Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. pnfordre LagUtsk:s yttrande häröfver, beslute sedan och öfve riem ne Konungen deras svar uppå rikssalen, om de bifallit Konungens propos., och skriftligen genom talmännen, om de deu sam ma afslagit.
Af denna ordalydelse anser jag bestämdt följa, att LagUtsk. eller R.
St. icke kunna substituera något annat förslag i den K. propostns ställe.
Yi hafva t. o. m. erfarit, att LagUtsk. under denna riksdag, vid flera tillfällen, förklarat sig icke kunna understödja enskilda motioner, emedan de icke varit tillräckligt vidsträckta, och alt Utsk. ansett sig förhindradt att sjelfmant vidtaga den utsträckning eller förändring af motionen, som skulle kunnat göra den antaglig.
I strid med denna grundsats har likväl Utsk. nu, utan föranledande af någon motion, föreslagit en lagföräudring, som stödjer sig på en helt annan grund än den, som igenfinnes i Konungens propos. och således ingalunda kan från samma propos. härledas.
För min del anser jag vådligt att framgå på en sådan hana och yrkar derföre återremiss, på det Utsk. må taga denna min anmärkn. i betraktande och, på grund deraf, frångå sitt på sidan om den K. propos:n framställda förslag.
Med förundran finner jag, att LagUtsk. i sitt betänk, gått längre, än som varit åsyftadt med den K. propostn, då Utsk. både antagit fästningsstraff för högmålsbrott och derjemte bibehållit dödsstraffet.
I bibehållande af detta sistnämnda instämmer jag; .7 II. 47 Den ao
December f. in. men ehuru jag noga genomläst betänk., liar jag icke funnit tillräckliga skäl för antagandet af fästningsstraffet; jag har tvärtom icke ens funnit några spår till sådana skäl, utom måhända i Utsk:s beredvillighet att gå den K. propos:n till mötes.
Äfven jag önskade att kunna hysa samma beredvillighet; men det strider emot min Öfvertygelse, och jag anhåller derföre att få yttra några ord om såväl den K. proposm som Utsk.‘s förslag.
På det man ej må undra, att jag som militär yttrar mig i denna fråga, bör jag härvid först förklara, att jag ensamt tagit le gros bon sens till hjelp.
Jag finner då, att frågan kan betraktas ur tvenne synpunkter, nemi. en politisk och en moralisk.
I första afseende! finnér jag, att ingenting i ett constitutionelt samhälle bör så hållas vid magt som Majestätets helgd, och då jag tillägger, att jag för enskild del, näst Gud, mest af allt vördar min Konung och Konungahuset, bör det ej förefalla underligt, om jag, med dessa tänkesätt, yrkar bibehållande af nu gällande stadgandet.
Då Utsk. säger, att det otvifvelaktig! måste af hvar och en medgifvas, att ifrågavar. lagrum påkallar förändring, derest man ej vill försvara den orimligheten, att lagstiftaren må, i något fall, med afsigt utsätta ett straff, så beskaffa dt, att det ej skall kunna tillämpas, utan att såra den allm. känslan af mensklighet och rätt, så tror jag, i motsats mot Utsk., att känslan mera såras genom antagande af sådana grader i bestraffningen, som Utsk. föreslagit.
Deremot ser jag ingen våda i bibehållandet af det gamla stadgandet, då Konungen har initiativet eller den sköna rättigheten att gifva nåd och besluta, att intet åtal skall äga rum.
Uteblifver användandet af denna rättighet, så lärer hvar och en finna, att en ädel monark härvid icke le~ des af enskild hämnd, utan af omsorgen för thronens glans, som han är skyldig att bevara såväl för sig sorn efterkommande.
Jag inser dessutom intet politiskt skäl att förändra ett stadgande, som hittills visat den goda följd, att ganska få förbrytelser af ifrågavar. art förekommit.
Hvad åter den moraliska sidan af saken angår, så må man ej undra, om jag söker att freda mitt namn från delaktighet i en lagstiftning, som statuerar, jemte dödsstraffet, från 2 ända till 10 års fästningsstraff för ett alldeles ograderadt brott.
Jag trottsar hvar och en att med noggrannhet kunna bestämma, hvad med lastligt tal rätteligen bör förstås.
