Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derföre anser jag riktigt, att R.
St. tillåta Bankens styrelse en sådan åtgärd.
När jag nu genomgått BancoUtsk:s betänk., utan att i allmänhet kunna gilla de åtgärder, som deri blifvit föreslagne, så frågen J mig måhända, mine Hrr:
Skall dä ingen ting göras i afseende på den närvarande förlägenheten?
Skall den tryckning på allmänna rörelsen, som sedelmyntels försvinnande derutur har åstadkommit, icke på något sätt hälvas?
Visserligen skall något göras, men, i min tanka, något helt annat, än hvad BancoUlsk. tillstyrkt.
När man vill bota en sjukdom, så bör man först veta hvem som är patienten, och dernäst hvad som fattas honom.
Det första stora misstag, som BaucoUtsk. begått, består deruti, att det misstagit sig om hvem som är sjuk.
Det är icke Banken.
Bankeu är svag, derföre att han är bunden, roen det är icke han, ulan allmänheten, som är illamående.
Om man tilläte Banken att röra sig pä ett naturligt sätt, så bergade han sig ganska väl, men det är derföre, all man bundit honom som han befinner sig i en besvärad eller så kallad generad ställning.
Banken har, såsom en annan, två armar: den ena är Vexelbankeu och den andra Länebanken.
Vexelarmeu gör ingen ting annat än vexlar sedlar emot sedlar eller silfver.
Derpå vinner Ban - Den 19 December. 529 Banken icke det aldra ringaste.
Om man går till en enskild penningevexlare, der sådana finnas, så gifver han först fullt för fullo, och sedan tager lian sin vedergällning för vexlingsbesväret, men Banken tager intet för vexlingsbesväret, intet för de nya och vackra sedlarne, som han utlemnar emot de gamla utslitna.
Banken gör allt detta för intet, och måste följaktligen sätta till derpå.
Huru skall då Banken kunna lefva sjelf, bestrida sina omkostnader och dela med sig?
Jo det sker, genom den vinst, som Banken gör på sin lånerörelse, d. v. s. med den andra armens förrättningar.
Om nn Banken vore lika fri som enskild man, så skötte han sina affärer utan tvifvel så, att i samma mijn, som många fordringsägare toge ut sina penningar eller silfver bos bortom, i samma män droge han in sina fordringar, antingen genom deras uppsägande eller ock endast genom utlåningens inställande eller minskning.
Banken behöfver alldeles icke säga upp någon enda gäldenär, utan blott i den mån, som desse inbetala deras förfallna skulder, underlåta att lemna ut nya lån.
Derigenom har Banken ett tillräckligt medel att betrygga sin ställning.
Detta får Banken likväl icke göra, utan han är skyldig på den ena sidan alt vexla ut silfver ät hvem som kommer med sedlar, och på den andra att utlemna dessa åt hvem som är behörig att låna.
Huru en bancorörelse skall under sådana förhållanden kunna bära sig, är svårt att begripa för menskligt förnuft.
Vill man tillåta Banken att förfara pä samma sätt, som en enskild man, så bergar sig Banken mycket väl, och det äfven i denna stund, utan att göra något utrikes lån.
St. icke tillåta Banken att så förfara, utan tvinga honom att fortsätta en öfverdrifven lane- och sedelrörelse, då är Banken ohjelplig, ty då öfverflyltas pä honom den Svenska allmänhetens sjukdom, att lefva öfver sina tillgångar.
Riket köper in mera varor, än det kan med varor betala; så, och emedan ulländningen icke gifver oss några varor till skänks, mäste skillnaden godtgöras med Bankens silfver.
Om man nu ställer lill aldrig så konstigt och derom talar aldrig så väl, så blir dock följden, att för hvarje år, som Svenska handelsbalancen ligger under, så uttages silfver ur Banken.
Om det icke ersättes, sä bl ifver Banken tom, och om det skall ersättas, sä måste det lånas utifrån.
Riket kommer då att årligen till ntländningen betala, icke blott alla de varor, som införas, utan äfvenledes capitalafbelalningar och ränta på sina län.
Rikets ställning
Olifver då följaktligen för hvarje år sämre, emedan det varder oförmögnare alt fullgöra sina förbindelser.
Ett par exempel kunna upplysa huru införseln stigit, utan att utförseln svarat deremot.
Enligt Commercecoll. officiella berättelser voro förhållandena följande, äreno1833 och 1842, när den största silfveruttagningen inträffade:
Ar 1833 utfördes stångjern 423,000 Sk$ och 1842 424,000 Skit; skillnaden då endast 1000 Skit.
