Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet väl, att jag för mitt sjelfständiga uppträdande i Lilliehöökska saken skaffat mig många flender och kanske derigenom skadat mig; men jag kunde omöjligen dagtinga med min öfvertygelse, och bar, hvilket ingen kan taga ifrån mig, det tröstande medvetandet att jag kämpat för det rätta och sanna och, oaktadt både lock och pock, gått, om än slagen, med bibehållen heder ur striden, samt att historien, den opartiska och omutliga historien en gång skall säga, att jag haile sanningen på min siria.
På grund af hvad jag nu anfört, och på det jag icke, i olikhet med den grofsta brottsling, må bli dömd ohördan, anhåller jag, att Riddarh.-ötsk:ts Utlåt, måtte återremitteras och att detta mitt anförande må få åtfölja remissen.
Cederström, Rudolf: Huruvida de af R. o. Ad. med beviljandet af ett anslag till Hr Anrep för lifgifvande af dess Attartaflor fogade vilkor, bland annat, att arbetet skulle fortgå »utan afvikelse i någon väsendtlig mån från de å Riddarhuset »förvarade original-stamtaflor», må, på sätt Hr Anrep förmenat, anses obefogadt, orimligt och orättvist, är en fråga, med hvilkeu vi för det närvarande icke hafva, enligt mitt förmenande, egentligen att oss befatta, såvida icke meningen är, att nu begära en förändring uti nyssnämnde bestämmelser.
Sådant har likväl icke blifvit ifrågasatt; och jag tror, att det så mycket mindre bör ifrågasättas, sorn R. o. Ad. säkerligen icke hade förunnat arbetet detta understöd, utan att dertill vara föranledd af de löften, Den 2 M aj e. m. sorn Hr Anrep vid början af sitt arbete afgifvit, att undertitel: »Svenska Adelns Attartaflor», utgifva de på Riddarhuset befintliga genealogierna till gagn för efterverlden och efterrättelse för dera, dessa ämnen röra.
Vid genomläsandet af detta hans yttrande kan väl ingen föreställa sig annat än att Hr Anrep skulle utgifva våra genealogier uti deras verkliga skick.
Att detta skulle vara andemeningen med arbetet, har också såväl Professor Fryxell som flera andra författare elter honom föreställt sig.
Det har också händt, att åtskilliga historiska häfdatecknare, hvaribland Fryxell, åberopat Hr An reps arbete såsom en historisk källa.
Vid sådant förhållande, och då icke allenast Hr Anrep sjelf gifvit anledning till ett sådant antagande, utan äfven R. o. Ad., under förutsättning att det vid anslaget lögade vilkor skulle uppfyllas, beviljat samma anslag, kan jag, för min del, verkligen icke fatta, huru Hr Anrep nu kan uppträda och säga, det han. ehuru detta vilkor icke blifvit uppfyldt, ej heller han ämnar framgent bättre uppfylla det, ändock fordrar att, efter verkets fullbordan, utan vidare invändning utfå anslaget, alldeles såsom vore hans åtagna värf tillbörligen utfördt.
Hr Anrep har återupprepat sitt påstående, det han uti sitt arbete vidtagit idel förbättringar medelst sina förändringar af texten; och på sådant sätt, genom denna sin åtgärd, gagnat det allmänna; men det torde vara temligen lätt att inse, det arbetet, genom dylika åtgöranden, helt och hållet förlorar sin karaktär, och en stor del af sitt värde.
Anrep har likväl redan, dels under namn af glömska, dels under andra benämningar, erkänt befogenheten af några mina anmärkningar.
Uti åtskilliga hänseenden har han alltså förklarat sig villig att vidtaga de nödiga befunna rättelserna; men uti andra fall anser han sig dock icke böra frångå sin förutfattade åsigt.
Hvad annan utväg har väl, vid sådant förhållande, varit Direktionen öppen, än att begagna sig af sin rättighet, att förelägga Hr Anrep, att ställa sig till efterrättelse det vilkor, som blifvit fogadt vid förlags-understödets åtnjutande?