I skrift är brottet gifvet, meri i tal beror det på en tydning af uttrycket och meningen, som troligen alltid skulle vara till hands för att vända det till det värsta; och jag öfverlemna!1 till hela Svenska folket att bedöma, hvad följder Utsk:s föreslagna lagbestämmelse under sådana förhållanden skulle kunna medföra, helst Utsk., obegripligt nog, icke emellan Konungens enskilda person och Konungen i sin Conseil uppdragit någon skillnad, hvilket likväl, efter Den 20
Decenjber f. m. ruin tanka, varit högst angeläget och i alla händelser bort åtfölja Utslits förslag.
Jag medgifver emedlertid, att det lan vara vådligt att för djupt intränga i den moraliska sidan af ämnet, särdeles då man här icke längesedan så mycket hört talas om den moraliska ansvarigheten såsom elen enda rätta och verksamma.
Det må likväl tillåtas mig för enskild del att icke alltför mycket tro på denna moraliska ansvarighet och att man äfven å Regeringens sida någon gång låter hänföra sig af ögonblicket; den ifrågavar.
K. propostn synes vittna, att jag häri icke misstagit mig.
Hvad Utskts förslag i öfrigt vidkommer, anser jag mig skyldig att fästa uppmärksamheten vid sjelfva redactionen, som lyder sålunda: livar, som lasteligen talar eller skrifver något o ra Konungens person eller gerningar, om Drottningen, eller om den, som till efterträdare på thronen förklarad är, varde halshuggen eller straffes med fängelse å fästning fr. 2 t. 10 år, allt efter brottet och omständigheterna dervid.
De här i början tillagda orden: eller gerningar, funnos ej i den K. proposm, och ehuru jag medgifver, att Utsk. af tryckfr:slagen haft något skäl för dessa ords upptagande, skulle jag likväl tro, att då fråga var om en så vigtig lag, borde man mindre hafva afseende på ordalagens öfverensstämmelse än på bestämdhet i uttrycket.
Om någon förändring i lagrummet skulle ske, hade jag trott, att man i främsta rummet bort tillse, att man stiftade en klar lag, som ej gaf tillfälle till godtycklighet i tolkningen.
Jag trodde också i början, att dessa ord tillkommit endast såsom misstag i redactionen; men då man ser, att de hänföras ensamt till Konungen, icke lill Drottningen eller thronföljaren är det klart, att Utsk. haft för afsigt att under stadgandet inbegripa Konungens gerningar i sin Conseil, och då bladet angeläget att fästa uppmärksamheten på vigten af dessa ord och huru ofantligt lätt det skulle blifva för de magtägande att få hela yttranderätten i sina händer och att ställa rådgifvarnes åtgärder under skydd af Regentens personlighet.
Ingen handling utgår från Conseillen, som icke innefattar ett Konungens beslut, och om detta icke får underkastas klander, under pretext att sådant innebär klander af Konungens gerningar, hvad återstår väl då af den constitutionella ansvarigheten annat, än en tom form?
Jag anser denna omständighet ensamt utgöra tillräckligt skäl för afslag å Utsk:s betänk, och vill ej ingå i pröfning af dess öfriga lyten, såsom t. ex. att Utsk. icke upptagit de motioner, som blifvit gjorda om den föreslagna lagförändringens behandling i sammanhang med andra dermed gemenskap ägande lagrum.
Utsk. säger väl, att dessa lagrum icke stå i nugot missförhållande till den §, som nu är i fraga; och ehuru jag icke kan godkänna denna sats, vill jag likväl icke ingå i någon pröfning deraf, så framt ej discussio - Den ao December f. m. nen framdeles dertill skulle föranleda.
Jag inskränker mig nu blott till en hemställan, om icke samvetet förbjuder antagandet af ett lagförslag, sorn skulle betaga Svenska folket dess ädlaste rättighet, nemligen friheten.
Jag anhåller i följd häraf hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. till afslag å Utsk:s betänk.
Af tvenne skiljaktiga anledntr har LagUtsk. afgifvit tvenne skiljaktiga tillstyrkanden, som icke böra sammanblandas.
Det tillhör oss således att först tillse, om Utskts framställda betänkligheter mot antagande af den K. propostn oförändrade äro giltiga eller icke.
Då denna fråga förra gången förevar, talade jag emot den K. propostns antagande, sådan den var, och jag skulle motsäga mig sjelf, om jag icke nu tillstyrkte bifall till Utsk:s afstyrkande i denna del.
Hvad deremot andra afdeln. i Utsk:s betänk, angår, hafva anmärkn:r dervid blifvit framställda först i formen och sedermera äfven i sjelfva saken.