Men hvilken var skillnaden mellan införseln af socker och caffe och vin för dessa begge åren?
Jo 1833 infördes 3,248,000 U caffe och år 1842 6,227,000 således dubbelt det sednare året.
År 5 II. 67 530 Den 19 December. 1833 infördes 11,468,000 % socker och 1842 16,235,000 U.
Af vin infördes år 1833 423,000 kannor oell år 1842 459,000 kannor.
Den sistnämnda varan ökades väl icke med mera än JL:del, men sockret med hälften.
I>jär skillnaderne icke kunde betalas med jern eller trävaror, så mäste det ske med silfver.
Deri linger sjukdomen.
Det finnes följaktligen ingen annan kur, än den, som i allmänhet brukas för frossare, för dem, som öfverlastat sig med mat och dryck; man gifver dem ej medicamenter, hvarigenom magen blifver ännu sämre, utan man sätter dem på diet, nödgar dem alt försöka att umbära.
Skalden Geijer har om oss och om den fordna Svensken sagt: ”Vår konst att njuta är, hans var umbära, Dch sjelf sig vara nog, var all hans ära.”
Detta böra vi minnas ännu i dag.
Del har utgjort vår styrka tillförene och måste blifva vår räddning ännu en gång.
Underkasta vi oss delta medel, så är statskroppen snart återställd; i annat fall medicamentera vi förgäfves.
Då jag nu uppträder, afviker jag frän den föresats, med hvilken jag gick till detta rum vid debattens början förliden gårdag.
Jag trodde mig i denna fråga icke böra taga i anspråk R. o.
Ad:s dyrbara tid och uppmärksamhet, den jag ansåg bättre och nyttigare kunna egnas åt afhörandet af de män inom detta Hus, som gå och gälla för fi nancierer.
Jag bekänner, att min tid, som blifvit nästan uteslu tande egnad ät det praktiska lifvets oafbrulna verksamhet, ej tillåtit mig att djupt studera financeläran eller taga kännedom om alla i detta vigtiga ämne utkomna äldre och nyare författare.
Men dels bar jag förnummit, att våra stora financierer äro sinsemellan ingalunda ense i principen, och ännu mindre i sättet för deras utförande, dels att de åsigter, som nu synas vilja göra sig gällande, slå i uppenbar strid mot dem, som hyllades för 10 är sedan.
Jag bar till och med under debatten hört en i financeläran producliv förfaltare lemligen skarpt apostrofera Englands utmärkte financier Sif Robert Peel; och jag måste af dessa företeelser draga den slutsats, att sjelfva denna del af statsläran ej ännu blifvit nog utbildad, för alt kunna framställas såsom troslära, och att de värde talare, som före mig haft ordet, för hvilkas kunskaper i (iuancerna jag annars har stor vördnad, ej äro ofelbara i sina omdömen, utan kunna begå misstag, då de nu vilja göra upp räkning med bokslut och novo conto emellan producenten och näringsidkaren, å ena sidan, samt capital islen jemte läntagarne, å den andra.
Det är vål ingen under om de sednare funnit många förespråkare inom ett Stånd, som alltid beskylls för bureaucraliska sympathier; men mera under vore, om ej producenternas sak skulle finna eli varmt, om ock fruktlöst försvar under våra öfverläggningar.
Det är med dessa anledningar och med de åsigter, jag redan antyd!, som jag nu anhåller få yttra några Den 19 Decemlicr.
531 ord i ett ämne, som onekligen är af största vigt — jag vågar påstå, det vigligasle, som förekommer vid riksdagen.
Hufvudfrågan är Bankens consoliderande, så att den städse kan honorera sina förbindelser.
Här är ej fråga om utan på hvad sätt Banken skall fortfarande med silfver invexla sina sedlar.
Jag bestrider helt och hållet tillvaron af den hemliga afsigt, som en värd talare bestämdt påstod ligga under den liberala sidans förslager, ali nemi. tillintetgöra realisationen och bereda en ny statsbankrutt — någon sådan afsigt har jag sannerligen ej förnummit framskymta i någons yttranden, hvarken här under debatten eller i föregående dagars conclaver, om jag undantager ett enda anförande, som likvisst ej syntes finna något samklang.
— En sådan afsigt innebure eli löftesbrott, det jag är långt ifrån att vilja befrämja.
Men i fråga om sättet att upprätthålla realisationen, derom äro tankarne delade.