På det att R. o. Ad. tilläfventyrs icke må föreställa sig, att de af mig i ämnet gjorda anmärkningar endast äro af en obetydlig beskaffenhet, tager jag mig friheten omnämna några uti arbetet förekommande uppgifter, hvilka röra ätter, som äro oss alla ganska väl bekanta.
Så förekommer pag. 141 uti Usta häftet af 4:de afdelningen »att Johan Gabriel Stenbock varit en stor favorit hos En»kedrottning Hedvig Eleonora, men, såsom ogift, väckte ingens »svartsjuka; samt att han, såsom hennes marskalk, iordningsatte »hennes alldeles förfallna affärer och hushållade så för sig sjelf att han bief en af sin tids rikaste män».
— Någon anledning till den förra af dessa uppgifter förefinnes icke uti genealogierna; hvaremot den sednare berättelsen tyckes grundad på ett missförstånd, ithy att genealogien innehåller det han »af Drottning Christina till skänks erhöll ett Kronans hus».
Men hvad rättighet - Den 2 Maj e. m. 49 tighet har väl Hr Anrep, att kasta skugga på Riks-Enkedrotttiingens dygd.
Vidare förmäles rörande Grefvinnan Sophia Piper, född von Fersen (vid. pag.
190 uti 2:dra hältet af 3:dje afdelningen), att »Guslaf d.
Ill friade lill henne för sin hroder, Hertig »Fredrik Adolph, men tick afslag».
— Icke heller denna uppgift återfinnes i genealogierna.
Sakens ringa betydelse ursäktar ej godtyckligheten, helst när anekdoten rörer ryktbara historiska personligheter.
Rörande en af mina stamförvandter, Frih. Jacob Cederström, har Hr Arnep tillagt, det bemälde Frih. vid Konung Gustaf IV Adolphs fängslande, »var nog mycket hård mot denne olycklige Konung».
— Jag vet att äfven den Svenskhatande Tyske romanförfattaren Theodor Miigge, äfvensom en lör skildringarnes liflighet, mer än för deras sanning, känd inhemsk författare gifvit spridning åt detta för min slägt mindre hedrande rykte, hvars sanningsenlighet dock återstår att bevisa, och, enl. hvad mig af samtida personer är sagdt, är grundlöst.
Historien vet åtminstone derom intet att omförmäla, lika litet som Riddarhusets genealogier.
För frami.
Justitiee-Ombudsmannen, Frih. C. J. M.
Ehrenborg, har Hr Anrep funnit skäligt utfärda följande orlofssedel: »Han var en allmänt aktad och värderad embetsman;» — men deremot uteslutit den å genealogien förekommande anteckning, att Frih.
Ehrenborg blef »till sin graf beledsagad af utsedde deputerade af hvarje Stånd utaf Rikets Höglofl.
Sl:r och äfven af dem nedsatt uti grafven».
Såsom något förtjenstfullt af utgifvaren kan jag icke finna detta undertryckande utaf en faktisk uppgift, som kan lända lill den dödes heder, änskönt han af egen fatabur berömmer honom.
Dufva i Finland, N:o 95, är visserligen utdöd; men till fromma för dem, som egt någon bekantskap eller frändskap med denna slägt, har hr Anrep aktat sig för att utesluta följande, för en medlem af denna slägt, Peter Dufva, å genealogien befintlige anteckningar : »Han ihjälslog 1635 Ståthållaren Ernst Larsson Crutz lill Sarflax.
Lefde ännu 1647 och kallas i berörde års registratur: en ogudaktig sälle.
Var icke gift, men hade sex oäkta barn, hvilka dogo hvar efter annan och blefvo begrafne i en räfgrop, der han ock omsider sjelf blef nedgräld.» Utrymme har icke Hr
Anrep saknat för att intaga dessa saker; och Hr Anrep uttalar ganska naivt den förtröstan, att hans arbete (kanske på grund häraf) skulle blifva mycket eftersökt.
Jag vet icke heller, hvad värde Hr Anreps uppgift angående familjen Aminofis härstammande från Pharaonerna kan hafva för 15. o. Ad.?
