Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon satt där på den yfviga, mjuka fällen midt ibland spillrorna af sitt forna hem, så förändrad i sin dystra enkeskrud, så blek, så mager.
Det var som om hon allena blifvit kastad i land efter ett skeppsbrott, som uppslukat allt, hvad hon hållit kärt.
Först skulle hon låta hänga upp det stora oljefärgsporträttet af sin man och sitt barn, och så skulle hon försöka att skaffa sig någon värksamhet, något arbete.
Det hoppades hon, i annat fall skulle hon försjunka i grubbel och själfplågeri, det visste hon.
Gud bevare hennes förstånd, sådana öfverretade nerver som hennes voro ej att leka med.
Nej, hon skulle nog akta sig för att grubbla.
Här i den gamla, kända omgifningen kunde hon nästan tro sig vara den unga, nygifta frun, som satt och väntade på sin man.
Hur fort sprang han ej upp för trapporna, med hvilken ljuflig känsla hörde hon ej nyckelknippan skramla, då, när hon hörde det, kunde hon vara säker på att det var han, fast hon i alla fall ej brukade misstaga sig på hans steg.
Då lämnade hon allt, hvad hon hade för händer för att flyga emot honom, hon hade tusen påhitt för att öfverraska honom, variera hans mottagande, isynnerhet om aftnarne, då han regelbundet kom hem vid sjutiden.
Ibland gömde hon sig bakom dörren och gladde sig som ett barn, när han lät narra sig och ropade ut åt köket: »Marie, är min hustru utgången? jag kan icke finna henne.»
Ibland låg hon utsträckt på björnhuden och låtsade sofva tills han väckte henne med en kyss, ibland — ja, hvad hon varit barnslig och hvad de varit lyckliga!
Och sedan den tiden, den korta tiden, då hon mottog honom stillsammare, med fingret på mun och ett »du får gå tyst, gossen sofver.» Nej, nej, hon fick ej tänka, hon måste företaga sig något.
Ordna de gamla papperen i skrifbordet.
Klockan slog sju i matsalen, men hon hade ej rört sig, hon satt ännu kvar!
Hade hon värkligen suttit där en hel timme?
Hvad det knäpte i alla väggar och dörrar och hvad skuggorna voro mörka därborta bakom flygeln.
Hvad skulle hon också vara mörkrädd för, i sitt eget ombonade hem med sin jungfru några steg ifrån sig ute i köket.
Spöken trodde hon ej på och andar — ja, komme andar och besökte henne, kunde det endast vara goda andar.
Men hon passade ej att vara ensam, hur ofta hade icke hennes man sagt henne det, till hälften skämtsamt, till hälften vemodsfullt!
Hon spratt till, hon hörde steg i trappan, hastiga, manliga steg, hon hörde det välkända rasslet af nyckelknippan.
Hon tryckte med en krampaktig rörelse handen mot hjärtat — det var som om de sista, förfärliga åren ej funnits.
Men nej, de snabba stegen ilade förbi, högre upp, en trappa högre upp, där sattes nyckeln i tamburdörren — naturligtvis.
Oh, hvad han hade haft rätt, hon passade ej att vara ensam med sin exalterade natur, sin lifliga fantasi, få en sådan hjärtklappning, en sådan skälfning genom hela kroppen, därför att häradshöfding Holm, som bodde i våningen öfver henne, kom hem klockan sju och hade sin tamburnyckel på en nyckelknippa som de flesta herrar.
Hon visste ej, att huset var så illa bygdt, att man kunde höra allt, som passerade hos grannen ofvanpå.
I annat fall hade hon troligen ej hyrt där.
Under de föregående dagarne, då hon haft så mycket stoj och väsen omkring sig, hade hon ej lagt märke därtill, men i afton.
Hon hörde formligen den minsta knäpp däruppifrån.
Hon hörde små lätta steg ila genom rummet, troligen hade frun varit ute i köket och kom nu in för att hälsa sin man välkommen och lefva familjelif, familjelycka.