Det kan, såsom Hr Nordenanckar i sin reservation anmärkt, ske genom tvenne hvarandra alldeles motsatta utvägar.
Den ena utvägen är alt, genom sedelstockens och länelillgångarnes indragning, gifva ett ökadt värde åt penningen, eller som är detsamma, genom låga priser och trög afsättning åstadkomma en tryckning pä alla näringar, och derigenom hindra consumtion af importvaror — möjligheten nemi. alt köpa dem — detta är, för alt tala rent ut, strypsystemet.
Den andra utvägen är att, genom näringarnes understödjande, söka uppdrifva productionen, och sålunda genom ökad export framkalla öfvervigt pä handelsvågen.
Frågan är nu hvilkendera utvägen är den bästa, den för laudet nyttigaste och ändamälsenligaste.
Den förstnämnda, eller det så kallade strypsystemet, har funnit många anhängare inom detta rum.
Jag har med uppmärksamhet alhört deras argumenter och tecknat mig till minnes åtskilliga af deras satser.
Ur dessa mina anteckningar tillåter jag mig uppläsa följande:
"Förrän skuldsystemel knäckes, kunna aldrig capitaler bildas.” — ”Skuldsättningen har endast varit föranledd af misshushållning, lux, och förbrukning af utländskt öfverflödskram.
” — ”Landet har ingen rörelse, som fordrar capitalerue — de beröfvas ej productionen, — del är till betalning af skulder, som lånen begäras.” — Vidare har en annan talare påstått, ”att det är de skuldsattas intresse, som uteslutande gjort sig gällande i BancoUtsk:s förslag.” — Samme talare har sagt, att ”hunger och törst efter lån kan aldrig släckas; att handelsbalancen aldrig kan luta lill landets fördel, med mindre än att penningestocken indrages och tillgång pä lån minskas.” —Vidare önskade han: ”att de skuldsattes egendomar mätte ju förr dess hellre gå ur deras händer och i ca pi t al is ler nas, eller deras, som icke behöfde låna. ”— Och slutligen påstod han, "att svåraste krisen nu är öfverstånden.
Den siste talaren har yrkat, dels "att, så länge metalliska cassan ej har sin tillbörliga proportion, alla nya lån måtte nekas," dels att ”landel mätte ställas på diet-kur."
— Delta är nu endast en liten del af de satser vi fått höra, om ej ordagrant, åtminstone till meningen af mig antecknade.
För att ej blifva alltför vidlyftig, bar jag sammanfattat alla dessa strypsyslemets 532 Den 19 December. grundsatser under följande frågor, dem jag vill försöka afl besvara: l:o Har den ökade skuldsättningen varit en sa stor olycka flir landet, sorn det pustas, och bör den anses såsom ett tecken till af lagande välmåga eller ökad, fattigdom?
Det lärer väl icke kunna bestridas, alt hvad som är förhållandet med flertalet af landets individer, särskildt måste anses såsom förhållandet med landet i allmänhet.
Låtom oss nu se efter huru det står till med den största delen af de skuldsatte individerne.
Jag tillåter mig framställa såsom exempel en liten hemmansägare —- antagom en ägare af ä hemman, som för 10 år sedan satt skuldfri på sin ärfda jord, på hvilken han producerade nätt och jemnt hvad han nödtorfteligen behöfde för sin och familjs bergning, sedan skatterne blifvit betalte.
Obelåten dermed att han ingen ting förvärfvade, funderade han på utvägar dertill.
Han fattades af tidens anda, såg exempel från en och annan herregård, var kanske så långt kommen i upplysning att han läste provinsens tidning, han uppmanades från alla häll att förbättra sina fäders jord, förbättra sin boskapsskötsel, antaga ett bättre brukningssätt.
Mannen deciderade sig ändtligen att begära skifte, eller tvingades kanske dertill af grannen.
Ilan måste betala landtmätare och ägodelningsrätten, han måste bygga om sina hus, han måste hägna om sina gärdesgårdar, han odlade, han gjorde insåningar, han lade sig till bättre åkerbruksred skap o. s. v.
— Men hvarmed har han bekostat allt detta?
Hans revenue af hemmanet räckte knappt till nödtorftigt dagligt bröd; hvad skulle lian bespara?
Han var ju tvungen att låna?
Tron J, mina Hrr, att en bonde, i den belägenhet jag 1111 presumeral, går igenom en sådan affär för mindre än 1000 r:drs utgifter, kanske i b:co?
Vi se honom nu med sina 1000 r:drs skuld; men har väl denna summa blifvit illa använd?