Det säkra är, att denna uppgift blifvit hemtad ingalunda ur genealogierna, der den icke finnes, utan ur en s. k. tradition, hvars grundlöshet borde falla hvarje forskare i ögonen.
Obestridligt är väl dock, att de utgifna genealogiska tabellerna endast böra innehålla sådana uppgifter, som återfinnas i verkliga texten.
Hr Anrep har mycket fästat sig vid den af honom gjorda förutsättning, att grundlagen, d. v. s. tryckfrihetsförordningen, 11.
IV. 4 50 Den 2 Maj e. m. skulle skydda honom mot alla anmärkningar; och förmenat, att endast en jury kunde vara behörig att öfver sådana anmärkningar sig yttra.
Dervid tyckes Hr Anrep helt och hållet förbise, att frågan här endast gäller, huruvida Hr
Anrep må komma i åtnjutande af det anslag, som blifvit honom gifvet under förutsättning, det icke några väsendtliga afvikelser från genealogierna skulle få ega rum.
Hr Anrep har dock, bland annat, medgifvit, det han, utom alla öfriga extra uppgifter, infört en anekdot om en Fröken Catherine Gyldenstjerne, hvilken skulle varit allt för nära bekant med en bonddräng och derföre måst bortgiftas med Regermts-Qvartermästaren Mårten Starckhufvud, dervid Hr Anrep såsom slutsats bifogat att detta förnäma gifte föranledt Starckhufvuds adlande.
— Denna historiette finnes icke heller upptagen i genealogierna.
Hvad jag, vid sådant förhållande, tror att icke en gång Hr Anrep sjelf kan undgå att medgifva, är, att en slik handläggning af genealogierna, genom inflickande af dylika anekdoter, åtminstone icke ådagalägger hysandet af mycken välvilja för R. o. Ad:s goda namn och rykte. — Om sonen till nyssnämnde Mårten Starckhufvud, kallad äfven han Mårten, i st. f. Magnus, är införd en lång ramsa af innehåll, att denne yngre Starckhufvud skulle hafva hållit gästgifveri i Småland, haft en »afsigkommen» Friherre till hållkarl, o. s. v., som alldeles icke återfinnes i grundtexten.
Kan detta inflickningssätt af apokryfiska anekdoter vara värdigt?
Måhända invänder
Hr Anrep till svar härå, att han fått reda på alla dessa saker uti några andra genealogier, än de å Riddarhuset förvarade, eller i rättegångshandlingar eller i gamla anekdots-samlingar o. s. v. — Men sådant borde väl då af honom för hvarje särskildt fall, läsaren till upplysning, uppgifvas; och i hvilket fall som helst, vittnar utgilvarens förfaringssätt derom, att han synes varit särdeles angelägen att införa sådana historier, som just icke lända de aflidne ståndsledamöterna till heder eller förmån.
Hr Anrep må nu kalla en hvar af dessa anmärkningar för »ett ingenting», men syftningen af dem är sådan, och deras antal derjemte så stort, att jag på den plats, som jag nu, i följd af R. o. Ad:s godhetsfulla förtroende och välvilja, bekläder, skulle anse mig fela mot min skyldighet, om jag icke på förhållandet fästade R. o. Ad:s uppmärksamhet, utan, med hänsigt till arbetets s. k. förtjenst, obetingadt tillstyrkte utbetalning af de 400 rdr, som af anslaget återstå. — R. o.
Ad. bör väl sättas i kännedom om förhållanderna i sin helhet, på det att det icke må kunna förebrås
Direktionen att derom hafva låtit R. o. Ad. vara i okunnighet.
Jag är också Riddarh.-Utsk:t tacksam derföre, att (Jtsk:t gjort sig mödan jemföra mina uppgifter med förhanden varande förhållanden, samt intyga samma uppgifters riktighet.
Det är R. o. Ad., som är domare i denna sak.
