Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likväl, och på det att villrådighet vid verkställigheten må uteblifva, får jag i så måtto förena mig med Herr Tham, att jag önskar, att det må vara samtelige undsättningstagarne i Skaraborgs
Län tillåtet att godtgöra återstående beloppet af den erhållne Spannemålen, antingen med penningar efter 1829 och i83o årens markegångspris, hälften hvarje år, eller ock in natura tunna för tunna inom detta års slut; dock med förbindelse, i sednare fal - l ± 56 Den 9 Mars e. m.
Jet, alt inrätta DislrictMagaziner på det i Kongl.
Propositionen föreskrifue sätt.
Det är visserligen behöfligt att om det Reglementarisk.! för DistrictMngazinernes inrättande och förvaltning höra Socknarne, och om Rikets Sländer skulle bifalla den Kongl. Propositionen, så lärer säkerligen bland de föreskrifter Kongl. Majrt då gifver Dess Befallningshafvande, detta blifva 4 det aldralorsta.
Herr Hjerta bar sett saken från en annan synpunkt än Herr Tham.
— Han har fordrat en noga undersökning, huruvida Rikets Ständers föreskrifter blifvit, i anseende till undsättnings-Spannemålens anskaffande, följde.
Denna undersökning må för mig gerna ske; ingen kan önska den lifligare än jag, och ingen kan méra än jag glädja sig deråt, att StatsUtskottet, i följd af Kongl.
Majrts till detta Utskott remitterade Nådiga Proposition, angående det så kallade SpanncmålsCreditivet, har en ovilkorlig skyldighet att granska alla handlingarne i denna fråga och att således tillse, huruvida Landshöfdingarne fullgjort deras skyldighet eller ej. — Jag skulle dock önskat,, att Herr Hjerta, mindre för min än hans egen skull, hade upskjutit, till dess denna undersökning för sig gått, att förebrå Landshöfdingarne att hafva sjelfmyndigt, ulan förtroende till Rikets Stän - ÉL Den 9 Mars e. m; ders föreskrifter och tvert emot deras Beslut m. m., handlat i denna sak.
Herr Hjerta har ock sagt, hvad jag åtager mig Bevisa vara mot rätta förhållandet stridande, att nemligen der föreskrifterne blifvit följde, der är ej brist, der kan undsättningsspannmålen betalas.
Jag förmodar, att han menar Wermland.
Der tillgick så, att Konungens Befallningshafvande contraherade med Köpmän och Possessionater, att de, mot erhållna räntefria förskott i penningar, skulle hålla undsättnings-behöfvande tillhanda ett visst qvantum Spannemål till ett öfver inköpskostnaden något förhöjd t pris, samt att förskottet inom bestämd tid skulle återbetalas, och Köpmannen eller Possessionaten sjelf uppgöra med undsättningstagarne om sättet för sin godtgörelse.
Sådant var verkställbar! i Wermland, hvarest funnos personer med vidsträckt Brukseller Handels-rörelse, och som således kunde ingå på de af Konungens Befallningshafvande upgifne vilkor, och hvarest Allmogen antingen ägde penningar att köpa Spannemål för hos de Contraherande Köpmännen eller Possessionaterne, eller ock kunde genom körslor, tackjern m. m. godtgöra sin skuld för Spannemålen; men i Skaraborgs Län, så väl som i de fleste
Länen, der undsättning erfordrades, var det alldeles omöjligt att antaga en sådan method; ty personer funnos icke, med hvilka man kunde contrahera på förenämnde t 58 Den 9 Mars e. m. vilkor, och hvilket hufvudsakligast härrörde deraf, att större delen af de nödlidande hvarken egde förmågan att betala den Spannmål de behöfde till brödföda och utsäde, ej heller i de fleste fall kunde ställa fullgod säkerhet, vid hvilket förhållande man ej kan föreställa sig möjligheten af att någon enskild skulle vilja ikläda sig risquen af att till Kongl. Maj:t och Kronan återbetala hela förskottet, och att låta bero af ödet och förbättrade tider, huruvida han någonsin skulle erhålla godtgörelse af undsättningstagarne.