Men så länge grundlagen tillåter, att motioner få väckas med anleda. af förekommande fall, så länge hafva de ledamöter af KiksSttn, som i anledn. af den K. propostn gjort särskilda motioner och begärt deras upptagande i sammanhang dermed, — så länge, säger jag, hafva dessa ledamöter satt LagUtsk. i skyldighet att upptaga och besvara motionerna.
Det är också med anledn. af dessa motioner, som Utsk. yttrat sig och kommit med ett från den K. propostn afvikande förslag, och jag kan således ej finna, att någonting här blifvit brutet emot formen.
Hvad åter sjelfva saken vidkommer, har jag här hört releveras ett af mig sjelf åberopad t skäl, nemi. le gros bon sens, och jag begär ej bättre; ty denna säger mig, att grader i brott fordra grader i straff, och att den lag är orimlig, som lägger högsta straff på ett underordnadt brott.
Jag yttrade mig härom redan förra gången och ansåg denna orimlighet både kunna och böra undanrödjas; och då Utsk. nu gjort detta, har jag så mycket större skäl att vara nöjd med UtsKts förslag, som Utsk. genom det tillägg i bestämmelsen, att brottet skall begås emot Konungens enskilda person eller gerningar, tydligen lemnat fältet öppet för klander af regeringsåtgärderpa.
En ledamot, hvars vackra känsla för friheten jag delar, har likväl, som mig synes, framkommit med denna känsla något opassande, emedan ingen våda för friheten här är i fråga; och jag ville till honom sjelf hemställa, huru han kan anse det stridande emot friheten att åt monarkens personlighet gifva samma skydd, som hvar och en annan äger?
Eller huru respecterar man väl majestätets helgd och den monarkiska principen i samhället, om man vill, att intet straff skall följa hvarje gång graden af brottet icke tillåter, utan våldföraude af rättskänsla, att dödsstraffet tillämpas?
Den 20 December f. m.
Hr von Stahl, Sven Au g.:
Jag var hindrad att infinna mig i LagUtsk., den dag Utsk. fattade ifrågavar. betänk.
Jag får således ej tillräkna mig någon andel i de förtjenster eller i de brister, betänk, tilläfventyrs må anses äga.
Ej dess mindre har jag sökt göra mig reda för ämnet.
Hvarje förslag, som framställes till förändrande af någon del i vår gällande strafflag, synes mig påkalla undersökning: först, om det lagstadgande för det uppgifna fallet, man redan äger, är så felaktigt, att förändring deruti bör ske; sedermera, om det förslag till lagförändring, man uppställt, a f h j e 1 p e r bristfälligheterna och bättre uppfyller strafflagens ändamål, och slutligen, om förslaget står i öfverensstämmelse med strafflagens grunder i öfrigt.
Efter en sådan undersökning har det blifvit för mitt begrepp klart, att den straffbestämmelse, 5 cap. i § Missg.b:n utsätter för lastligt tal emot Konungen, Drottningen eller Thronföljaren, är behäftad med de väsendtligaste brister, en brottmålslag kan äga, nemi.: att hvarken stå i förhållande till det brott, den afser att bestraffa, eller att lemna rum för något val åt domaren vid afmätande af ansvarsgraden för brottet, hvarigenom inträffar det emot ali sund strafftheori stridande förhållande, att alla dessa slags förbrytare blifva, som man säger, skurna öfver en kam.
De i doctrinen uppställda theorier för straffrätten må vara så skiljaktiga som helst, den positiva lagstiftningen kan dock, utan all tvekan, antaga den från förnuftet oskiljaktiga föreställning, att hufvudsakliga ändamålet, hvarför lagen belägger förbrytaren med straff, är att genom varning förekomma brott.
Men då erfarenheten visat, alt blotta straffhotet ej är tillräckligt att utrota brott, måste lagstiftningen, då den söker de för detta ändamål mest verksamma straffarter, jemte det den ej förbiser straffets andra ändamål, brottslingens förbättring, jemväl afse den grad af bildning, hvari nationen sig i allmänhet befinner.
De, som härvid föreställa sig, att stränga straff företrädesvis böra utsättas, och således ifra för bibehållandet af öfverdrifna straffbestämmelser, missförstå på en gång menniskans natur, rättvisans fordringar och mensklighetens lagar.