Oh, de trippande barnastegen, den rullande trähästen, som ibland föll ikull och så restes upp igen.
Hon var ej afundsjuk, hon missunnade dem ej deras lycka, men kunde hon ej få vara i fred i sin ensamhet?
Nej, hon ville ej sitta och höra på, hon blef ju alldeles enerverad — hon gick ut i köket.
Fina höll på att ställa de blankpolerade kopparkärlen på spiselkransen, det såg prydligt ut som ett dockskåp, hela hennes lilla hem var fint och poetiskt, isynnerhet hvardagsrummet, om hon bara finge vara i fred där, om hon bara slapp höra sina grannar!
Hon sade, att hon ville spisa tidigt, hon var uttröttad, hon ville lägga sig snart och så begaf hon sig åter in.
Men hon blef stående i dörren till hvardagsrummet.
Lilla barnet däruppe dansade »ringdans» med pappa, under det mamma spelade »höga berg och djupa dalar».
Barnet skulle lägga sig, foräldrarne följde in det, jaså, barnkammaren var rakt öfver hennes sängkammare.
Nu kom han tillbaka, ensam, modren var väl kvar hos barnet.
Gudskelof, nu var det tyst.
Hon hade slagit sig ner i sin lilla hörnsoffa och började läsa, åh, det var skönt att sitta så där ostörd och ändtligen få hvila ut, ej blott kroppen, utan de öfveransträngda, pinade nerverna.
Hvad här var hem- trefligt.
Lamporna med de röda kuporna kastade ett mystiskt skimmer öfver det lilla be- gränsade område, de upplyste, en varm, glödande belysning.
De rödgula höstbladen i de stora vaserna öfverensstämde så väl med den gamla brokaden, gobelinen och de mörka, indiska bronserna.
Hon försjönk i drömmerier, det hemtrefliga rummet och den fullkomliga tystnaden värkade lugnande.
På en gång ljödo åter de lätta, elastiska stegen öfver hennes hufvud, nu steg han också upp och de gingo båda till hörnet öfver hennes soffa, där deras piano stod, de skrapade med stolarne, flyttade fram ett notställ och nu — nu brusade Wieniawskis »Legend» öfver hennes hufvud i fylliga, veka violtoner, vackert ackompagnerad af pianot.
Legenden!
En sådan tortyr!
Hur hvarje ton liksom vred omkring knifven i det öppna såret!
Det var som gjorde de två däruppe henne en orätt, som visste de, hur hon led af att höra dem, af att höra detta.
Det sjöd inom henne!
Skulle nu också dessa främmande, okända men- niskor förbittra hennes lif, var det icke sorgligt nog förut?
Om hon skulle skicka upp till dem och bedja dem låta bli att spela, nej det gick icke an, hon kunde icke göra sig löjlig, det var ju ej hennes hus, de hade ju hyrt där lika väl som hon och hade väl rättighet att gå på sina egna golf och spela duetter klockan half åtta på aftonen.
Om det varit midt i natten, men klockan half åtta på aftonen!
Det var en ryslig otur detta, men det var något som nästan var oundvikligt, om icke i denna form, så i en annan.
Öfverallt i världen funnes det lyckliga makar och små barn, ingen kunde rädda henne från att se eller höra det som pinade henne, ingen, ingen!
Nej, de klara, veka, vemodiga tonerna trängde så tydligt ned till henne, det var omöjligt, outhärdligt!
— Om det är bäddadt åt mig, går jag och lägger mig!
Taklampan brann och ljuset i den mattslipade kupan spred ett slags månsken i rummet.
Hon hade just sjunkit i detta angenäma tillstånd mellan sömn och vaka, denna halft medvetslösa dvala, under hvilken man hvarken tillhör drömmarnes eller värklighetens värld då — hvad var nu detta — var det i själfva rummet?
Nej, det var däruppifrån; man drog barnets vagn fram och tillbaka under det en ung, frisk kvinnoröst sjung en välbekant vaggvisa.