— Ändamålet med undsättningen hade ock helt och hållit förfelats; om jag förfarit på samma sätt som Konungens Befallningshafvande i Wermland; ty de, som icke kunnat betala Spannemålen contant eller ställa säkerhet, sådan som den enskildte fordrade, skulle, om han icke i brist på brödföda förgåtts i elände, hvilket säkerligen ganska ofta hade inträffat, åtminstone varit nödsakad att lemna sina åkrar obesådde.
Och det var just dessa olägenheter man genom undsättningen ansåg sig böra förekomma, och som genom de mest gynnande, till en del af menniskomagt oberoende, omständigheter, såsom öppen segelfart ända till Jultiden, ovanligt fördelaktiga vindar för seglationen från Östersjöhamnarne &c., förekommos vida mera, än man vågade hoppas.
Jag borde visserligen icke gå den undersökning, som jag hoppas StutsUtskottet Den q Mars e. m. skall företaga, i förväg; men Herr Hjerta har sagt, att man ej haft förtroende för Rikets Ständers föreskrifter och handlat sjelfmyndigt mot deras beslut, och sådant får jag vid detta tillfälle icke lemna obesvaradt.
— Hvad innehöll då delta Beslut?
Jo, att Regeringen ej skulle directe inlåta sig i någon Spannemålshandel, utan att Kongl. Majit skulle genom Sine Befallningshafvande låta med Köpmän och Possessionater upgöra Cbntracter om Spannmål till vissa priser, att på vissa tider lemnäs på vissa ställen.
— Detta har till punkt och pricka blifvit iakttaget i Skaraborgs J^än.
— Den sorn säger motsatsen, skall jag med handlingar visa, att lian har orätt.
Herr Hjerta anser undsättningen efter 1826 års missväxt såsom orsaken till Skaraborgs Läns fattigdom, och det bevisar, att Herr Hjerta ej känner detta Län.
— Det är ej undsättningen, som egenleligen förorsakat fattigdomen, fastän den i sin mohn bidragit till närvarande förlägenhet, utan igenfinnes rätta anledningen dels i Spannmålens vanvärde under påföljde år, dels i penningevingleriet för några år sedan, dels i den lätthet, hvarmed Allmogen erhållit Discont.Lån, dels ock hufvudsakligast i ett sedan långliga tider tillbaka vanvårdadt jordbruk; hvaraf följer, att missväxter alltid drabba hårdt i dessa orter, och alt Landet., som kanske är af naturen da - 6o Den g Mars e. nu nadt till det bördigaste i Riket, äfven under goda år lemnar ganska medelmåttiga skördar, om de jemföras med hvad desse orter kunde producera.
— Jag frågar nu, om det är den sanne Patrioten, sorn förbiser dessa förhållanden, endast för att få säga, att Embetsmännen velat undanhålla
Länet från återbetalning af sina skulder till Staten, för att derigenom betäcka egna felsteg.
— Mera patriotiskt vore att tillse, hvad som vore att göra för att uphjelpa Länet och sätta det i tillfälle att framgå till den välmåga, som der borde vara rådande.
— Jag vill omnämna medlen dertill.
— De äro trenne.
— Det första är, att Nionde HufvudTiteln blir så tillökt, att enskiftena må kunna verkställas skyndsamt och utan förlust för jordegarne; det andra, att lätta betalningsvilkoren för den undsättning
Länet erhållit, och det tredje, att befordra folk-undervisningen.
De a:ne första bero af Rikets Ständer och äro af Kongl. Maj:t öfverlenniade till deras behjertande och, jag vill nästan säga, ansvarighet; men det tredje beror till stor del af Länets innevånare sjelfve, och jag tror att i detta fall är icke något försummadt, ty få lära de Län vara, hvarest finnes ett så betydligt antal LancasterSkoIor och upfostrings-anstalter, som i Skaraborgs Län.
