
Är – deras frihet blott.
Med dig, i samma sken förborgadt, Snillet vakar:
När ömsom från en krets, hvars löjen det försakar,
Det söker Visheten, i nattens tystnad lärd;
Och ömsom i en flygt, som ej sig låter styra,
Förtjusadt genomfar, med Sånggudinnans lyra,
Inbillningarnas verld.
Men – hvi skall detta samma ljus äfven låna bistånd åt brott?
För solens öga rädes den mörka illbragden: men, när oskulden sofver, ledes den af månens blick tillbaka ur sin kula.
Tiden är inne för de rysligaste värf och förvärf; klockan slår för mordbrännaren, kyrkorånaren, stråtröfvaren, lönmördaren, den politiske missdådaren154; och liktidigt uppträda i mån-dagern äfven de, som irra kring störda grafvar, antingen att om skatter besvärja mörkrets andar, eller att med troll-ljud väcka skuggorna till svar om en framtid, hvilken Himlen, af ömhet för vårt slägte, befallt vara dold.
Så natten häpnadsfull sitt genljud gaf tillbaka,
När vid Medeas rop, som Thraciens klippor skaka,
Tredubblad, Hekate igenom mörkren tjöt;
Så skälfde hennes lugn i ålderdomens tider,
Vid ropen ur den skog, som Gallernes Druider
I nattens boning slöt.
Från dessa hemska föremål, från verser, liknande den nyss anförda i mörka färgor och dyster klang, sker åter en öfvergång till betraktelser, som, i skydd af jordens frid, lyfta sig till en försmak af den osynliga verldens, och ana dennas omedelbara närhet.
Men när vid Månens skymt missgerningen fördöljes,
Förföljer oskulden och sjelf af rädslan följes,
Ett tryggt och helgadt lugn här utsträckt har sin makt.
I djupet af det skygd, som skenet utestänger,
Ej brottets öga når, och ingen fasa tränger
Till fridens gömda trakt.
Det är ej nattens skräck, som här sitt hemvist tager.
Den dunkla ensamhet, som tankan sammandrager,
En lindrig oro blott, en håg till tårar ger.
Liksom af väsens hand, dem ögat icke finner,
En tryckning hjertat rör, en ömhet känslan hinner,
Hvars ämnen hon ej ser.
J skuggor, som er sorg för mörkrets timmar klagen!
Som flyn ur grafvens djup, och frukten skåda dagen!
Törhända detta hägn ger edert sällskap frid.
Är det er matta suck, som mig på vädret räcker?
Er lätta sväfnings flägt, som löfvens darrning väcker,
Vid jordens midnattstid?
Månn Vänskapen till mig af Eder någon leder?
Månn han min sorg begär?
Månn någon finns bland Eder,
Som kännt igen min röst, och sväfvar i min famn?
Ack! sjelf jag ock, engång, bland eder tysta skara
Skall sucka kring en vän, och i hans hjerta svara
På mitt begråtna namn!
Mitt öga, fördt af Er, i skenets matta strimma
Ser vid en kyrkas torn ett kors mot månan glimma,
På kupan af ett tak, som hvilar på en graf.
Jag känner denna graf: jag har dess boning slutit;
Och af de tårars gärd, min långa saknad gjutit,
Jag der de första gaf.
Med denna stroph begynner en sedermera länge fortklingande elegisk minnesgärd155, som är en af de skäraste, i hvilka någonsin en odödlig vän-trohet klagat; hugnad omsider af det medvetande om en evig Fader, som gifvit den fallna menniskan till sällskap ”Ånger, Tårar, Dygder och Hopp”, att
Från grafven, till hvars gräns de henne följe göra,
Han böd dem i sin famn på nytt tillbakaföra
Ett återkalladt barn, som får igen sitt arf,
Och i sin fosterbygd, bland sina fordna vänner,
Uti sin nya glans, med sällhet återkänner
Sitt första tidehvarf.
Likså den mörka våg, som, spridd med kärrets bäckar,
I grumlet af dess dy sitt ursprungs hvithet fläckar,
Likväl har uppgått klar ur källans ljusa sköt.
När hon från gyttjan skiljs, med den hon var förenad,
Hon synes som hon är, och gjutes lika renad,
Som hon ur ådran flöt.
I detta medvetande kan hon, äfven sedan sjelfva månen molnbetäckts och af alla nattens ljus blott några tomma sken återstå, som bäfva med oviss flägtning på låga flodbräddar och sanka mossar, trygg låta de irrbloss gyckla sig förbi, som i Naturens slummer härma våra Drömmars villobilder – jemväl dessa vakna drömmar, hvilka tillsist befinnas lika tomma.
Så ser den Vise, ur ålderdomens tjäll, i fjerran de väsenlösa flågeldar glimma, som fordom gäckade hans sinnen: begären., de fåfänga behagen, lyckans bilder, ärelystnan sjelf (som från ”sol för lifvets middagstimma” förvandlats till ”irrbloss för dess qväll”).
Och så tänkande, står han redan invid den gräns, der Natten börjar försvinna; invid gryningens första glimt.