Hon låg och vred sig i sängen, omöjligt att sofva, ljudet var visserligen ej mycket starkt, men detta ljud, det var som om barnvagnens hjul gingo öfver hennes hjärta.
Hvarje nerv värkte, alla pulsar flögo.
Hon hörde den välkända vaggvisans toner, hon kunde nästan urskilja orden.
En sådan svag mor, som tillät att man drog vagnen för att söfva ett friskt barn, hon visste ju, att det var friskt, det hade ju nyss tultat öfver rummet och dragit den välsignade trähästen efter sig och dansat.
Hon hade feber; sömnlöshet, tröttheten, de öfverretade nerverna gjorde henne formligen sjuk.
Nå, nu ändtligen upphörde det pinsamma ljudet, det var som om en sten lyftes från hennes hjärta, hon kunde knappast tro på möjligheten af att hon skulle få ro — ja det var tyst, man sjöng ej längre, hade upphört att draga vagnen, hon skulle få sofva, sofva!
Men dagen började knapt sila sig in genom de mörka gardinerna, då hon väcktes af barnskrik, var det hennes barn?
Hon måste vakna för att se efter, om det var sjukt — nej, hon hade inte något barn, det var den lille däruppe.
Skulle det aldrig bli morgon?
Förmiddagen gick tämligen fort, hon hade ännu åtskilligt att ordna med sina böcker.
Vid tretiden upphörde hon och tänkte just ge order om att skicka efter tapetseraren, som skulle hänga upp det stora porträttet, då hon råkade se ut genom fönstret.
Utanför på gatan stod en ung, högväxt, ståtlig man, som kastade slängkyssar upp till våningen ofvanför hennes.
Troligen stodo hustru och barn i fönstret och hälsade på pappa.
Hon hörde ånyo de snabba, manliga stegen i trappan, skramlet af nyckelknippan och så ljuden af fotstegen där uppe, fadrens, modrens och barnets.
Nej, hon kunde icke hänga upp porträttet, det var en alltför grym kontrast, de lefvande, mannen och barnet där uppe, och hennes döda, målade på lärftet, här nere.
Bättre att platsen på väggen stode tom, det kunde ej vara någon tröst att se afbilderna af de kära, under det hon med hela sin själ, alla sina sinnen, med hvarje fiber, hvarje nerv lefde de lefvandes lif där uppe, lefde om sitt lif i deras, missunnade dem deras lycka, önskade att de skulle veta, hur det kändes, hur det kändes!
Så gick dagen, hon hörde när mannen gick, när han kom igen, hur de mötte honom, så duetterna för viol och piano och natten med vaggsången och barnvagnens hjul öfver hennes hufvud.
En vecka förflöt på detta sätt, hon nästan hatade dem, hon blef bitter, hård till sinnes, alla hennes upproriska, förtviflade känslor vaknade, hon kunde ej härda ut att tänka på det lif, som förestod henne.
Hon ville ej höra deras beklagande, för resten, de kunde ju ej förstå henne, hon hade ju de allra hyggligaste grannar öfver sig, grannar, som ej stälde till baler sent på natten och ej hade pianoklimprande döttrar, en stilla, fin familj.
Hon, som själf var musikalisk, borde riktigt njuta af häradshöfding Holms konstnärliga spel.
Nej, hon skulle nog ej beklaga sig, hon skulle nog akta sig!
Hon gaf visserligen ej ens sig själf samma skäl för denna uraktlåtenhet som första dagen, utan skylde på, att rummet ej var fullständigt i ordning.
En vecka hade, som sagdt, förflutit, en tung, svår, långsam vecka.
Hon tog ej emot visiter, »hon var ej färdig», svarade hon på alla förfrågningar, rätta orsaken var, att hon ej ville att någon skulle märka, hur olycklig hon kände sig i sitt nya hem.
Hon såg ifrig och viktig ut och hade tydligen något att berätta.
Hon gaf sig att syssla med brasan och sade så:
— Vet frun, att häradshöfdingens barn sjuknat i natt?
— Difteri, åh, det är väl inte så farligt.