Jag har icke under någon annan förutsättning väckt denna fråga; och har hemställt, att dessa 400 rdr måtte tilldelas Hr Anrep, med dervid dock fogadt vilkor, att R. o. Ad. måtte erhålla kännedom om förhållanderna.
På den grund, att dessa förhållanden lem - Den 2 Maj e. rn. 5! nas utan anmärkning, bör nemi. hvarken R. o. Ad. eller den öfriga delen af vår läsande allmänhet antaga, det detta arbete skulle vara authentikt.
Att verkställa deri uti Direktionens mern. föreslagna granskning, — att sida för sida och rad för rad följa arbetet, — skulle verkligen för Direktionen blifva, icke allenast mycket tidsödande, utan äfven förenadt med flera andra svårigheter.
.lag är således så mycket mindre emot, att R. o.
Ad. bifaller Utsk:ts Utlåt, i ämnet, som detta Utlåt, hufvudsakligen öfverensstämmer med de af mig förut uttalade åsigter i frågan, eller att penningarne utbetalas, med förbehåll, att de gjorda afvikelserna rättas.
Sådant kan försiggå i ett särskildt tillägg; och innefattar icke en omtryckning af flera ark.
Dessa afvikelse!- må Hr Anrep gerna kalla tryckfel eller något annat, blott de blifva rättade.
Hr Anrep har visserligen endast med några ord i slutet af sitt anförande särskildt vändt sig emot Utsk:t; men jag anser mig dock, såsom ledamot af samma Utsk., skyldig att förklara anledningen dertill, att Utsk:t stadnat uti det beslut, som nu är understäldt R. o. Ad:s pröfning och hvilket jag anhåller att Ståndet måtte bifalla.
Det har aldrig varit Utsk:ts mening, hvarken att man skulle ingå sida efter sida och rad efter rad uti en minutiös granskning af detta arbete eiler att Hr Anrep skulle få trycka om många hundra rättelser; utan afsigten har endast varit, att en rättelse skulle göras af de uppgifter, som befinnas vara faktiskt oriktiga.
En sådan åtgärd synes mig vara så mycket mer lämplig, som Hr Anrep sjelf sagt sådant vara hans mening.
Om, Mina Hrrl våra genealogier genom en eldsvåda skulle blifva förstörda, är det icke då af vigt att, enär man vid sådant förhållande måste rätta sig efter Hr Anreps Attartallor, dessa Attartaflor skola vara tillförlitliga?
Felaktigheterna må hafva tillkommit, vare sig genom tryckfel eller pä något annat, hvilket som helst, sätt, kunna de dock i väsendtlig mån inverka både på arfs- och andra angelägenheter.
Till en början vill jag nämna några ord om min egen ätt N:o 1976.
Der står verkligen ett dödkors.
»En så stor genealog som Hr Anrep har dödat den», kommer det kanske en 50 år härefter att heta.
Då Hr Anrep ytterligare antydt, att anmärkningarne mot honom i förev:de hänseende blifvit framkallade af hämnd, tillåter jag mig att uppläsa de första orden uti den s. k.
Lilliehöökska brochyren.
De äro af lölj:de lydelse: »Som sanningen hittills blifvit förnekad», etc.
Denna tillvitelse gäller såväl nuvarande Riddarh.-Direktion som dess företrädare i embetét; mén Hr Anrep allena är det, som representerar sanningen.
Min öfvertygelse är, att icke allenast icke någon hämndkänsla varit 52 Den 2 Maj c. m. vållande till dessa anmärkningar, utan att aldrig någon tanke på förberörde förhållande bos någon i någon mån inverkat.
Det synes väl vara temligen billigt, ■— den önskan bos K. o. Ad., — att få se arbetet färdigt förr än penningarne utbetalas; och färdigt kan arbetet icke kallas förr, än rättelserna blifvit vidtagna.
Hr Anrep har mycket ordat derom att hans Attartaflor skulle vara ett enskildt arbete.
Huruvida man dock med skäl kan påstå detta, då Hr
Anrep begärt att få ett anslag för att till Ståndets nytta utgifva detta arbete, detta underställer jag eder pröfning, Mina Hrrl
Vid sådant förhållande måste välsamma arbete anses vara utgifvet under R. o. Ad:s auspicier.