Sådan är Oxenstjernas sång öfver ”Natten”.
Vore den diktad af t. ex. en Lamartine: då skulle, bland alla Vitterhetens verkliga och föregifna älskare i vårt land, både de anförda verserne, och deras här förbigångna syskon, genljuda från den ena ändan af Sverige till den andra.
Jag vill slå vad, att de nu icke voro kända af tjugu svenska läsare – icke af tio.
Mellertid torde det lilla antal, som jag sjelf kan påräkna att erhålla, tycka sig, med mig, just här kunna med största fog använda Tegnérs utrop:
Många äro dagens läten;
Låt oss höra nattens klang!
Hvad han i ”Skördarne” har åsyftat, vill – i någon mån åtminstone – vara en lärodikt om Landtmannalifvets yrken.
Att så är, och att han dervid haft för ögonen Virgilii, Delilles, med fleres, arbeten i samma (eller beslägtad) rigtning, skönjes onekligt af företalet; der han äfven yttrar sig haft i sigte det mål, att härmed befrämja ”Skaldekonstens upphöjande bland de nyttiga vetenskaperna från de blott angenäma”.
Men egentligen är detta verk ett mellanting af Lärodikt och Idyll, och i långt större mån det sednare: en Idyll, som har Sveriges Natur till hufvudperson, och som utsträcker till en hel sommar de målningar, hvilka ”Dagens Stunder” sammanfattat inom ett enda sommardygn.
Hvad i dessa färgrika sommartaflor utvecklas för vår syn, är en skiftande följd af alla de skördar, som den svenska
Naturen skänker åt den svenska Landsbygdens son, när han förstår, än i sitt arbetes odlingar, än i sin smaks anläggningar, att rätt begagna dess lynne och gunst.
Men då dervid ock hans flit, belöningar och njutningar skildras, framträda i samma mångfaldigt skiftande följd äfven de svenska landskaps-fägringar, folkseder, folkfester (och i allmänhet folknöjen), med hvilka hvarje särskildt slag af landtmannens mödor och skörd-intägter är förenadt; hvarjemte ämnet också helt naturligt föranledt, att på episodiskt vis, mellan ”philosophens betraktelser enahanda för hela mennniskoslägtet”, infläta sådana fosterländska forn-minnen och folks-egenheter, i hvilka Sveriges nuvarande landtmannalif bör ”med nöje igenkänna sitt första tillstånd, sina äldsta stamfäder, sina fordna välgörande Konungar, stiftningen af sina lagar, sina gamla hjeltar, sagor och skalder, sina högtider och sedvanor, sina krigsmäns hemkomst från slutade fälttåg, och de gamla Svenskars dygd förenad hos deras ättlingar med vetenskapernas förädling, sedernas mildring och konsternas behag”.
I detta, väl mestadels idylliskt–didaktiska, men emellanåt äfven idylliskt-episka förherrligande af det Svenska Fäderneslandet, har förevarande skaldeverk sin objectiva enhet; sin subjectiva har det i skaldens lyriskt varma natur-uppfattning och fosterlandskänsla.
– Storhet fattas icke denna plan.
Oxenstjerna tänkte sig föreningen af ett ämne, härstammande från vårt slägtes patriarkaliska urtid, med en skaldesång härstammande från den, som då ”i menlöshetens frid spelte för åkermän och herdar”, och som nu skulle påminna, än om denna menlöshet, än om det svenska hjertats käraste och heligaste föreställningar.
Hvad hade icke af utförandet kunnat blifva!
Och likväl – varom evigt tacksamme för det, som deraf verkligen blifvit!
Bortser man från den nyss angifna enheten: då upplöser sig detta verk i en myckenhet särskilda och föröfrigt blott löst sammanhängande taflor.
Sådant är en följd af dess innehålls art.
Många – kanske de flesta – utmärka sig genom oförgätliga enstaka skönheter.
Så t. ex. glömmer man åtminstone ej lätt intrycket af denna nya helsning till Solen och denna målning af sommarsol-uppgång 156:
Du kom, blef sedd, gaf lif, och vintern flydde dig:
En outsläcklig dag för Norden tände sig.
Det spår af eld du tryckt i banan den du fyllde,
När du en stund försvann, ännu dess rymd förgyllde;
Förjagad öfverallt, en skugga, svag och rädd,
Knappt dröjde sväfvande kring midnatts-stundens bädd,
Förföljd af qvällens ljus och mött af dagnings-randen.
På himlen, åt hvarann de liksom räcka handen.
Och, släckande den krans af stjernor, i hvars prakt
En hälft af dygnet förr beskådat nattens makt,
Man nu på Nordens fjäll, dem bägges purpur målar,
I morgonrodnans guld ser blandas qvällens strålar.
Som hjelten, hastande i sina segrars lopp,
Knappt väntas, när han syns och fyller ryktet opp:
Så Solen, knappt ännu af Morgonrodnan bådad,
Sig kastar i dess spår och är af verlden skådad.