Cedersrtöms anmärkning skulle, om don vunne afseende, tillintetgöra Den 9 Mars e. ra. 61 ändamålet med den Kongl. Propositionen; ty han har föreslagit, att Spannmålen, hvarmed DistrictMagazinerne skola formeras, ej skall återbetalas efter Markegångspriset, utan efter inköpspriset.
I sådant fall vunno Länets innevånare verkligen ingen ting, och hela åtgärden skulle till sina följder icke vara annat, än hvad jag ansett mig böra i underdånighet afstyrka, nemligen att undsättningsSpannmålen finge återbetalas på ro år, hvilket jag tror skulle vara det skadligaste medgifvande, som någonsin kunde uptänkas, emedan, om man vill att Länet i odling och hushållning skall gå framåt, man måste tillse i första rummet, att den enskilte jordbrukaren, så vidt möjligt är och så snart som möjligt, blir skuldfri.
Då den sista Talaren tillagt mig ord, som jag ej uttalat, såsom att undsättnings-åtgärden vållat Skaraborgs Läns fattigdom, får jag förklara, det jag ej sagt sådant.
Det är visst min tanka, att de felaktiga åtgärderna vid Spannmålens utlemnande vållat den förlägenhet, att man nödgas för ögonblicket ersätta Spannmålen till vida högre belopp, än man densamma erhållit; men jag vet ganska väl, att Skaraborgs Läns landthushållning stod redan före missväxtåret på en låg punkt.
I öfrigt har jag blott sagt det vara orimligt, att de öfrige Districterna i Riket skola skatta nära 200,000 R:dr, för att hjelpa Den 9 Mars e. m. den bördigaste provincen.
Jag underställer då Ridderskapet och Adeln, om en undersökning af saken och huruvida de af Ständerna stadgade vilkor blifvit följda, bör vara likgiltig.
Grefve Posse har förebrått mig, att jag här ingått i yttrande om sjelfva saken och talat om Embetsmännens sjelf-' myndighet, innan undersökningen för sig gått.
Ja! jag har sagt, att, jag befarat det så förhåller sig.
Jag kan ej tro, att det förhåller sig med Skaraborgs
Läns undsättnings-åtgärder på samma sätt som med Wermlands, der ingen brist blifvit förspord.
Och af den Kongl.
Propositionen har jag ingen anledning att tro, det fiåga är alt gifva anstånd med, och till och med förlora, dessa 180,000
R:dr, för att hjelpa Possessionater och Köpmän, utan synes man deri antyda oss, att frågan är att skänka dem åt sådarie fattige, som ej kunna återbetala.
Är förhållandet så, äro ej vilkoren, som Ständerna stadgat, efterföljde.
Cederström har förklarat oformligt, att jag yrkat, det hvar och en i fattigdom stadd inom Skaraborgs Län, skulle ersätta sin undsättningsSpannmål tunna för tunna.
Då man ej sjelf vållat olyckan, på god tro mottagit undsättningen och ej anat felaktiga åtgärder hos de Embetsman, som blanda sig med bestyret; synes det ej vara oformligt, att man slipper med alt återgifva detsamma, som man emottagit.
Det var Den 9 Mars e. m. 63 Spannmål, —* alltså må menigheterna återlemna Spannmål, och contanta bristen sedan genom laga dom träffa den, som vållat densamma.
Detta måtte ej vara hvarken juridiskt eller moraliskt origtigt; och politiskt origtigt är det än mindre.
Vid förra Riksdagen visade Grefve von Platen, på ett förundransvärd! sätt, den dåliga beskaffenheten af Magazinsiurättningar; åtminstone verkade det på min öfvertygelse så mycket, att jag ej ville ingå på något fortfarande af Allmänna Magazinsiurättningar; lian visade, att all kraft, som Magazinslnrättningen hade till undsättning i missväxtår, icke svarade mot en half kappe säd per mage och att sålunda enskildta omtankan och sparsam heten är bästa undsältnings-anstalten.
