Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty medan vi förbittra oss öfver hans förseelse, gråter han sjelf kanske i tysthet öfver den, vakar i nattens tysta timmar, för att i sitt samvetes stränga helgedom skoningslöst bestraffa sig sjelf, och ju ädlare menniskan, ju större dess qval, äfven öfver fel mycket ringa, eller inga inför verldens domstol, ja, hon förlåter i grunden aldrig sig sjelf, om än hon kan godtgöra hvad hon felat; och hoppet derom är i sådana qvalfulla stunder hennes enda tröst.
Så äfven hade all bitter känsla vikit ur Susannas själ, om hon kunnat se hur djupt otillfreds Harald i denna stund var med sig sjelf, hur allvarsamt han förebrådde sig de ord han låtit gå öfver sina läppar under gårdagens dans, utan att med dem haft något verkligt allvar; och huru missnöjd han var öfver det löfte han gifvit Alette och med den föresats han fattat, i följd af hennes farhågor och råd.
Detta missnöje stegrades ännu mer, när han af Susannas uppsvällda ögonlock såg att hon mycket gråtit och märkte i hennes väsen en viss oro och nedslagenhet, som starkt bröt af mot hennes vanliga friska och lifliga sätt att vara.
Orolig och aningsfull frågade han sig om orsaken dertill, under det han följde henne med forskande blickar.
Vid middagen kom öfverstinnan icke ut till bordet, och de andra sutto der tysta och förstämda, utom Lexow, som förgäfves sökte, med sitt goda lynne, upplifva de andra.
På eftermiddagen, medan kaffet dracks, ville Susanna i tysthet smyga sig bort, för att innan hon reste bära till en sjuk husmanshustru några läkemedel, samt några små barnkläder dem hon förfärdigat.
Harald, som en stund hade stått och betraktat barometern och som tycktes ana hennes afsigt, när hon gick åt dörren, vände sig hastigt till henne i det han sade:
«Ni må väl icke tänka på att gå ut nu?
Det är icke rådligt.
Inom några minuter ha vi troligen stark storm.«
«Den är jag icke rädd för!« svarade Susanna och ville gå.
«Men ni känner icke våra stormar!« utropade Harald. «Lexow, kom hit!
Se här! – «och Harald visade på barometern, i det han halfhögt sade – «qvicksilfret har sen en halftimma fallit två linier; nu sjunker det åter; – nu står det nära jordbäfningspunkten! – vi ha i ögonblicket en äkta «Berg-Röse« 22 här!«
Lexow skakade betänkligt på hufvudet och sade:
«Det ser illa ut för morgondagens resa!
Men jag förmodar, att era stormar här dock äro barnlek mot dem vi ha i vissa trakter af Nordlandet!« Och Alf gick till sin Alette, som såg frågande och oroligt på honom.
Harald skyndade ut efter Susanna och fann henne i porten, färdig att begifva sig åstad, med ett knyte på armen.
Han gick i vägen för henne, i det han allvarsamt sade:
«Ni kan icke gå!
Jag försäkrar er att det är fara å färde!«
«Hvilken fara?« frågade Susanna mulet, och med en inre, envis föresatts att sätta sig upp mot Harald.
«Aasgaardsreija!« svarade leende Harald, «och den är icke att narras med.
Rättnu kommer den ridandes och kan taga er med sig, om ni ej blir hemma.
Ni får icke gå nu!«
Och han fattade hennes hand, för att föra henne åter in i huset.
Susanna, som trodde, att han på vanligt sätt skämtade, och nu icke alls var skämtsam till lynne, gjorde lös sin hand och sade rodnande och stolt:
«Jag skall gå, min herre!
Jag skall gå, emedan jag vill det; och ni har ingen rätt att förbjuda mig det.«
Harald såg förvånad på henne, men sade derefter med en ton, som mycket liknade Susannas:
«Om jag ej kan förbjuda er att gå, så kan ni ej förbjuda mig att följa er!«
«Jag önskar helst att gå allena!« sade Susanna trotsigt och gick.