Vidare har Hr Anrep sagt att anmärkningarnes befogenhet borde underställas en jury, samt att för hans arbete icke fanns något annat rättesnöre än Trvckfr.-förordm.
Vid detta Hr Anreps påstående vill jag icke uppehålla mig; ty bär är endast fråga om att Hr Anrep skall iå sina 400 rdr och att dessa medel skola utfalla, så snart Hr Anrep rättat sina faktiskt origtiga uppgifter.
Då Hr Anrep sagt sig vilja göra detta, är det ju icke annat än hvad som är rätt och billigt!
Jag yrkar på bifall till Utsk:ts hemställan.
Hr Anrep: Frih. Rudolph Gederström gör allt hvad i hans förmåga står, för att inom
Ståndet väcka ovilja emot mig och mitt genealogiska arbete, och har derföre här, med tydligt skadebegar i röst och min, upprepat sina af honom stämplade och hos Riddarh.-Direktionen anförda gravamina.
Hvad Starckhufvudska notisen bertäfTar, den han sökt gifva möjligaste ofördelaktiga färg och tydning, så försäkrar jag, att lika mustiga, om icke mustigare, historier finnas på mångfaldiga ställen å Riddarh.-genealogierna anförda; och hade, vid utarbetandet af nämnda officiella handlingar, förhållandet varit kändt, hade det nog fått sin behöriga plats derstädes.
Hvad åter uppgiften om Riksmarskalken Stenbock och EnkeDrottning Hedvig Eleonora anbelangar, så är den förut af historici omnämnd.
Att anförandet deraf i mina Attartaflor icke inom Stenbockska slägten väckt ond blod, sluter jag deraf, att hufvudmannen för densamma, som före utgifvandet af slägtens ättartafla flera gånger skref mig till och yttrade sin längtan efter att få se den i tryck, sedermera icke haft något att anmärka.
Stenbockska genealogien på Riddarhuset är mycket ofullständig, hvad biografiska notiser beträffar, och hade jag derför ett otroligt besvär att få den så pass innehållsrik, som den är.
Likaså är förhållandet med den Spensiska; men oaktadt forskande i alla mig till buds stående historiska källor, kunde jag icke afhjelpa dess torftighet; deröfver har Gr.
Harald Spens mundtligen beklagat sig för mig, under tillkännagifvande att han hemma på Grensholmen har mycket, rörande sin ätt, som han önskar få meddela mig, för att blifva intaget uti det kommande tillägget.
Häraf synes klart, att Adeln i allmänhet icke allenast Ben 2 Maj e. m. 53 ej är missnöjd med de tillägg, jag gjort i Attartaflorna, utan ock gerna såge, att de vore rikhaltigare.
Vidkommande slutligen de lä ord, som i Attartaflorna finnas, ang:de Presidenten Frih. Jakob Cederströms brutala förhållande emot den fångne Konung Gustaf IV Adolf, så ligger händelsen så nära vår tid, att den, snart sagdt, ännu äF i hvars och ens mun, hvarjemte den äfven af historiska skriftställare blifvit omnämnd.
Rudolf Cederström kallar med särdeles sjelfbelåtenhet bemälde sin frände en »historisk person.»
Jag kan just undra om Frih. Jakob Cederström kunnat kallas historisk, om han icke, drifven af,hätskhet och hämndlust, som måtte ligga i blodet, utfört sin i Attartaflorna endast alltför mildt antydda våldsbragd emot sin fallna monark!
Mina ifrigaste motståndare vid detta tillfälle.
Frih. Rudolf Cederström och Hr von Knorring, hvilken sednare, för att stärka sin argumentation, framkastat det löjliga befarande att hans värda ätt skulle efter 50 år kunna komma att anses såsom utdöd, för det att det der lilla dödkorset vid ättens num mer står i Attartaflorna, ha båda förklarat, att de icke vilja motsätta sig utbetalandet af de återståeede 400 rdr af mitt anslag.