Jag vet ej, huru nu varit med Skaraborgs Län; men i Elfborgs Län svarar undsättningen ej fullt mot en tunna säd till hvarje bushåll.
Är då detta undsättnings-belopp af så mycken vigt för allmänheten, att 200,000 R:dr skola skänkas af de öfrige provinserne, på det någre
Län i en fruktbärande provins skola slippa tänka för sig sjelfva.
Jag känner så väl som mången annan Skaraborgs Län.
Dels har jag sjelf ofta varit der; dels har jag gjort det till pligt, att följa de beskrifningar, som finnas; dels af Landshöfdingarnes berättelser, dels af enskilte underrättelser, har jag fått veta nuvarande tillståndet.
Detta tillstånd är visserligen att behjerta, och innevånarne, el - 64 Den 9 Mars e. m. ler rättare undsältningstagarne, i behof af hjelp; men största olyckan tror jag; intilldess man bevisar mig motsattsen, kommer sig deraf, att Ständernas föreskrifter ej blifvit följde.
Grefve Posse: Herr Hjerta har trott sig höra, att jag sagt, att samma förhållande, i afseende å undsättningsSpannemålens anskaffande, ägt rum i Skaraborgs Län som i Wermland.
— Jag har dock tvärt om yttrat, att jag var urståndsatt att handla i detta fall på samma sätt, som Konungens Befallningshafvande i Wermland, men att jag skulle önskat att kunna göra det, emedan jag förutsåg, att följderne af hans åtgärder skulle i så måtto blifva fördelaktiga, att Länets skuld till CreditivFonden hlef snart och säkert liquiderad.
Men denna önskan innefattar icke något medgifvande, att jag ställt mig Rikets Ständers föreskrifter mindre till efterrättelse, än Konungens Befallningshafvande i Wermland; ty jag har efter bokstafven följt Kongl. Maj:ts Nådiga befallning, som egentligen var en afskrift af Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse i ämnet.—Hufvudsakliga skillnaden emellan mina och Konungens Befallningshafvandes i Wermland åtgärder består deri, att i sistnämnde Province åtogo sig SpanrimålsLeverantörerne att ansvara Staten för återbetalningen af den, till upköp af Spänne - Den 9 Mars e. m. 65 mål för Iiänets behof, till Konungens Befallningshafvandes disposition lemnade penningesumma, samt att, med iakttagande af bestämde priser, sjelfve upgöra med undsättriingstagarne om deras godlgörelse; hvaremot i Skaraborgs
Län den uphandlade spannmålen lefvererades till Kronans magaziner emot contant betalning till Lefverantören, samt utborgades sedermera till undsättningstagarne för Kronans räkning och risque.
I Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse till Kongl. Majit är beslutadt: att afhandlingarne om spannmåls lefvereringar för nödställde orter skulle upgöras emellan Konungens Befallningshafvande och vederbörande Lefverantörer, utan att desse sednare Jingo hafva att skaffa med utborgningen till undsättningstagarne.
Jag hemställer då, utan klander å Konungens Befallningshafvandes i Wermland förhållande, om icke jag noggrannast iakttagit hvad Rikets Ständer föreskrifvit.
Herr Hjerta vitsordar billigheten deraf, att undsättningstagare i allmänhet ej böra åläggas betala mera än tunna för tunna, men tror det vara juridiskt rätt, att Embetsmännen fylla den brist i StatsCassan, som derigenom kan upkomma.
— Jag går äfven in på denna idé, om Herr Hjerta kan bevisa, att Embetsmännen äro vållande till denna brist, d. v. s. till missväxten i6 H. 5 66
Den 9 Mars e. m. och dertill, att spannemålen alltid är dyrare under missväxtår, än då god skörd erhålles; men denna bevisning torde blifva något svår att tillvägabringa.