«Jag äfvenså!« sade Harald i samma ton, och följde henne, dock alltid på femton à tjugu stegs afstånd.
I köksdörren gick han in och sade till de, som befunno sig der: «Passa på elden, och släck vid första vindstöt; vi få en orkan!
I detsamma kom Alfiero tjutande emot Susanna, hoppade opp med tassarne på hennes axlar, som om han ville hindra henne att fortsätta sin vandring.
Men afvisad af henne, sprang han ängsligt slokande in i huset, såsom sökte han skydd för någon fara.
Vädret var dock vackert, vinden stilla, himlen klar; intet tycktes förebåda ett kommande oväder, utom röken, som, då den uppsteg från hyddorna i dalen, genast trycktes ned och rullade utföre taken ned mot jorden.
Susanna gick raskt fram sin väg, alltid tyckande sig höra Haralds fotsteg ett stycke bakom sig, men utan att våga se sig om.
I det hon händelsevis kastade ögonen mot himlen, fick hon se en liten hvit sky, ej olik den fantastiska skepnaden af en drake, och som pilsnällt kom ilandes upp öfver dalen.
Straxt derpå hördes ett starkt hvinande dån, som lät Susanna se uppåt höjderne, hvarifrån hon såg likasom en rökstod hvirflande uppstiga.
I samma ögonblick var Harald vid hennes sida, i det han sade allvarsamt och hastigt:
«Till marken! kasta er ned till marken, genast!«
Susanna ville protestera, men blef i detsamma omfattad af Harald, lyft från jorden, och i nästa ögonblick fann hon sig liggande på densamma, med ansigtet mot marken.
Hon kände en häftig lufttryckning, hörde helt nära sig en knall, såsom af ett pistolskott och derpå ett starkt brak och rasslande, hvarpå följde ett dån, liksom af en småningom bortrullande åska, och allt var stilla!
Helt bedöfvad af hvad som föregått, upplyfte Susanna sitt hufvud och blickade omkring sig, i det hon långsamt uppreste sig.
Det rådde nu ett dödt lugn öfverallt; ej en gång ett grässtrå rörde sig.
Men helt nära henne hade tvenne träd blifvit kastade omkull, och stenar hade lossnat från klipporna och rullat ned i dalen.
Med oro såg sig Susanna om efter Harald, som ingenstädes syntes till, och hon tänkte på berättelsen om Aasgaardsreija.
I sin ångest ropade hon hans namn och kände stor glädje när hans röst svarade henne.
Hon fick då se honom ett litet stycke derifrån, i det han långsamt uppreste sig vid en kantig klippvägg.
Han var blek och tycktes känna plåga.
Sysselsatt med Susannas säkerhet, hade Harald kommit sjelf att för sent antaga den ödmjuka ställning han låtit Susanna intaga, och hade blifvit af hvirfvelvinden fattad och hårdt slungad mot nämnde klippkant, hvarvid han fått en svår stöt öfver venstra nyckelbenet och axeln.
Han försäkrade likväl den nu för honom mycket ängsliga Susanna, att det icke hade något att betyda, att det snart skulle bli bra igen, och tillade skämtande:
«Men hade jag icke rätt uti, att Aasgaardsreija icke är att leka med?!
Och vi ha ej sluppit den ännu.
Om några ögonblick ha vi den öfver oss igen, och så fort vi få höra det bullra och hvina i bergen, är det bäst vi visa oss ödmjuka.
Det kan eljest gå oss illa!«
Knappt hade Harald yttrat dessa ord, förrän signalen hördes från bergen, och orkanen kom, lika våldsam som första gången, men också likså hastigt öfvergående.
Om några minuter var allt åter lugnt.
«Nu ha vi åter några minuters andrum!« sade Harald i det han steg upp och såg sig forskande omkring, men bäst är att vi nu söka få tak öfver hufvudet, så att vi bli skyddade för stenrasen.
Der skjuter en bergshäll fram!