Så hafva de upplysta män, som uppgjort förslag till ny criminallag, tänkt, och riktigheten af denna deras åsigt är bestyrkt af alla tiders och alla länders erfarenhet, sorn tillräckligen ådagalagt, alt ytterligt stränga straff, i stället att afskräcka från brott, förhärda menniskorna och i samma mån åstadkomma brott.
Dödsstraffet, som är det högsta, hvartill lagstiftningen kan komma, har af sednare tiders criminalister blifvit ogilladt, dels såsom ej lemnande rum för brottslingens förbät - 374 Den 20 December f. m. träde återinträde i samhället och på., sådant sätt stridande mot stralfets ena ändamål, dels ock såsom alldeles otillåtligt.
Inför förnuftets och rättvisans domstol kan detta straff också aldrig, försvaras.
Enda grunden för dess bibehållande måste sökas i dess nödvändighet för samhällsinrättningens,bestånd och ändamål.
I den män en tilltagande odling okar afskyn för spillandet af menniskolif, måste också känslan såras af de i lagstiftningen kallblodigt stadgade dödsstraffeps tillämpning; och om under barbariska tider dödsstraffet kunde allmännare användas derföre, att afskyn för mord då var mindre, har man deremot i sednare tider, ledd af den större aktningep för menniskolif, i alla civiliserade stater inskränkt dödsstraffens användande till färre fall.
Med den grad af bildning, Sverige i allmänhet uppnått, är det oförenligt att längre bibehålla detta straff, isoleradt och utan alla mildare stralfgradationer, för det brott, hvarom 5 cap. i § Missg.bm handlar.
Om 1734 års statsskick gjorde det behöflig t att på detta ställe införa dödsstraff i bi ottmålslagen, är förhållandet helt annorlunda nu; och jag skulle tro, att 1834 års lagstiftare, efter den större erfarenhet och de mera utbildade begrepp om consequens och rättvisa i lagstiftning, som ett försvunnet sekel medfört, borde linna sig manade af samvete och pligt att för det ifrågavar. fallet utplåna detta sträft’ ur lagboken.
Brottet, som här är i fråga, är till sin natur och sin enkelhet ej annat än en verbal-injurie, en förbrytelse i ord, utan direct handling.
Det antager visserligen en ganska svår karakter derigenom, att det är lik ta d t emot personer, dem lagen, i och för deras upphöjda plats och i och för samhällets eget ändamål, måste företrädesvis freda från hvarje förolämpning; men lagstiftningen får ej fästa ett så uteslutande afseende å majestäts-värdigheten, att den helt och hållet glömmer gerningens öfriga objectiva beskaffenhet.
En på förnufts- och rättsgrunder fotad lagstiftning förbiser aldrig ett tillbörligt afseende äfven å den sednare.
Man har trott correctiven emot den stränga lagen finnas i Konungens rättighet att sjelf besluta, huruvida åtal emot dessa slags förbrytare skall få anställas eller ej, och i Konungens magt att i brottmål gifva nåd.
Den förra af dessa rättigheter erkänner jag vara ett correctiv.
Det är radicalt, så framt man kan antaga, att aldrig några förolämpningar emot Konungens person skulle komma att åtalas; men då förhållandet ej alltid kan blifva sådant, utan förbrytelser af ifrågavar. beskaffenhet någon gång måste underkastas lagen, qvarstår denna, med all sin grymhet, lika oblidkelig för domarens tillämpning, och correclivet verkar ingenting.
Då åberopar man det andra s. k. correctivet, eller Konungens benådningsrätt; men delta, långt ifrån att för ifrågavar. förbrytelse under närvarande förhållanden vara, hvad det för alla andra fall är, ett correctiv mot en sträng lag, är tvärt - Den 20 December f. m.
3;5 om här den trappa, uppå hvilken förbrytaren, pockande på strafflöshet, nedträder från schavotten.
En vidlyftigare undersökning till ådagaläggande häraf torde vara öfverflödig, då dagens händelser visa, hvartill henådningsiattén här gagnar.
Den af lagen för ifrågavar. brott sednast dömde förbrytaren förstod detta.
Förlitande på det Kungliga ädelmodet, visste han, illsiugt nog, att, begagnande den brottslingen i grundlagen medgifna, alt jag så må kalla den, sjelf— spillingshandling, afsäga sig den rundligen beskärda nåden och föredraga det lagligen ådömda straffet, sjelf dicterande strafflöshet, såsom det enda vilkor, hvarunder allmänheten skulle förskonas från en blodscen.