I händelse Kongl.
Propositionen bifalles, upgår Statens bidrag till Skaraborgs Läns förmån ingalunda, på sätt Herr Hjerta försökt att göra troligt, till 200,000 R:dr B:co; ty af Skaraborgs
Läns undsättningsskuld återstår väl mer än detta belopp, men det är icke fråga om att efterskänka den helt oell hållit.
Den skulle, enligt förslaget, nu godtgöras in natura och ingå i District-magazinerne, för att under loppet af 10 år återbetalas efter markegångsprisen, och desse måtte väl aldrig, än mindre i 10 år, stå på noll i fråga om spannemålsvärdet.
Af Herr Hjertås sednare yttrande har jag blifvit än mera öfvertygad derom, att han icke känner Skaraborgs Län; och jag, som ifrar för att sanningen må göras gällande och utgöra grunden för blifvande beslut äfven idenna fråga, skulle derföre önska, att Herr Hjerta ville taga kännedom om de specifique underrättelser jag samlat om hvarje hemman och lägenhet inom Nämnde Län.
— Må hända att Herr Hjerta sedermera skulle ändra åsigter.
Hans Excellence Herr Grefve von Platen, Baltzar Bogislaus:
Ehuru jag varit bo - Den g Mars e. m. 67 ende i Skaraborgs
Län i mera än 3o år, är jag ej bland dem, som för sig eller de sina begärt någon undsättning.
Ej heller ämnar jag tala om Embetsmännen i Skaraborgs Län, öfvertygad att de nog sjelfva försvara sig.
Jag ämnar ej heller förändra mina yttranden sedan sista Riksdagen, i anseende till Magazins-inrättningar; min tanka är ännu densamma, att de äro skadlige, så snart de inrättas varaktige afKrouan, med uphandlingar och försäljningar för Kronans räkning.
Men i ett så vigtigt mål sorn det närvarande, angående den bördigaste och bäst lottade provins i Riket, om hvilken jag har en 3o-årig kännedom, är jag skyldig att yttra hvad jag vet, då jag kan påstå, att jag så väl som någon känner Wästgötha sädesbygden, ej endast belägen i Skaraborgs, utan ock till en del i Elfsborgs Län.
Jag skall då tillåta mig säga, att då man här yttrat, ”att det låter besynnerligt, "det den rikaste bygden i riket först be”höfver understöd,” så blott låter detta, och yttrandet är, jag vågar säga det, endast en följd af en ytlig upmärksamhet på förhållandet och utan att gå i botten dermed; ty det är just sädesprovinserna, som snarast äro i nödvändighet af undsättning.
Detta är naturligt, då en sådan sädesrik provins blott bar en enda artikel att föda sig med, som beror af himmelens tilldragelser och således, med de för ögat skö - G8 Den 9 Mars e. m. naste utsigter, totalt kan gå förlorad.
Slättboen liar från början ett stort hushåll, åt hvilket han ej kan för andra varor skaffa säd, såsom bergs- och skogsbygdens innevånare kunna.
Dessa sednare äro också från början vanda att hushålla,, och få, om äfven till något underpris, dock alltid sälja sina varor.
När skogsboen sår 4^5 tunnor, sår slätlboen 4o» och då en missväxt inträffar, blir således den sednares behof svårt att fylla.
Lägger man nu till öm Westgötha slättboen, ehuru hans land är bäst lottadt, att han säkert i sitt åkerbruk står efter alla andra, så vet jag i sanning intet landskap, som är mera att göra af; ty när på andra ställen ett helt mantal har 5o, Go till 8o tunnland, så har ett mantal på Westergöthlands sädesslätter i å 3oo, ja stundom till och med 6 å 8oo tunnland ren jord, utan rot eller en enda sten, men blott 5 å 6 lass hö.
Huru detta land har kommit på denna punkt, att utreda orsa» kerne dertill, behöfves en lång statistisk undersökning.