Han har ju ökat sin sädesproduction, ökat sin ladugård, han bor bättre, har bättre tillgångar till eget och familjens uppehälle och ett öfverskott, som flerfaldigt räcker till betäckande af räntan på skulden och amortering deraf.
Sådan var hans belägenhet, så länge han fann afsättning för sina produeter, och sådan kan den blifva.
Kunna vi då kalla honom fattigare än han var förut?
Har han varit en olycka för landet?
Nej, mina Hrr, intetdera, om ej strypsystemet får öfverhand och förstör hans beräkningar och försätter hans jord på utmätningsauclion, till rof för penningekarlen.
Men, säger man, så hafva ej lånen blifvit använda, utan 2:o, hvilket är andra frågan, lånen hafva till större del gått till lax, vällefnad, förbrukande af utländskt öfverjlödskram o. s. v. — Ja visst måste erkännas, att alltför mycket gått denna vägen.
Jag medgifver, alt luxen och öfverdådet i lefnadssätt tagit alltför betänkligt till.
Jag tror likvisst, att detta förhållande äger synnerligast rum i hufvudstaden — kanske mest hos capitalister och bureancrater.
I landsorten och särdeles hos de jordbrukande och näringsidkande classerna har Härden väl icke gått så långt.
Men om ock en del af lånen blifvit sålunda missbrukade, hvilket Den 19 December.
533 jag önskar måtte för framtiden förebyggas, påstår jag, att det blott är en ringa del, emot den, som blifvit använd till productiva ändamål.
Jag tillåter mig till bevis för detta påstående uppställa en enkel beräkning:
Antagom att på sednaste 10 åren lånen ökats genom privatbanker med 7 millioner, samt att, om härtill lägges lånen i Riksdisconten och Handelsdisconten, summan upppgålt till omkring 10 millioner.
De flesta intecknade skulder hafva tillkommit genom köp.
Om nu ^ af Sveriges hemman njutit en förbättring af 2000 r:drs värde å hvarje hemman, eller 10,000 hemman a 2000 r:dr b:co, få vi en summa af 20 millioner, som skulle förutsätta, att åtminstone halfva egendomsförbättringen blifvit bestridd med insparade capitaler.
Min beräkning på gjorda förbättringar är, efter min varma öfvertygelse, ej för hög; må man besinna, att största delen af Skåne blifvit omskapadt under denna tid, och att den lyftning, som privalbankerne gåfvo industrien framkallat skiften, odlingar, circulationsanläggningar och förbättringar i jordbruket, hvarlhelst man genomreser landet — sä åtminstone i södra Sverige, der jag tror mig känna förhållandet, och vet hvilka stora kostnader, som blifvit nerlagde både på herregårdar och bondgårdar till framkallande af ökad produetion.
— Förbättringarne vid bruksegendomarne vill jag ej nämna, emedan jag ej upptagit skulderne i deras hypoteksförening.
Men anläggandet af factorier, en och annan fabrik, byggandet af ångfartyg m. m., allt sådant har kostat förlager och föranledt skulder.
Arbetena äro ännu för nya — ej färdiga i allmänhet — de hafva ej hunnit alt betala sig sjelfva.
Om vi ej förneka, att dessa förbättringar verkligen ägt rum och erkänna, att de omöjligen kunnat verkställas på besparingar, så måste vi väl också antaga, att endast en mindre del af skuldsättningen gått till flärd; och vore det då rättvist att straffa flertalet af idoga, arbetsamma, sparsamma medborgare, för de andras, ett mindre antal misshushållares, skull? 3:o Den tredje frågan, som jag ber få besvara, är, om strypsijstemet är säkraste och enda medlet att hulla handelsvägen till vår fördel.
Jag vågar påstå, att strypsyslemet kan cj bära sig i längden; det förstör sig sjelf, ty under det att man vill neka penningar till inköp af utlandets, förstör man ock utvägen att köpa landets egna produeler — och produetion skall på detta sätt årligen aftaga, lills vi behöfva införskrifva allting, med undantag kanske af jern och trädvaror.
Nej, mine Hrr, vi hafva stora och dyrbara ressourcer i värt älskade fädernesland, till förökande af vår export.
Jag vill ej tala om våra berg och strömmar; äfven de kunna tvifvelsutan bearbetas lill ökad produetion.
Jag förstår det mindre, men jag förslår och vet, att vi hafva outtömliga skogar, vi hafva det som är mer, vi hafva dyrbara ressourcer i våra mossar och kärr, i våra myror och sjöar, i våra ännu ouppodlade marker, ja i förbättrandet af våra odalägor.