Fina öfverdrifver alltid.
— Det sa' husjungfrun.
Lilla Fina, som väntat att frun skulle visa ett djupare intresse för nyheten, gick åter ut i köket.
Fru Wendt släpte broderiet, hon hållit i hand och föll i tankar.
Det var synd om föräldrarne, att barnet var sjukt, men det var väl icke något vidare farligt.
Hun såg ej när häradshöfdingen kom hem, men hon hörde honom i trapporna en hel timme före den vanliga tiden.
Han stormade ej i dag upp, han gick tyst liksom vore han rädd att störa sitt sjuka barn.
Denna tystnad, som på en gång rådde där uppe, var så hemsk, så tryckande.
När Fina sade det, spratt hon till, det var som hade hon önskat dem där uppe sjukdom och olycka för att hon skulle få vara i fred.
Klockan blef sex, sju, allt var tyst där uppe, ja naturligtvis, inte kunde de spela duetter, när barnet var sjukt, kanske döende, deras enda barn, stackars, stackars föräldrar!
Ah, hvad hon var enfaldig, skulle hon nu börja att sörja för dessa främmande menniskor!
I alla fall, i värsta fall, om de också miste sitt barn, kunde de ju få andra, som ersatte det, de voro ju unga, om barnet skulle dö, hade de ju hvarandra — det kunde aldrig bli detsamma!
Men hvarför var hon så orolig, kände samvetsförebråelser, det var som barnet blifvit sjukt därför att hon missunnat dem det, därför att hon varit afundsjnk på deras lycka.
Hon gick upp och ned i rummet, ett rof för en obetvinglig ångest.
Nej, det gick icke an att plåga sig på detta sätt.
Nu hade hon ju tyst omkring sig, nu kunde hon ju läsa, skrifva, sy, tänka — det var ju det hon önskat.
Men det var märkvärdigt nog det enda, hon för tillfället hade lust till, hon kände, att hon skulle spela väl i afton, ja, att hon till och med skulle sjunga väl — hon som ej sjungit på så länge.
Inte behöfde hon ha några konsiderationer för dem?
De kunde ju skicka ner och bedja henne upphöra om de ville, det vore rätt bra, om de gjorde det, ifall hon en annan gång ville skicka upp till dem, när de allt för mycket störde henne.
Spela klockan sex på aftonen kunde väl aldrig kallas att »störa grannarne».
O, hvad denna vecka gjort henne dålig, hårdhjärtad för att en sådan tanke ens skulle falla henne in; sorgen hade ej luttrat henne som en stor sorg, värdigt buren, bör göra.
Det var som om en hård isskorpa smälte kring hjärtat under det hon grät.
O, denna tystnad, denna hemska förfärliga tystnad!
Hon kunde ej längre härda ut.
Hon kastade en schal om sig och sprang upp för kökstrappan, som ledde till häradshöfdingens våning.
— Det är dåligt, mycket dåligt, herskapet är alldeles utom sig!
Hon hade ändå stundtals kunnat slumra in de första nätterna, nu var det omöjligt.
De hade troligen stängt dörren in till sängkammaren, eftersom intet ljud trängde ner.
Hur skulle hon få veta, hur det stod till, hon kunde ju ej skicka upp midt i natten till främmande människor, som hon icke kände.
Nej, Gudskelof, barnet var ej dödt, hon hörde hur den lilla vagnen drogs fram och tillbaka, fram och tillbaka, och hon hörde den låga, vackra vaggsången.
Hon steg upp, tog kudde och täcke och bar dem in i förmaket och lade dem på den raka soffan där inne.
Där bäddade hon för sig.
Ja, här kunde hon sofva och hon sof som hon icke sofvit på månader, år, så lugnt, så tryggt, så godt, somnade in vid ljudet af barnvagnen, som drogs så regelbundet fram och åter, fram och åter, af vaggsången, den välkända, den hon själf som lycklig moder ofta sjungit för sitt lilla barn.
Och så gingo åter ett par dagar och nätter, de senare tillbragta på förmakssoffan för att liksom vara det sjuka barnet mer nära.