På östans vingar höjd, hon lyftes i sin gång
Uppå en eldig vagn, hvars fålars djerfva språng,
Vid gyllne manars flägt och fräsande af lågor,
Förtrampar nattens moln och dimmans ljusblå vågor,
Som strömma kring hans hjul och hvälfvas i en bädd
Af strålars brytning fylld och Iris’ färgor klädd
Då, präktigt öppnande sin segerrika bana
Att glädjen, mödans lön och fruktbarheten dana, -
Från mindre stjernor skild, som vid dess intåg flytt,
Allena med sig sjelf och jorden den hon prydt,
Hon nalkas som en Gud, att i besittning taga
Den verld, hon skapt att der sin rikdom sammandraga.
Så fick dig jorden se, du Ljusets ädle Kung!
Då, nyss af chaos född och känslolös och tung,
Ur vattnens djup ännu sig vecklande med möda,
Hon qväfde i sin famn de frön hon skulle föda.
Hur ljufligt, af din eld för första gången tänd,
Blef värmans alstringskraft i hennes sköte känd!
Hur lifligt, kring dess rymd ur dvalans kyla frälsad,
Af ljud och rörlighet din första uppgång helsad!
Du födde färgorna: och vid din lågas makt
Naturen klädde sig i deras skilda prakt.
Då såg man azurns hvalf af stjernors eldar blandadt,
Af månans silfver strödt, af dagens purpur randadt,
Sapphirens återsken på böljans rullning sträckt,
Och blommornas emalj och fältens gröna drägt.
Årstiderna, som dig i skilda skrudar följde,
Ur öppna frukthorns djup med sina gåfvor höljde
En jord, som tog dem mot i styrkan af sin vår,
Och kallade till lif uti din värmas spår
Den verld af varelser, som förr, af tysthet skylda,
Förtrycktes overksamt, i mörkrets afgrund kylda;
Men väcktes på engång, när i dess dystra graf
Din blick åt ämnet bild, åt bilden känsla gaf.
Nu rymden var bebodd.
En skapande förmåga
Vid ämnet fäste, sist, odödlighetens låga.
Naturens på engång och Himlarnas behag,
Gudomlighetens bild och Verldens sammandrag,
Med själ och sinnlighet förenande dem båda,
Blef ändtlig Menskan född, att njuta och att skåda.
Sin lycklige Monark med vällust jorden bar;
Och sällhet och begär förentes med hans dar,
Att vid dess rikes gräns ett väsens intåg fira,
Som på Naturens thron emottog Snillets spira.
Till detta stycke, säger Tegnér, har svårligen den Svenska Vitterheten ett motstycke.
Jag vågar tillägga: det täflar med de yppersta af sitt slag i hvarje annan.
– Men visserligen sker, att dylika skönheter lemna emellan sig rymder, ofta långa nog, dem läsaren, icke alltid med lika underhållet deltagande, stundom kanske med någon trötthet, genomvandrar under spaning efter nya oaser.
Sådant har detta verk äfven gemensamt med de berömdaste i sin slägt.
Den egenskapen tycks höra lika mycket till sjelfva diktartens natur, som att episoderna vanligtvis behaga och fängsla oss mycket mer, än det, som vill anses för hufvudämnet eller hufvudsaken.
Till denna räknade Författaren, sannolikt, också de förutnämnda, ”för hela menniskoslägtet enahanda, philosophiska betraktelserna”.
Med de ”personer”, som jemväl här – liksom i ”Dagens Stunder” – finnas anbragta, för att i det eljest blotta Descriptiva åstadkomma ”upplifvande och rörlighet”, förhåller sig alldeles sammalunda, som der.
De bli aldrig rigtigt personer; de likna på ett hår landskapsmålares vanliga menniskofigurer, men fylla dock mera rum.
Någongång uppträda bönder så lärda, att först våra nya folkskolor torde framalstra deras likar i verkligheten: den gamle åkerbrukarn, som (i tredje Sången) håller för sina söner en föreläsning öfver utmarker och nyodlingar, underrättar dem att rätta såningstiden inträffar ”när solen lemnar Neméi lejons strider och sprider en mildrad värma omkring Astréas slott”.
Alexis, Evald och Virgina lyckas ännu i den nionde Sången , der de bägge sednare vid höstens början fira sitt bröllopp, lika litet att tillvinna sig vår uppmärksamhet, som i den andra, der de första gången visa sig vid slåttergillet.
Sjelfva förklaringarna och qvalen uttrycka på intet vis den Creutziska kärlekens innerlighet.
Den tanken är annars god, att låta ett åt ”Skördarna” egnadt dikt-måleri lykta med en landtlig bröllopps-högtid.
Äfvenså den, att, just när dess dansar hvirfla som hurtigast, ankommer plötsligt en tropp af socknens och traktens soldater från Gustafs med ära slutade
Finska krig, såsom oförtänkta och desto kärare gäster.
Långt mer, än de diktade personerna, interessera i allmänhet de verkliga, hvilkas namn och hågkomster Skalden, med den ömma vänskap och tacksamhet som äro honom egna 157, velat jemväl i detta sitt största qväde förvara.