— Med förlager kunna dessa ressourcer uppdrifvas till en ofantlig höjd.
Importen af ladugårdsprodueter kan snart upphöra, och vi i stället deraf exportera.
Spannemål böra vi kunna exportera alla år, icke små utan betydliga qvantiteter.
Våra fabriker och öfriga näringar kunna 534 Den 19 December. uppdrifvas.
Det är på detta sätt vi böra, vi kunna och, jag hoppas, äfven skola upprätthålla handelsvågen och dermed försäkra vår realisation.
Jag tillåter mig härvid fästa synnerlig uppmärksamhet på, att detta liberala system gifver arbetsförtjenst åt vår stora arbetspersonal.
Hvarmed vilja anhängarne af strvpsystemet försörja dem?
Under penningenöden drager litet hvar in sina utgifter, sköter, och det på besparing, hvad han har, men företager sig inga nya arbeten.
Nöden, som framkallas af strypsystemet, blir så mycket större, som en stor del af arbelspersolen faller fattigförsörjningen till last.
Det är ej länge sedan vi förehade bränvinsbränningsfrågan och gladde oss då ät alt 70,000 pannor gått bort; men dermed bar ock 100,000 menniskors vinterarbete upphört.
Tröskverk byggas öfverallt på de större gårdarne; hvad skall väl arbetaren försörja sig med den långa tiden, mellan potatisupptagning om hösten och nästa års skördetid?
— Sverige är i detta fall vida lyckligare än andra länder, ty det bär utrymme till odlingar och förbättringar ännu i mansåldrar.
— Ar det statsmannavisdom att låta dessa lägenheter ligga obegagnade och folket genomgå den föreslagna svältkuren? 4:0 Förslaget att ju förr dess hellre sölja de skuldsattes egendom och luta den komma i hander pä capitalist er ne, torde icke förtjena att tagas under närmare pröfning.
Jag tillåter mig dock i anledning af kurmelhoden berätta en kort anekdot:
Det var en Tysk kringresande läkare, som i samtal med en fru om bästa sältet för barns fysiska uppfostran påstod, att de genast efter födseln borde badas i kallt vatten.
Frun genmälde: men de arma barnen kunna dö. ”Ja, min nådiga!” svarade Tysken, ”visst elevera de fleste, men de som komma sig, bli några magnifika barn.”
Historien förmäler ej att frun följde rådet; jag tror ej eller, alt den värda talarens råd nu skall blifva antaget. 5:o Samme talare trodde, att krisen nu vore öfver.
Beklagligen kan jag ej dela denna föreställning.
Jag tror mig veta, att denna kris pågår, oell att han är i tilltagande, så länge ingen utväg vidtagas att bryta honom; ty marken, mine
Hrr, alt den ex,- port, som vi i år haft att fägna oss åt, är just frukten af de penningetillgångar, som framkallades genom privatbankerne.
— I denna höst har visat sig ett ledsamt tecken, det nemi. att jordbrukarne mångenstädes minskat sin arbetspersonal, antagit i tjenst en och annan dräng eller piga mindre än vanligt.
Många arbetare lia således blifvit utan tjenst.
Inga nya produetiva företag synas til! nu som för 2 å 3 år sedan; de gamla underhållas med minskad arbetskraft.
Skall ej produetionen och således exporten härigenom minskas, men nöden tilltaga?
Under discussion bar af flere talare blifvit yttrad en billig farhåga för utrikes lån.
Jag delar deras önskan att lånen måtte kunna undvikas, men jag bar dock ingen förskräckelse för dem.
Ingalunda må vi i detta nu anse oss fria från utrikes skuld.
Att icke tala om det stora lån, sorn bruksägares hypoteksförening gjort, bar ju en stor del af enskilda fastighetsägare tagit utrikes lån, och en stor del af våra köpmän begagnar blancocredil å utrikes ort.
Det lider Den 19 December. 535 ingen tvifvel, att icke de enskilda lånen, och i synnerhet blancocrediten, draga högre ränta ur landet, än samma summa, om Staten låntagit henne i sitt namn frän utlänningen, skulle gjort; och för mig synes klart, att om Slaten går i mellanhand och gör lånet i silfver, och sedan utdelar lån i bancosedlar, kunna 2 millioner göra lika effect såsom förlag här i landet till nya productiva företag, som 4 a 5 millioner lån tagne directe utifrån af individerne.