En natt var det visst mycket sjukt, ty hon hörde fadrens våldsamma snyftningar ner till sig och då brast hon sjelf i en häftig, ljudlös gråt.
Hon gret öfver deras sorg och ångest, öfver att det fans så mycken sorg och ångest i världen och att ingen, ingen gick fri.
Och hon bad innerligt och varmt till Gud, att dessa stackars föräldrar skulle få behålla sitt barn.
Påföljande eftermiddag kom Fina med glädjestrålande ansikte in till henne och talade om att doktorn sagt, att faran vore öfverstånden och barnet var räddadt.
— Det är ju med fru Wendt, jag har nöjet att tala!
— Ja, herr häradshöfding.
Ni kan ej tänka hvad de vänliga förfrågningarne och de vackra blommorna värkade uppmuntrande på min stackars hustru och mig.
Ni var den enda som vågade komma till oss för att höra hur det stod till, alla våra vänner voro rädda för sina barn, man skydde oss, och man kan icke undra på det, det är en förfärlig sjukdom, difteri.
— Ja, det är naturligt, att de som ha barn äro rädda, men jag har inga.
— Nej, nej jag vet, jag har hört, svarade han hastigt nästan upprörd.
— Det är värkligen icke värdt någon tack, jag kunde tyvärr ingenting göra, endast önska, att det skulle gå väl, att ni skulle få behålla ert lilla barn.
När min hustru hämtat sig något, hoppas hon att själf få komma ner till er och tacka er.
— Min hustru spelar ganska snällt, ja fru Wendt har kanske hört henne och som jag vet att också ni spelar, skulle det vara en stor glädje för henne, om damerna någon gång kunde spela quatre mains.
Jag är borta nästan hela dagen.
Jag har hört henne, hon spelar ovanligt vackert, liksom ni själf.
Väl inkommen till sitt, gaf hon
Fina order att anställa storstädning följande dag, i synnerhet i hvardagsrummet.
Balkongdörrarne skulle stå uppe hela förmiddagen, det skulle dammas ner öfverallt, så det blef friskt och rent.
Vi skola laga att den blir upphängd till i morgon eftermiddag.
Följande förmiddag kunde fru Wendt ej alls vistas i hvardagsrummet, där var storstädning i full gång, alla fönster på vid gafvel, ett sådant tvärdrag och så mycket dam, som hunnit samla sig i de tunga draperierna, till och med Fina erkände, att det hade hon ej trott.
Men på eftermiddagen var det däremot så rent, så luftadt, så friskt, att det var en lust och glädje.
I kaminen brann en flammande brasa.
Hon hade trott, att det skulle bli så svårt att se porträttet hänga där, men det var det märkvärdigt nog icke.
Det var som hade det fattats för att göra hennes bostad till ett värkligt hem.
Det manliga, mörkhyade ansiktet och det gullockiga barnhufvudet — —
Hon hörde åter de raska stegen förbi sin dörr uppför trapporna.
Hvad han måtte vara lycklig öfver att hans barn var räddadt!
Ja, så mycket på bättringsvägen, att det spelade »Gubben Noach» med ett finger på pianot för att hälsa pappa välkommen.
Nu ljödo åter de lätta fruntimmersstegen.
De spelade åter Wieniawskis legend.
Hon tyckte, som om de ej blott spelade för sig själfva utan för henne.
Hon tänkte på, att äfven främmande personer kunna vara något för hvarandra, det berodde bara på, om man ville, om man ej stängde till sitt hjärta för att få vara ensam, egoistiskt ensam med sig själf och sin sorg.
Olycklig, ja men ej hopplöst olycklig, så länge man ej förlorat förmågan att deltaga i andras olycka och framför allt att glädjas åt andras glädje!
Hon såg upp mot porträttet, makens och barnets ögon tycktes följa henne, hvart hon gick i rummet, hvar hon satt.
— Och ingen är fullkomligt ensam, som öfverallt följes af goda andars ögon.