Men hvad vilja då dessa
Hrr?
Det torde de knappast sjelfva veta.
Om Utslets Utlåt, skulle bifallas, så, förutsatt att jag icke uppledsnade vid trakasserierna och tvärt albröte verket, hvilket ju icke är otänkbart, finge jag vänta på penningarne mindst 2:ne år, om jag någonsin finge dem; ty arbetet blir troligen icke färdigt från boktryckaren förrän ett år härefter, och säkert behöfde Riddarh.-Direktionen lika lång tid för sin granskning af detsamma.
Det vissa är att granskarne, med Frih.
Rudolf Cederström i spetsen, skulle skaffa så mycket att anmärka, att, om jag skulle gå in på saken, det jag dock bär får förklara att jag aldrig gör, icke allenast anslagsåterstoden, utan ock hela anslaget, skulle stryka med, för att utgifva anmärkningarne i tryck.
Hvad skulle då efterverlden tänka och säga?
Vore det lönen för det långvariga och mödosamma arbete, jag haft till Adelns nytta och vår historias gagn?
Om ett återremitterande af Utlåtit icke, såsom några Utsk:sledamöter påstått, skulle tjena till något, så frångår jag detta mitt yrkande och anhåller, att återstoden af mitt anslag måtte, utan något vilkor, till mig utbetalas, när jag med intyg från förläggaren visat mig ha utarbetat fullständigt manuskript, såsom föreskrifvet var vid beviljandet af anslaget.
Ehuru äfven jag, för min del, delar den af Hr von Knorring uttalade åsigt, att Hr Anrep, sedan han erhållit merberörde anslag, icke bort tillåta sig några afvikelser från de å Riddarhuset befintliga genealogier, vill jag dock icke, uti hvad uppå mig beror, motsätta mig utbetalningen af dessa 400 rdr; men har begärt ordet, för att upplysa om en omständighet, som gifver vid handen, huru pass trovärdiga 54 Den 2 Maj e. m. de utaf Hr Anrep gjorda tillägg äro.
Hr Anrep liar nemi. angrde Adliga ätten,N:o 456, Aminoff, uti Attartaflorna infört att nämnde ätt härstammar från Pharaonerna i Egypten.
Detta är en den värsta blunder, som en historieskrifvare kan tillåta sig.
En aktad ätt af familjen Aminoff, men något fåfäng, hade förnummit, att en obelisk blifvit öfversänd från Egypten och skänkts till Kejsar Alexander, samt försport att på samma obelisk fanns inristadt: »Aminoff Pharao den 4:de.»
Med anledning deraf berättade han, att Aminoffska ätten härstammade från Pharaonerna.
Jag är dock i tillfälle att upplysa vår värde ledamot, Hr Anrep, att jag i Rom sett en annan obelisk, derå äfven namnet Aminoff lanns åtecknadt, äfvensom att oftaberörde namn Aminoff uti öfversättning betyder: »fecit.»
För öfrigt är temligen säkert att ätten Aminoff, så väl som vi alla andra, härstammar från vår gemensamma bekante, Noack.
Då Hr Anrep gjort sig skyldig till en sådan blunder, kan man deraf sluta sig till, hvad värde flera af hans andra uppgifter kunna ega.
Jag har endast ansett mig böra lemna denna upplysning, på det man icke må tro, det Hr
Anrep uti sina uppgifter hvarken är någon Fryxell eller Geijer.
Minst af allt hade jag väntat att Hr Anrep skulle motsätta sig Utsk:ts ifrågav:de hemställan.
Det synes mig nemi. obestridligt, att Hr Anrep bort ställa sig R. o. Ad:s förut i ämnet lättade beslut till efterrättelse.
Tvertom hade jag befarat, att det skulle blifva Direktionen, som beklagade sig öfver Utsk:ts beslut; och jag får uttala min tacksamhet derför, att den Direktions-ledamot, som i frågan sig utlåtit, icke yttrat mer missnöje öfver det beslut, hvaruti Utsk:t stannat.