Låt oss skynda dit, innan orkanen åter är här!
Om jag ej bedrar mig ha andra vandrare tänkt som vi!«
Verkligen hade tvenne personer före dem sökt skydd under bergshällen, och Harald kände snart igen dem.
Den äldre var vägvisarn, som Harald eftersändt för att blifva ledsagare på fjellresan, en vacker gubbe, i Hallingdrägten; den yngre var hans sonson, en rask gosse om sexton år och som äfven skulle följa med.
Under deras väg till Semb hade de blifvit öfverraskade af ovädret.
Det var kanske välkommet för både Harald och Susanna, att, i denna stund af spänning emellan dem, genom dessa personers mellankomst bli befriade från att vara ensamma tillsammans.
Ifrån deras tillflygtsort hade man en vidsträckt utsigt öfver dalen, och uppmärksamheten riktades på hvad som der tilldrog sig.
Man såg hyddorna upphöra att röka, tecken till att man, såsom vanligt vid sådana orkaner, släckt elden öfverallt; man såg flera hästar, hvilka gingo ute på bete, ställa sig orörliga, med sina hufvuden riktade mot den sidan, från hvilken orkanen kom; på detta vis klyfde de väderilen och kunde stå emot dess kraft.
Längre bort tilldrog sig en besynnerlig luftscen.
Man såg tjocka molnskaror från motsatta sidor rusa fram öfver himmelen och tumla fram och tillbaka i stormen.
De besynnerligt formade massorna ryckte fram mot hvarandra och gåfvo en ordentlig drabbning i rymden.
Den varade länge, men slutligen måste de kolonner, som anfördes af den svagare vinden, draga sig tillbaka; de som segrade, ryckte stormande fram och utbredde sig öfver hela himlahvalfvet, som nu mörkt och blytungt sänkte sig mot jorden.
Imedlertid började ovädret att gifva något efter, och om tre timmar vid pass hade det saktat sig nog, för att tillåta sällskapet under klipphällen att begifva sig på vägen hem.
Susanna längtade otåligt dit, både för sin matmoders skull, samt för Haralds, hvars kontusion tydligen förorsakade honom mycken smärta, ehuru han sökte dölja den under ett lifligt och språksamt väsen.
Icke utan fara, men dock utan vidare skada, kommo de lyckligt fram till Semb, der man emedlertid varit i stor oro öfver dem.
Vinden lade sig alldeles mot aftonen.
Haralds axel sköttes med tjenliga baddningar; han förklarade snart all
plåga vara borta, och ehuru ifrigt afrådd af alla, blef han envist vid sin föresats att följa öfverstinnan öfver fjellen.
Stackars
Susanna var så ångerfull öfver sin envishet, som hade vållat Haralds missöde, så tacksam för hans omsorg om henne, att alla bittra känslor så för honom som för Alette försvunno ur hennes hjerta.
Hon kände nu blott ett djupt, nästan smärtsamt behof att visa dem sin tillgifvenhet, att kunna göra dem någon glädje.
Hon hade gerna gifvit sin högra hand derför.
Fjellresan.
Afsted, Afsted!
Fly snabb som en Hind!
See hvor det griner bag Fanaranktind!
Tåget, som tidigt om morgonen följande dagen satte sig i rörelse från Heimdalen och uppför Ustefjellet, såg ingenting mindre än gladt ut.
Äfven rörde det sig i ett tjockt töcken, som hängde öfver dalen, insvepte alla höjder och stängde utsigten uppåt och rundtomkring.
Främst red vägvisaren, den gamla trygga Hallingdölen, hvars kraftiga och höga gestalt gjorde ett betryggande intryck på de efterföljande.
Sedan kom öfverstinnan, så Susanna, derefter Harald, som hade sin arm i band.
Tåget slöts af den unga gossen samt af en bonddräng, hvilka förde tvenne hästar med de resandes bagage.