Men det är af vigt att uphjelpa en bygd i hjertat af Riket, en bygd, som stundom lemnar så mycket spannmål, att den kan anses för ett magazin af spannmål inom Sveriges rike.
Men der ligga stora byar, hvilka, flera till antalet, på hela mil hafva sina ägor sammanblandade, utan all stängsel; der således den enskilt» beror utaf massans vilja och kan i sådant skick ej göra någon förbättring.
Dertill fin - Den g Mars e. ra. 69 nas ej så mycket dragare, att jorden, som heslår af hård lera, blir riktigt skött; dikningen är svår o. s. v.; och då allt detta betraktas, begriper man lätt, att man det ena året, så iångt ögat räcker, kan se de skönaste skördar, då man andra år får se den totalaste brist och fattigdom, samt kreaturen på ofantliga fält gå raglande af svält.
Så var det 1826.
Olyckan drabbade då med en fullkomlig missväxt; folket hade då ej ett sädeskorn att så upp jorden med.
Hvad var att göra annat än att hjelpa dem, så att jorden ej för ett kommande år skulle se lika illa ut, eller stå obrukad.
Regeringen gjorde då visserligen mycket, men hufvudsakligen måste enskiften afhjelpa det onda.
Man vet hvad enskiftena haft för välgörande verkan på åkerbruket i Skåne, en verkan sådan, att jag, som såg denna provins för 4° är sedan, ej känner igen den nu.
Svårigheterna äro här större, rymden större, medlen i alla hänseenden otillräckligare, klimatet svårare, skogsbristen lika stor, och torfbränningen ej bruklig eller införd; men det värsta af allt är, jag yttrar det högt, att denna slättbygd bebos af det klenaste och vekligaste folkslag i Sverige.
Men de äro dock våra medbroder, de äro Svenskar och bo på Svensk jord; vi behöfva således ej frukta, att våra omsorger blifva förgäfves.
Och det är på dessa grunder jag velat föra Ridderskapet och Adeln detta till sinnes, på det vi med 7 o
Den 9 Mars e. m. varsamliet och en noga öfverläggning må behandla detta ämne, som i århundraden inverkar ej blott på Westergöthland, utan på hela Sverige.
Uppå derefter af Hans Eaccellence Herr Grefven och LancltMarskalken framställd Proposition, fann Ridderskapet och Adeln för godt remittera Kongl. Maj:ts högstberörde Nådiga Proposition, jemte de af åtskillige Ledamöter, rörande samma ämne, nu afgifne yttranden, till Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten.
Herr Dalman, Lars Johan, upläste följande:
Emot det af Ridderskapet och Adeln i förmiddags tagne beslut, rörande underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t om kungörande af det redan 1823 enhälligt, som jag tror, af Rikets Ständer beslutna uphäfvandet af Kongl.
Påbudet den 7 Dec. 1787, som, enligt 1772 års då gällande Grundlag, ej kunde äga kraft, förrän National’ församlingens sanction tillkom, men hvilket detta oaktadt blifvit af den ännu tjenstgörande JustitiaeCancelleren åberopad såsom grund, att 1823 begära en af våra utmärktaste Representanters hufvud; får jag härmedelst på det varmaste mig reservera, viss, att många med mig instämma i den tanka, det Herr von Hartmansdorff ej gör Den 9 Mars e. ra. 71 sig stort namn i RikdagSxinnalerne genom att framträda med den längesedan, som jag hoppas, föraktade läran, som skulle fiscaler och straffbestämmelser följa tankarnes af Skaparen lemnade organ (rösten) i spåren.
— Jag hade derföre önskat, att LagUtskottets välgrundade
Utlåtande genom voteringen kunnat bifallas, hvarigenom den Värde Anmärkaren medelst ny motion kommit i tillfälle att förflytta oss tillbaka till 1787, om han det möjligen kunnat förmå.