Utsk:t har tagit kännedom om de anmärkningar, som Frih. Cederström, Rudolf, framställt, och funnit dem ganska befogade.
Utaf ett bifall till Hr Anreps hemställan skulle följden kunna blifva den, att Hr Anrep endast yttrade: »dessa rättelser kosta mig mer än som vederbör och följaktligen finnér jag mig icke hågad att derom gå uti författning.»
På så sätt hade det åsyftade resultatet icke vunnits, utan endast penningarne blifvit utbetalda.
Å andra sidan har blifvit ifrågasatt, huruvida rättelser af sådana der skabrösa historier skulle motsvara ändamålet och om de icke snarare skulle blifva, så att säga, en »index pecca torum.»
På samma gång jag således önskar att R. o. Ad. icke måtte återremittera denna fråga, enär jag, för sådant fall. verkligen icke vet, huru densamma framdeles skall komma att gestalta sig, anhåller jag nu om^bifall till Utsk:ts förev:de Utlåt. Gr. af Ugglas, Ludvig:
Att R. o. Ad. icke skulle vara fullt befogad att föreskrifva vilkor för ett anslag, som samma Stånd gifvit, torde icke kunna bestridas.
Man må deremot invända hvad som helst, framdraga Tryckfr.-Förordms föreskrifter
Den 2 Maj e. m. 55 eller stödja sig på andra författningar, kan likväl icke vederläggas, att, — då ingen påtvingat Hr Anrep det med arbetet förenade anslag, — det berott på Hr
Anrep sjelf att mottaga eller undandraga sig samma anslag, samt att, när han mottagit detsamma, ställa sig det dervid gjorda förbehåll till efterrättelse.
Rättelse af de felaktiga uppgifterna är för den skull Hr Anreps skyldighet, likasom, — jag är derom fullt förvissad, — äfven hans önskan.
Det enda, som sålunda egentligen nu kan vara tvist underkastadt, är dels hvad som skall rättas och dels hvilket forum, som skall bestämma dessa rättelser.
Man kan verkligen icke undgå att finna, att det företer sig en slags besynnerlighet deruti, att göra anklagaren till domare.
Min åsigt är fördenskull, att R. o. Ad, borde vara domare mellan Direktionen och Hr Anrep.
Det hade derföre varit önskligt, att Utsk:t, som haft tillgång till de af Direktionen gjorda anmärkningar, specificerat desamma, eller något närmare redogjort för deras olika halt och beskaffenhet.
På grund af en sådan utredning skulle det för Ståndet hafva varit en möjlighet att rörande dessa anmärkningar erhålla en någorlunda klar föreställning; hvaremot det nu för Ståndet skulle blifva ganska svårt att bestämma, hvilka rättelser böra vidtagas.
Att åtskilligt, sorn tillhör kathegorien »afvikelser», likväl icke derför bör blifva ändring underkastadt, utan att en omarbetning eller ändring endast bör ifrågakomma för de väsendtliga misstagen, — detta synes mig billigheten fordra.
Uti motiveringen har Utsk:t ansett den föreslagna åtgärden böra och kunna inskränkas till rättande af de faktiska misstagen; men har sedermera icke skrifvit sin hemställan eller slutsats i öfverensstämmelse med premisserna.
Utsk:t föreslår nemi., bland annat, »det Hr Anrep må ega rätta de väsendtliga afvikelser, som
Direktionen kan finna nödigt till rättelse anmärka».
Att denna granskningsåtgärd, eller bestämmandet huru långt man i detta fall skall gå, måste för Direktionen blifva högst oangenäm, lärer en hvar kunna inse.
Om deremot Utsk:t närmare uttalat sig, dels ang:de felaktigheternas beskaffenhet, dels ock om och hvilka rättelser, i följd deraf, borde vidtagas, så hade både R. o. Ad. haft lättare att nu bestämma sig och Direktionen sedermera haft någon ledning för sitt förfaringssätt.
På dessa skäl önskar jag att målet måtte återförvisas till Utsk:t, på det Utsk:t måtte komma i tillfälle att närmare klassificera frågan.