Alltefter som de kommo högre upp ljusnade rymden; de resande stego öfver dimmans regioner; snart sågo de himlens blåa färg, och solen hälsade dem med sina strålar, och belyste de vilda, besynnerliga nejder, som nu började omgifva dem.
På Susannas unga, öppna sinne verkade denna syn med underbar kraft.
Hon kände sig allt friare, allt lättare till mods, och blickande med klara ögon framåt, tyckte hon, att hon bakom sig lemnat alla strider och alla qval, och nu steg uppåt mot en framtid af ljus och lugn.
Ty hennes matmor skulle ju nu bli lycklig, och Susanna skulle med befriadt hjerta, och ej mer bunden af några sjelfviska känslor, lätt följa pligtens kallelse och Försynens vilja.
Så kände, så tänkte hon.
Vägen var obanad, ofta brant och ohygglig, men säkert stego hästarne fram på den, och så kom man om några timmar till en Säterhydda, som ligger vid brädden af «Ustevandet«, en insjö vid Hallingskarvens fot.
Denna Säter ligger ofvanför björkvegetationen, och dess omgifningar ha starka drag af den egentliga fjellkarakteren.
Men dess af snöfjellen alltid vattnade gräsgångar stodo ännu i herrlig grönska, och brokiga flockar af kreatur hvimlade på dessa.
Som glänsande silfverskärp viftade bäckarne fram mellan de gröna sluttningarne och de mörka klipporna.
Solen sken nu klart, och man lyckönskade sig ömsesidigt till de klarnande utsigterna för en lycklig resa.
Vid denna Säter rastade sällskapet en stund, och intog en styrkande frukost af de enkla rätter, som äro brukliga i dessa bygder.
För hvar gäst sattes en bunke med «Lefsetriangler«, 23 ofvanpå hvilken låg en rågmjölskaka af en tallriks storlek.
På bordet ställdes stora fyrkantiga smörstycken, samt ett fat med ypperlig bergfisk.
Kannan med Hardangeröl saknades icke, och en ung flicka med ljusa hårflätor, ljusgul skinntröja, svart, veckad kjol och en röd halsduk knuten om halsen, samt ett ansigte så vackert och oskuldsfullt, som någonsin idyllen skänkte sin herdinna, passade upp på gästerna och underhöll dem med sitt enkla, godlynta prat.
På höjden af Ustefjell såg man tvenne stora fjellsträckor, hvilkas vågiga ryggar höjde sig i snöregionen.
De voro Hallingskarven och Halling-Jokulen.
Långsamt skred karavanen uppföre «Barfjellet«.
Småningom försvann all trädvegetation, marken var naken eller endast betäckt af ett slags svartaktigt ris; deremellan lågo snöfläckar, som tilltogo i storlek ju högre opp man kom.
Utsigten rundtomkring hade något obeskrifligt kallt och hemskt.
Men Susanna kände sig på ett eget sätt lifvad af detta vilda och för henne nya skådespel.
Härtill bidrog ännu den gamla Hallingdölen, hvilken under det de tågade fram i dessa ödsliga bergstrakter berättade för sällskapet åtskilligt om «de underjordiske«, som der bruka hafva sitt tillhåll och hvilka han beskref såsom ett trollpack af små, fula, bleka eller blåaktiga menniskolika skepnader, klädda i grått och med svarta hufvudbonader.
«De drogo ofta,« sade han, «menniskor ned till sig i sina underjordiska boningar och gjorde af med dem, och om än man kom lefvande ur deras våld, så förblef man dock sedan för all sin dar tungsinnig och vanvettig och hade ingen trefnad på jorden.«
Vissa menniskor förföljde de, men andra skyddade de och tillförde gods och lycka.
Hallingbonden var sjelf fullkomligt öfvertygad om dessa väsens verkliga tillvarelse och sade sig sjelf en gång i en fjelltrakt ha sett en man, som hastigt sjunkit ned i jorden och försvunnit.
En af hans vänner hade en gång i skogen sett en hel gård med hus, menniskor och kreatur, men vid hans ankomst dit hade dessa sednare genast försvunnit.