Bäst att slippa skuldsättning, det förstås; men är det villkoret för framkallande af ny produclion, så är det bättre alt den sker genom Staten, än att den skulle göras af enskilda personer.
Jag vågar ej längre uppehålla tiden med vederläggning af mina motståndares åsigter.
Jag anhåller deremot alt få i några ord angifva mina egna.
Jag tror, att lånelillgångarne visst icke för det närvarande kunna indragas, utan måste, såsom BancoUtsk. ock föreslagit, utvidgas.
Jag instämmer likväl med mina motståndare deruti, att lånesystemet på borgen bör, så vidt ske kan, inskränkas; jag erkänner, såsom Frih.
Rappe i sin reservation antydt, att disconllånen på borgen antaga lätt stereotypnatur; men jag anser, att tillgångar på lån bör befrämjas och ökas, icke blott såsom förlag till productiva företag, utan såsom undsättning på pant af producerade varor, och till realiserandet af gjorda affärer; hvarjemte jag anser nödigt att utvägar vidtagas för att understödja bemödandet hos den skuldsatte att afbetala sin skuld.
— Vill man nu, sedan näringarne, genom den tillgång på mynt, som uppkom med privatbankernes inrättande, sjelfva arbetat sig upp med oförväntad hastighet till en betydlig höjd, lemna dem handlöst utan stöd, eller taga ressourcerne ifrån dem, beter man sig, som den, hvilken vill lyfta en tyngd en viss höjd, men icke använder dertill tillräcklig kraft.
Om en sten skall lyftas en aln, men kraften, som dertill begagnas, ej mäktar höja den mer än ^ aln, är denna kraft bortspild, stenen faller tillbaka och sjunker så mycket djupare i dyen.
Med alla talare, som derom yttrat sig, är jag så mycket hellre ense, alt en sträng creditlagstiftning måste införas, som jag har yttrat denna åsigt redan vid 2:ne föregående riksdagar.
Detta är säkraste och, efter min öfvertygelse, enda medlet att förekomma missbruken med lån och framkalla sparsamhet.
Tvånget att på bestämd dag betala sin skuld, eller lagsökas, afhåller frän benägenheten att låna för ro skull; man tänker då närmare på, om ej lånet skulle kunna umbäras, och gör icke gerna lån, med mindre man ser sig göra en god affär med penningarne.
Misshushällaren faller, innan han hunnit bedraga sina medmenniskor.
Meri del går lika litet ann alt införa sträng creditlagstiftning, utan att bereda den ordentlige tillgång till penningar på god säkerhet, som alt bereda tillgång på penningar, ulan strång creditlagstiftning.
Lånebilräden böra, eller min tanka, indelas i tillfälliga, såsom förlager, på gjorda affärer och på producter, och stående, till amortering af skulden å fastigheterna.
Under de förra, eller de tillfälliga, hänför jag: l:o Discontlån.
Jag delar Hr Hjertås yttrade 536 Den 19 December. åsigt, att till dessa lån böra löpande skuldsedlar lika med vexlar få förmånsrätt, men ej såsom hypotheker, utan de böra diconteras; annars måste dubbel cassa, både hos sedelulgifvaren och låntagaren hållas i beredskap.
Att endast gifva disconträtt åt papper, som äro betalbara i Stockholm, Götheborg och Malmö innebär en grace åt några handelshus, men skulle tillintetgöra fördelen af dessa lån för större delen af landet. 2:o Cassacreditiver.
Dessa utgöra bästa och ändamålsenligasie sältet att komma näringarne lill hjelp med förlager, och denna sanning är sä känd och erkänd, att till och med privatbankernes största antagonister ej förneka att detta lånesätt varit ändamålsenligt. 3:o Upp- och Afskrifningsräkningar.
Afven dessa äro af vigt, men ej blott i landsorten, ulan äfven i hufvudsladen.
Väl har Hr Nordenanckar deremot anmärkt, all beviljandet af upp- och afskrifningsräkninaar i Stockholm skulle medföra den förlusten för Banken, att då fä betala ränta å circa 2 millioner, som nu utan ränta vanligen der stå deponerade.
Men jag föreställer mig, att, om 2 millioner deponeras då ingen ränta beviljas, skulle måhända 4 ä 5 millioner sättas in på upp- och afskrifning, hvilkas utlåning för högre ränta skulle ersätta förlusten.
Men om den det ej gjorde — om det skulle medföra någon förlust för Banken, bör man ihågkomma, att Banken är inrättad för folket och icke folket för Banken.