ELLYS FÖRSTA BAL.
Mamma, mamma, här är bjudningsbrefvet!
Det är till om tisdag åtta dagar.
Jag får ju gå!
Vaktmästaren står i tamburen och väntar.
— Ja visst, hälsa och tacka.
Elly rusade ut och gaf den långe vaktmästaren, som stod i tamburen och väntade, det jakande svaret, hvilket oförtöfvadt antecknades på bjudningslistan.
— Är det mycket stort? kunde Elly ej afhålla sig från att fråga.
— Åhja, tretti dansande par, svarade vaktmästaren, i det han lade ihop listan och gjorde sig i ordning att gå.
— Tretti dansande par, mamma, rapporterade Elly i dörren till hvardagsrummet, där modren satt.
— Ack om mamma bara kunde vara med på min första, stora bal!
— Du vill inte så gärna ha mig med som jag vill gå, men det är omöjligt.
En mamma, som åker i rullstol, passar inte på bal.
— Ja, om det vore en offentlig bal, men hos mammas bästa vän.
Om vi foro dit tidigt och rullstolen vore inne i salen, innan de andra gästerna kommit, så skulle det bestämdt icke märkas något ovanligt med den.
Mamma skulle bli så förtjusande i den heliotropfärgade klädningen, som hänger i garderoben på vinden, och med plymer i håret.
Ingen af de andra flickorna har en sådan vacker mamma som jag!
Du ville ju i alla fall inte dansa, så du kan inte tycka det är tråkigt att sitta och se på!
Ack säg ja, mamma lilla, det skulle vara dubbelt så roligt.
— Nej, min lilla tös, det är alldeles omöjligt.
Jag är tacksam öfver att ha kommit så långt som till rullstolen, så jag slipper ligga till sängs som förra året, men rullstolar och baler höra ej ihop.
Således får min lilla Elly försöka få roligt utan sin mamma.
Ring på Beate och bed henne skicka efter fröken Berggren till i morgon förmiddag, så att vi få bestyra om din toalett.
— Jag kan väl ha min nya röda.
— Nej, hvad tänker du på!
En röd ylleklädning på en bal.
— Det är inte värdt jag ringer på Beate, jag skall hällre springa ut och säga till henne.
Hon tycker inte om, att man ringer på henne idag, hon håller på att polera silfver.
— Ja, jag vet, gör som du tycker.
Elly sprang ut i serveringsrummet och var snart tillbaka igen.
Hon var vid bättre lynne än i morgse.
Hon sade, att hon skulle tvätta alla mina underkjolar till i morgon, så att de voro i ordning.
Hör mamma!
— Inte skall jag ta på mig alla stärkkjo- larne.
Beate säger, att hon skall ansa dem alla sex.
— Nej, du skall slippa med en.
— Det var bra, annars kommer jag ju att se ut som en luftballong.
Och mamma, det viktigaste är, att jag inte får höga klackar på mina skor, för då kan jag inte dansa.
Alma Vestberg har skor, som är så höga som styltor.
Tror mamma inte, att man kan få en skomakare att göra ordentliga skor, om man ber honom väl.
— Det ligger nog inom möjlighetens gränser, men jag vet något, som är ännu bättre.
Gå efter trappstolen, bed inte Beate, då blir hon bara ond på dig, och tag ner från öfversta hyllan i min garderob den där långa, hvita asken, som står i högra hörnet.
Där har jag ett par skor, som vi kunna låta kläda öfver till dig.
De ha låga klackar och äro ändå nätta.
Strax därpå hördes
Ellys röst från sängkammaren.
Den lät dof, man märkte, att hon talade från det inre af ett skåp.
— Mamma, fins det mer än en hvit ask i det högra hörnet?
— Nej, det tror jag inte, det är en lång smal ask.
— Här fins bara en och den kan det omöjligt vara.
Jag kan inte se, hvad som ligger i den, men den luktar så besynnerligt, som om den vore full af torkade blommor.
— Tag ner den!
— Det står »minnen från den 19 Februari 1867» på locket.