Strafflöshet följde ock, ehuru förbrytaren från början till slut trottsade Styrelse, hädade dornaremagt och hånade sjelfva nåden.
Exemplet, en gång gifvet, torde locka till efterföljd.
Det är för dylika oformligheter Sveriges Jag blottställer Sveriges regenter.
Det är på sådant sätt lagen betagit Konungen ett skydd, som den annars så rikligen tilldelat hvarje undersåte, och hvarmed Svenska folkets representanter ej försmått att omskansa deras egen säkerhet.
Se här, mina Hrr, hvarthän en samvetslös lag leder.
En Konung med hjerta kan ej låta verkställa den.
Såsom till sitt majestät ett uttryck af det högsta moraliska i samhället, är han naturligtvis den förste att uppfylla moralens bud, som bjuder förlåtelse.
Men Konungens förbindelser emot sig sjelf äro underordnade dem, han har att uppfylla mot det folk, han regerar.
Kungliga hjertat måste således vika för det Konungsliga kallet.
Konungen måste bevara Majestätets helgd och dess prerogativer.
Det får således ej vara honom likgiltigt, lika litet som det kan vara det för folket, om dessa lastligen antastas och strafflöst kränkas.
Det bör också icke vara utan vigt för detta folk, om det är lagen, som lägger hyende under brottet.
Der lagen frikostigt spiller menniskolif, kan man ej vänta, att aktning för lag skall hos folket väckas och underhållas.
Der straffen stå i ett allm. rätts- och mensklighetskänslan sårande missförhållande till brotten, kan man ock taga för afgjordt, att dessa sednare i flera fall blifva ostraffade.
Franska brottmålslagstiftningen, som med allt skäl kan anföras, såsom ett mönster af juridisk consequens, straffar förolämpningar emot Konungen med fängelse från 6 månader till 5 år.
Förbrytaren skall derjemte höta från 5oo till 10,000 francs och är under tiden förlustig alla eller en del af medborgerliga rättigheter, allt efter brottets beskaffenhet.
Här finnes icke dödsstraff för denna förbrytelse, och Franska lagstadgandet har derjemte den förtjenst att lemna en vidsträckt latitude åt domaren vid val af straffbestämmelse, hvilket för ifrågavar. fall måste vara så mycket angelägnare, sorn bland massan af de förbrytelser, hvilka utgöra föremål för criminallagskipningen, ej någon kan anföras, som 376 Den 20 December f. m. så vexlar i sina nuan^er som verbal injurier, både till deras art, deras motiver och deras följder.
På dessa grunder hade jag önskat, att Utsk. vid behandlingen af frågan antagit K.
M:s i ämnet afgifna nåd. propos., såsom med mitt begrepp om rättvisa och consequens i lagstiftning fullkomligt instämmande.
Men då det förslag, Utsk. afgifvit i öfverensstämmelse med de vid remissen af proposm inom RiksStm framställda enskilda motioner, äger ett afgjordt företräde framför det lagstadgande, 5 cap. 1 § Missg.btn nu innehåller, och då i det skick, hvari frågan nu kommit, sedan BorgareSt. afslagit betänk., men PresteSt. bifallit detsamma, enda utvägen, att i förevar, fall erhålla en förbättrad lagstiftning, är, att R. o. Ad. samt BondeSt., lika med PresteSt., antaga betänk., vill jag för min del ej tveka att lemna min röst för bifall till Utsk:s förslag, i den säkra öfvertygelse, att, då lindrigare stralfgradationer för brottet finnas, dödsstraffet derför aldrig skall komma att af domaren tillämpas, utan endast i lagtexten qvarstå som en tom bokstaf för de herrars räkning, som ifrat för detta straffs bibehållande, och som ett minne af tider, då Svenska broltmålslagstiftningen ännu hade gemenskap med hedendomens barbarism och medeltidens mörker.
Jag anhåller således om Hr Gr. o.
Landtnäs propos. på bifall å Utskts betänk.
Jag anser LagUtskts ifrågavar. betänk, vara förkastligt både i juridiskt och politiskt hänseende, men dock nästan än mera klandervärdt, såsom rakt stridande emot de i grundlagen uttryckligen stadgade former för lagfrågors behandling.
Ehuru en annan talare redan fästat uppmärksamheten på denna betänk:s grundlagsstridighet, anhåller jag likväl att ännu ytterligare få utveckla skälen för denna min åsigt. 87 § i Reg.F. stadgar, att, om Konungen finner för godt att någon lagfråga för R.