Harald yttrade, att inbillningen väl hade här drifvit sitt spel, men den gamle sökte styrka sin sak med anförande af följande stycke ur
«Hans Lauridsens Sjælebog:«
«Djevelen har mange
Stallbröder som Elle«qvinder, Ellemænd, Dværge, Vætter, Nattravne, «Jordmaalere med gloende Ildstænger, Varulve «Thusser, Gjenfærd som lade sig tilsyne mod folk «skal doe.«
Och när Harald småleende ännu yttrade tvifvel, sade den gamle ifrigt:
«Men det står ju i bibeln, att allas knä, både deras som äro i himlen och på jorden och under jorden, skola böja sig för Herran!
Och hvilka skulle väl de under jorden vara om icke de underjordiske?
Och akta dig du?« fortfor han muntert, med en skälmsk blick på Susanna,« akta dig när «Thusmörket« (skymningen) kommer, ty då är deras tid att husera, och unga flickor tycka de särdeles om och draga gerna ner i sina boningar.
Ty få de dig väl en gång ner i sin kyrka (ty de ha också en kyrka, djupt nere i jorden) så får du aldrig se solen och Guds klara himmel, så länge du lefver!
Och det blir icke roligt må du tro att bo hos Thuserne!«
Susanna ryste ovilkorligt vid detta skämt.
Hon kastade en blick på de vilda klippgestalterne rundtomkring, hvilka Hallingebonden försäkrade henne vara förstenade troll, jettar och jetteqvinnor.
Harald märkte Susannas intryck, men han, som så ofta roat sig att uppskrämma hennes inbillning, var nu idel lugnande förstånd, och lät sitt ljus skina för Susanna i vidskepelsens mörker.
Allt högre stego de resande, allt ödsligare blef nejden.
Hela denna fjelltrakt är likasom beströdd af större och mindre stenblock, och dessa ha menniskorna begagnat för att skapa sig vägvisare i en nejd, der man, dessa förutan, nästan ofelbart måste förirra sig.
Man har derföre uppstaplat stenar på de större blocken, i den riktning, som vägen går, och om någon sten nedfaller, anser den förbiresande såsom en helig pligt att åter uppsätta den.
«Tröstende
Veiledere« kallar professor Hansten, i sin interessanta «Fjeldreise« dessa vårdar, «thi – (fortfor han) «de ere «paa denne Vandring det eneste Spaar af Mene«sker, og naar man i nogen Tid ingen saadan «Mærkesteen har seet, saa tilintetgjör den næste «man opdager den opvaagnende ængstelighed ved «det trøstelige Tilsagn:
Du er endnu paa den «rette Vei!«
I mörkt eller dimmigt väder äro imedlertid dessa vänliga vårdar till nästan ingen nytta och resan är då ytterst farlig.
Man förvillar sig lätt och förfryser i denna isöcken eller uppslukas af snöfonderne.
De som sålunda omkomma, kallas efter döden Drauger, och tros spöka i de dystra bergspassen.
Vägvisaren pekade på ett ställe nära vägen, der man funnit liken af tvenne handelskarlar, hvilka en höst blifvit öfverraskade af yrväder på fjellen och derunder omkommit.
Han berättade detta med stor likgiltighet, ty alla år omkomma menniskor på detta vis i fjelltrakterna, och detta sätt att dö anses icke värre än ett annat.
Men hemska tankar började uppstiga hos Susanna.
Ingen anledning till olycka var likväl för handen, ty vädret var vackert och resan, ehuru besvärlig, gick säkert och väl.
Den fortsattes oafbrutet ända mot aftonen.
Då man ingen Säter kunde nå innan natten, skulle man slå upp nattläger på ett ställe kalladt «Monsbuheja«, emedan deromkring fanns gräs för hästarne, och hit kommo lyckligen våra resande kort före solens nedgång.
En grotta fanns här halft af naturen, halft af menniskohänder gjord, hvilka sednare hade rullat stora stenar kringom dess ingång.