— Det är den, jag menar.
Den långa, smala gulhvita pappasken lades i modrens knä.
Hon lyfte långsamt af locket.
Öfverst lågo några hopskrumpna kotiljongsbu- ketter, blommorna påminte mer om pappersblommor än om naturliga, några färger kunde ej urskiljas, möjligen kunde man upptäcka, hvad som en gång varit gula terosor, det gröna var jämförelsevis bäst bibehållet, för resten var det nästan endast de hvita uttaggade papperen, som genom sin form häntydde på, att det frasande, halfvittrade innehållet, hade varit blommor.
Långsamt och försiktigt lade modren buketterna den ena efter den andra på sybordet framför sig.
— Det står något på hvar bukett, mamma!
Får jag se? utbrast Elly.
— Ja, men akta dem!
De äro från min första bal.
— Nej, men hur föll det mamma in att gömma dem?
Tio buketter från samma bal?
Hvad mamma måtte varit firad!
Och sådana lustiga buketter!
Så stora!
Inte kunde mamma hålla dem alla, när mamma dansade.
— Din pappa höll dem för mig.
Jag dansade kotiljongen med honom.
— Var pappa i Stockholm då’?
— Ja, har jag inte talat om för dig, att vi första gången råkades på en bal?
— Jo, det kommer jag ihåg.
Och det var på mammas första bal.
Och därför har mamma gömt allt det där?
Hvad är det i det här silkespapperet?
Modren vecklade upp det.
— Det är de röda kameliorna, jag hade i håret.
Ja, nu kan man inte se, hvarken att de varit kamelior eller att de varit röda.
Min farbror skickade in dem från Vikstad, jag ville hälst ha lefvande blommor därifrån.
— Och hvad är det här för en lång, hvit remsa?
— Det är en bit af mitt klädningssläp, som din pappa råkade trampa sönder.
Han stoppade den i sin ficka och jag fann den en gång, sedan vi varit gifta några år, i hans skrifbord bland mina fästmöbref.
Och då tog jag den och gömde den bland de andra minnena från balen.
— Tänk så underbart att komma på den idén att gömma sådana saker!
Om jag funderade i hundra år, skulle något sådant aldrig falla mig in!
— Ser du, här äro skorna!
Är det icke något för dig?
Det vore roligt, om du på din första bal dansade i samma skor som jag.
— Ja, de äro lite till bra.
Just sådana låga klackar, som jag menar.
Men tycker mamma inte det är tråkigt, att jag begagnar dem, tänk om jag dansar bottnarne ur dem eller rent utaf tappar bort dem, jag har ju en sådan ryslig otur.
Beate säger alltid, att jag sliter ut eller tappar bort allt möjligt och omöjligt.
— Nå icke tror jag, du tappar bort mina skor, så det vill jag riskera.
Profva dem nu!
Elly satte sig på en stol och började knäppa upp den ena af de höga kängorna.
— Åh hvad de äro rara!
Men mamma!
— Det går icke alls, de gå inte på.
Jag hade så gärna velat, att du skulle haft dem.
Har Cendrillons prins kommit till staden och skickar han omkring glastoffeln till profning? ljöd i detsamma en manlig röst från tamburen.
Där stod inge- niör Svan, herrn i huset, en bredaxlad gestalt med öppna, energiska drag, mörkblå ögon och blondt helskägg.
Han nickade till sin hustru från dörren, där han stod, ännu iklädd pels och med pelsmössa på hufvudet.
— Nej, pappa, det betyder något mycket, mycket roligare!
Jag skall på bal hos Ahlblads om tisdag, vänta ett ögonblick, så skall jag komma ut och hjälpa af dig pelsen.
Och Elly hoppade ut.
Hon hade ena foten i kängan, den andra i strumplästen.
— Tack min lilla flicka, jag tror jag hjälper mig lika bra själf, — du sliter och drar väl mycket.
Nå, är du riktigt glad?
— Alldeles rysligt, pappa, du kan inte tro, hur glad jag är!