St. framställa, bör propos. derom meddelas R.
St., hvilka, sedan de infordrat LagUtsk:s utlåt, deröfver, äga att rör:de densamma besluta, hvarefter de skola öfverlemna deras svar uppå rikssalen, om de bifallit Konungens propos., och skriftligen genom talmännen, om de densamma afslagit. Wu har Utsk. förklarat, att den K. propostn icke vore antaglig.
I följd häraf kan jag således ej finna annat, än att Utsk. bort tillstyrka, att frågan måtte förfalla; men i det stället har Utsk., sorn, enligt 53 § Reg.F. och 33 § Riksd.Ordn., blott äger att utarbeta från R.
St:s plena remitterade förslag till lagförändringar, begagnat en af grundlagarna Utsk. ingalunda tiller k änd rättighet att i sammanhang med en K. proposls afstyrkande, utan anledning af någon derom väckt motion, omedelbart afgifva ett helt och hållet nytt lagförslag.
Huru den på detta sätt beredda lagstiftningsfråga skall, med Bett 20 Dcceftbcr f. m. 3;7 med iakttagande af stadgade former, kunna slutligen grundlagsenlig! behandlas, om Utskts betänk, godkännes, är det mig icke möjligt att inse.
Skall förslaget anses såsom enahanda med den K. propostn, komma R.
St. att aflemna sitt svar på rikssalen, hvarefter förslaget blir Jag, oaktadt detsamma strider emot Konungens propos., dels derigenom att det alternativt bibehåller dödsstraffet, och dels derigenom att, då den K. propos:n inskränker den ifrågavar. straffbestämmelsen till lastliga yttranden om Konungens person, utsträcker Utsk:s förslag densamma äfven till sådana yttranden om hans gerningar.
Vill man åter föregifva, att förslaget i vanlig ordning tillkommit på grund af de, vid den K. propos:ns remitterande, inom RiksSttn väckta motioner, tror jag mig kunna ådagalägga, alt förhållandet icke är sådant.
Betänk, utvisar nemi., att Frih. Boye och Riksdagsm.
Ola Jeppson vid berörde tillfälle väl väckt motioner, som sinsemellan voro af enahanda syftning, eller att Utsk. måtte föreslå de ändringar i andra lagens rum, som kunde finnas nödiga i följd af den K. propostns antagande; men härigenom kunde dock frågan om någon annan förändring i 5 cap. j § Missg.btn, än den K.
M. föreslagit, desto mindre anses vara bragt å bane, som motionärernas framställningar endast åsyftade att, i händelse denna lagförändring blefve antagen, öfriga lagsladganden måtte komma att dermed öfverensstämma.
Sedan Utsk. nu afstyrkt bifall till Konungens propostn, synes det mig altså hafva bort vara eli naturlig följd deraf, att de ifrågavar. motionerna skulle vid sådant förhållande anses såsom'förfallna.
Enligt denna åsigt, hvars riktighet torde vara svårt att vederlägga, hade jag både önskat och hoppats, att Utsk., i öfverensstämmelse med de former gällande grundlagar föreskrifva, slutat sitt betänk, med det afgifna yttrandet öfver Konungens propos.
Då likväl Utsk. icke ställt sig dessa former till efterrättelse, utan i stället för den afstyrkta K. propostn framkommit med ett annat, af Utsk. sjelf väckt lagförslag, förmodar jag, att B. o. Ad. icke lärer vilja, med åsidosättande af stadgade former, genom bifall till betänk, medgifva LagUtsk. en rättighet, som detsamma icke tillkommer; ty det är endast Constit.-, Banco-och Qecon.Utskm, som grundlagarna tillerkänt rättigheten att sjelfva väcka nya förslag.
Jag yrkar således återremiss af betänk, i anseende till dess förkastlighet äfven i formelt hänseende.
En talare, som yttrat sig före mig, har redan med skicklighet framställt de betänkligheter, hvilka i politiskt hänseende möta betänkts antagande, och jag instämmer i hans åsigt.
Betänkligheterna från den juridiska sidan låta icke heller undanrödja sig; men då desamma likaledes blifvit fullständigt och val utvecklade uti en betänk, vidfogad reservation, anser jag öfverflödigt att nu ytterligare framställa dem, utan anjbåller endast få j; B. 48 3j8 Den ao December f. m. uppläsa en del af denna reservation.