Väggarne voro beväxta med mossa och prydda med horn af renar instuckna i bergets remnor.
Snart hade Susanna här, af kappsäckar, kappor och shawlar tillagat en beqväm hvilobädd för sin trötta matmoder, som tackade henne derför med en så vänlig blick, som Susanna ännu icke sett i hennes ögon.
Harald hade imedlertid med drängarne sörjt för hästarne, samt sett sig om efter bränsle för natten.
Ett par hundra alnar från grottan flöt en elf mellan isbetäckta bräddar; vid stranden af denna elf och vid snöbäckarnes bräddar funnos rötter af förruttnade enbuskar, fjellpilar och torrt ljung, hvilket allt man samlade och bar till en plats utanför grottan, der man ville upptända det nattliga bålet.
Under detta steg
Susanna upp på en liten höjd nära grottan och såg solen gå ned bakom Halling-Jokulen.
Lik en röd eldkula stod den nu vid randen af det ofantliga snöberget och kastade granna, skiftande dagrar af purpur, gult och blått så på himlens skyar, som på snöslätterna nedanför.
Det var en präktig syn!
«Gode Gud! huru stort och herrligt!« utbröt ovilkorligt Susanna, i det hon med händerna tryckta mot sitt bröst, liksom tillbedjande böjde sig för dagens sjunkande herrskare.
«Ja, stort och herrligt!« svarade ett mildt echo nära henne.
Susanna såg sig om och såg
Harald stå bredvid sig.
Der stodo de, de båda allena, belysta af den nedgående solen; med samma känslor, samma tankar, varma och tillbedjande i den ödsliga, döda öknen.
Susanna kunde ej motstå den känsla af djup och högtidlig rörelse, som uppfyllde hennes hjerta.
Hon räckte
Harald handen och hennes tårfulla blick tycktes säga: «Frid! frid!«
Susanna kände detta som ett afsked till honom, men ett afsked i kärlek.
I denna stund hade hon velat trycka hela verlden till sitt bröst.
Hon kände sig upphöjd öfver all strid, allt agg, all litenhet.
Det stora skådespelet hade väckt något stort inom henne, och i hennes ansigte strålade Sanna i skön och mild förklaring.
Harald deremot tycktes ej tänka på ett afsked, ty han höll qvar Susannas hand och ämnade tala, men då drog hon den hastigt, ehuru icke ovänligt bort, och vände sig om i det hon sade:
«Vi måste nu tänka på aftonmåltiden!»
Elden från bålet blossade gladt emot henne och på den östliga himmelen steg månen upp ur rosenfärgade moln.
Snart sysslade
Susanna lifligt och gladt vid elden.
Af buljongskakor och redan kokta gryn, som hon medtagit, beredde hon en förträfflig soppa, i hvilken stycken af en kalfbringa värmdes upp.
Medan detta kokte, delade hon ut bröd, ost och bränvin åt de medföljande karlarne, och sörjde isynnerhet vänligt för den gamle vägvisaren.
Harald lät henne sköta härmed, utan att hjelpa henne det ringaste.
Han satt på en sten, ett stycke derifrån, stödd mot sin bössa och betraktade hennes af elden upplysta goda och glada ansigte, hennes friska rörelser och behändighet i allt hvad hon företog.
Han tänkte på hennes varma hjerta, hennes öppna sinne, hennes arbetsamhet; han tänkte på den förra vinterns aftnar, då han läste och berättade för henne, och huru hon lyssnade och kände dervid.
– På en gång förekom det honom, att det ideal af ett lyckligt lif, som i flera år ren hade föresväfvat hans syn, nu hade kommit honom helt nära.
Det stod der, vid natteldens flammor och upplyst af dem.
Alettes varningar flögo fram deröfver, som ett bortilande natt-töcken utan kropp och verklighet.