Vid förnyad föredragning af Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 24 sistlidne Februarii under N:o 67 afgifne, samt den 26 i samma månad e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o g förut meddelte Betänkande, angående yrkad rättighet för Barnmorske-Lärlingar på Gottland att undervisas och examineras af någon Läkare derstädes; fann Ridderskapet och Adeln, att, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit den y sistlidne Januarii af Ridderskapet och Adeln bifallet, Utskottets ifrågavarande
Utlåtande borde läggas till handliugarne.
Till pröfning företogs Allmänna Be svärs- och EkonomiUtskottets den 24 sist lid ne Februarji under N:o 66 afgifne, sam' dea 26 i samma månad e. m. på bordet 7* Den 9 Mars e. m. lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om vissa Helgedagars försvinnande eller förflyttning till Söndagar.
Grefve Hamilton, Jacobj anförde skrift» ligen:
Frånvarande då det afgifne Utlåtandet, angående vissa Helgedagars försvinnande eller förflyttning till Söndagar, uti Ekonomiutskottets plenum justerades, begagnar jag delta tillfälle, för att uplysa om de misstag, Utskottet dervid begått.
Utskottet yttrar i reciten af Utlåtandet: ”Då emedlertid ”denna motion, såsom de bifogade hand”lingarne utvisa, inom Riddarhuset väckt ”den lifligaste oro, har Motionären gifvit ”vika för den allmänna rösten, och, med ”bibehållande af det öfriga, återtagit sitt ”förslag om förflyttningen af Långfredagen.”
Jag vädjar till Eder, mine Herrar, om detta är enligt med sanna förhållandet ?
Vid remissen af denna motion öpnade jag discussionen med ett tillägg, att jag afstod från yrkandet af förflyttningen af Långfredagen.
Jag gjorde det af aktning för allmänna opinionen, men alldeles icke, såsom Utskottets Utlåtande antyder, i följd af den oro, Utskottet trott sig af de bifogade handlingarne hafva funnit att denna fråga väckt inom Riddarhuset; ty den motstämning, som motionen mötte af åtskilliga Ledamöter inom detta Hus, kunde jag ej förut ana.
Den 9 Mars e. m. 73 Likaledes har Utskottet i sitt Utlåtande behagat uptaga frågan om förflyttningen af Långfredagen.
Denna fråga borde väl, i följd af mitt gjorda tillägg, hafva förfallit.
Utskottet nämner äfven, att, genom den i tillägget gjorde inskränkning, ”Motio”nären åtminstone besparat
Utskottet den ”obehagligheten att yttra sig öfver ett, i ett ”christligt land, så oförväntadt förslag;” men det oaktadt har Utskottet, likasom i förbigående, begagnat tillfället att uptaga denna fråga och i sin utveckling af densamma afhandlat ämnet med så andligt vältaliga ord, att man verkligen skulle kunna tro, det afhandlingen snarare kommit från ett Consistorium, än från ett ekonomiskt Utskott.
Emellertid torde det ej vara ur vägen att påminna Ekonomiutskottet för en annan gång, att, 1:0 i Betänkanden yti tra sig i enlighet med rätta förhållandet, och 2:0 ej uptaga till besvarande andra ämnen, än som ligga inom gränsen af dess befattning.
Utskottet har föröfrigt, vid behandlingen af detta mål, väl utvecklat skälen, hvarföre det anser de ifrågasatte llelgedagarne böra bibehållas; men det har deremot uraktlåtit att till vederläggning uptaga alla de skäl, som anfördes för deras förflyttning eller afskaffande.
Under discussionen citerades, att flera af dessa Helgedagar icke firades i audra länder, såsom Danmark och 74 Den 9 Mars e. m. Schweitz.
Äfven England är ibland de Stater , som ej iakttaga firandet af alla dessa högtider på särskilda dagar.
Dessa länder äro också christna, och, hvad deras moralitet beträffar, tror jag ej, vi kunna smickra oss med den tron, att vi deruti ega någotsannt företräde.