Han såg sig egare af ett jordegods, som han förädlade, liksom Oberlin den sjunkna stendalen, såg sig omgifven af underhafvande och grannar, till hvilkas lycka han verksamt bidrog, han såg sig inom sitt hem, – han betraktade det, vid dess mest pröfvande ljus, den långa vinteraftonens, men det bleknade icke dervid.
Ty han såg sig såsom förr, om vinterqvällen, med Susanna, dock icke såsom förr, ty han satt nu närmare henne, och hon var hans hustru, och han läste som förr för henne och njöt af hennes lifliga, varma deltagande, men han hvilade deremellan sina ögon på henne och på barnet, som låg i vaggan vid deras fötter, och Susanna såg på honom såsom nyss på fjellet, i aftonsolen.
Flammorna, som dansande lyste öfver snön, voro nu flammorna af hans egen härd, och det var hans hustru, som sysslade vid dem glad och gästvänlig, spridande trefnad och nöje rundtomkring sig.
«Strunt i den finare bildningen!« tänkte han; «icke kan den skapa ett hjerta, en själ, en förmåga såsom denna flickas!«
Han kunde icke vända sina ögon från Susanna; med hvart ögonblick föreföll hon honom skönare.
– Kärlekens ljufva förtrollning hade kommit öfver honom.
Qvällsvarden hade imedlertid blifvit färdig och Harald blef kallad till den.
Hvad under, om han efter en tröttande dagsresa, och efter de betraktelser han nyss anställt, fann Susannas anrättning öfver all beskrifning förträfflig och smaklig?!
Han saknade blott Susannas närvaro vid den.
Ty Susanna var inne i grottan och höll, liggande på knä framför öfverstinnan, en skål med soppa, och räknade med tyst förtjusning hvar sked, som hennes matmoder med synbart välbehag förde till sina läppar.
«Det var den bästa soppa jag någonsin smakat!« sade denna, sedan skålen blifvit tömd, «det är visst, Susanna, att du är bra snäll!«
– Det var första gången öfverstinnan märkt uppå mat, och första beröm Susanna fått af hennes mun; – och ingen soppa, ingen nektar en gång, kan smaka så ljufligt, så upplifvande, som det första lofordet af älskade läppar!
När Susanna gick ut ur grottan, välkomnades hon af Haralds blickar, och de talade ett språk nästan oemotståndligt tjusande för ett hjerta, så behöfvande af kärlek som Susannas var det, och i sitt rörda och tacksamma sinne tyckte hon att hon i all evighet ville vara der på fjellet och tjena och koka soppa åt dessa älskade menniskor, hvilka först här tycktes öppna sina hjertan för henne.
Man beredde sig till natten, som lofvade blifva klar men kall.
Bönderna lägrade sig omkring elden.
Fru Astrid, orolig för Haralds axel, bad honom komma in i grottan, der man var skyddad mot den skarpa luften, men Harald ville hålla vakt utanför den, och satte sig vid elden insvept i sin kappa.
Susanna lade sig sakta vid sin frus fötter, som hon derigenom ville hålla varma.
Underliga skepnader sväfvade för hennes inre syn under det hennes ögonlock voro tillslutna; gestalter af snö och is kommo henne nära och tycktes vilja omringa henne, men veko plötsligt undan och smälte för varma kärleksblickar; och solen sken fram i herrlighet, och lyckliga, ljufva känslor blomstrade upp i hennes själ.
Under sådana insomnade hon.
Då framställde sig en ny tafla.
Hon var åter i Heimdalen, hon stod vid elfvens strand och såg med en slags fruktande undran mot den andra stranden, ty der, mellan de mörka granarne, skymtade fram något hvitt, dimmigt, men som blef allt tydligare, och när det kom fram till elfbredden, såg
Susanna att det var ett barn, och hon kände igen sin lilla Hulda, Men hon var blek, som döden, och tårar rullade ned för hennes snöhvita kinder, under det hon sträckte sina små armar mot Susanna och ropade hennes namn.
Susanna ville störta sig i böljorna, som skiljde dem åt, men hon kunde icke; hon kände sig fängslad af en osynlig makt.