Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Meni. till hands, behagade af 49:de §:n i R. F., sådan den enligt förslaget skulle lyda, inhemta, att »de rättigheter och åligganden, som gällande lag tillägger R.
St:r, tillkommer hädanefter Riksdagen.»
Nu kan man väl tvista, om i sammanhang med den nya Riksdags-Ordningen en fullständig omarbetning af våra grundlagar bort företagas, ehuruväl den grundsats, som af K.
M:t följts, att icke förändra mer än som var oundgängligen nödigt, allmänt ansetts klok och ändamålsenlig; men man bör Den 7 December.
397 vara ense derom, att icke förkasta förslaget för att deri få inrymda stadganden, som redan finnas.
Konungamaktens försvagade inflytande är i öfrigt det prajterea censeo, hvarmed nästan hvarje anförande mot lörsiaget börjar och slutar, och som säkerligen skaffat detsamma dess häfticaste vedersakare.
Dessa hafva dock intet privilegium pä den uppfattningen af vår historia, att en stark konungamakt är nödvändig så för vår inre frihet, som för vårt tryggande mot yttre våld.
Afven jag har läst våra häfder på samma sätt.
Men luiru förhåller det sig i verkligheten med lietta påstående?
Man medger, att ingen bestämd företrädesrätt är uti förslaget konungamakten fråntagen.
Konungen är, enligt detsamma, tilllagd (lere rättigheter, som lian förut saknat — om hvilkas större eller mindre värde jag nu ej vill tvista, ehuru de, enligt min tanke, visserligen icke äro utan vigt.
Men det upprepas, att den, som har pungen i sin hand, den har älven makten.
Rätt att bevilja skatter har hvarje representation i verlden och älven den som ännu är vår.
Häri ligger alltså ingen förändring.
Förhållandet är i sjelfva verket, att representationen, enligt den nya Riksdags-Ordningen, väl blir starkare, men inom samma gränser som den närvarande, hvilken, delad i fyra Stånd, utan närmare samband sins emellan, saknar den enighet och kraft, som hvarje organisation har af nöden för att fylla det mål, hvarför den är till.
Hvarderas maktområde blir icke lörändradt, och frågan är alltså den, huruvida en stark konungamakt kan stå tillsammans med en stark representation.
Konungamakten kan väl, såsom under gårdagen yttrades af en utaf II.
Mits Rådgifvare, besitta styrka utan en representation, och man kunde möjligen försvara ett sådant samhällsskick, ehuru jag ej tror att detta rum hyser mången riddare lör detsamma; men är man väl öfverens om nödvändigheten af annan makt i staten, än Konungens, så måste man äfven gifva den förra den sammanhållning och styrka, utan hvilka den icke kan fylla sin ärofulla pligt att bevaka landets väl eller att med framgång stödja en till samma mål sträfvande Regering.
Den ena, som den andra af dessa makter ha för starka rötter hos vårt folk, för att de skulle med varaktig framgång kunna inkräkta på hvarandras mark, och det från ett öfverdrifvet inflytande af en utaf dem framkallade ensidiga åskådningssätt, såsom skulle representationen hafva någon bättre och heligare rätt till nationens förtroende, eller på förhand antagas mer än Regeringen tillgodose dess intressen, skall vika för den orsak, som framkallat det, och gi|va rum för den riktigare uppfattningen, att begges makt är lika berättigad och lika nödvändig för det helas säkerhet och lugna utveckling.
Man har äfven framkallat farhågorna för demokratien, för att med dessas tillhjelp eröfra den mark förslaget vunnit.
Det är naturligt att en förändring af så genomgripande art, som den ifrågavarande, skall väcka hvarjehanda betänkligheter hos dem, som, i vanor och tänkesätt införlifvade med iet som är, gifva detsamma företräde framför allt ännu 598 Den 7 December. oförsökt.
Af samhällenas utveckling i demokratisk rigtning kan mycket vara att både hoppas och frukta.
Här har man starkt framhållit demokratiens dåliga sidor.
Het gifves dock emot desamma ett praktiskt medel, ett medel, som, att jag så må säga, rycker huggtänderna ur dess mun.
Och detta preservativ har lyckligtvis vårt land vetat i tid förskaffa sig.
I ett samhälle, der ordets och pressens frihet, der församlingsfriheten och en fri representation med utsträckt valrätt lemnar så många luftventiler, genom hvilka demokratiens oberättigade anspråk och oförnuftiga fantasier kunna dunsta bort, der är den ej farlig; och för dem, som frukta ett öfvervägande inflytande i den nya representationen af de mindre jordegarne, bör det lända till någon tröst, att aldrig fanns i ett land en säkrare damm mot den annorstädes så mycket fruktade arbetar-demokratisn, än den arbetar-aristokrati, vi ega i våra Svenska bönder.
En fara af helt annan art skulle, enligt min tanke, kunna uppkallas, en fara, som, om den vore verklig, väl kunde komma hvarje redlig och förståndig man att tveka om den nya R.
O. vore värd det offer densamma i sådant fall skulle kunna medföra.
Och denna fara vore, om de, som genom samhällsställning, talanger och inflytande blefvo kallade att under de nya förhållandena verka och leda, skulle missnöjde med förändringen och misströstande draga sig undan från den verksamhet i det allmännas tjenst, dit pligt och fosterlandskärlek kalla dem.
Vi hafva icke råd att vara af med några goda krafter och dessa allraminst.
Men faran är också endast inbillningens.
Motsatsen skulle förutsätta egenskaper eller rättare brist på sådana egenskaper, som Sveriges
Adel och dess likar bland öfriga medborgareklasser aldrig saknat.
Sannt och väl yltrade en af Ståndets i så många afseenden främsta ledamöter på en af de enskifta öfverläggningarna i frågan, att Sveriges Adel aldrig skiljt sig ifrån Sveriges folk; och den skall, vill Gud, ej göra det hädanefter.
Den har ännu lysande banor, om den vill, ty den är med själ och hjerta ett med det folk, ur hvars sköte den sprungit ut.
Vi hade Wasar och Sturar innan ännu en sten var framförd till Riddarhusets murar.
Bondar, Possar, Leijonhufvudar och så många andra af våra ädlaste slägter hade funnit konsten att inverka på Sveriges öden, utan att dertill vara berättigade på grund af någon Riddarhus-ordning.
Och hvarför skulle ej hädanefter så ske?
Man fruktar för konunga-makten, man tror att bildningens och förmögenhetens intressen stå på spel, man väntar omstörtningar på alla håll efter förslagets antagande.
Mina Hrr! det må synas oväntadt, att af den, som icke döljer sin tro på sanningen af tidens frisinnade idéer, höra uttalas, att ett icke ovigtigt skäl för förändringen är afseendet på de konservativa intressena.
Endast ett hufvudlös! partinit kan dock förbise nödvändigheten af dessas närvaro i den stora, städse fortgående kampen rörande samhälls-institutiojiernas utveckling, och det är min öfvertygelse att de sanna bevarande idéernas målsmän skola under sakernas nya tillstånd strida i Den 7 December.
303 en starkare ställning än hittills.
Det kan ej döljas, att Adeln nu ej kämpar med framgång för dessa idéer.
Men med sjelfskrifvenhetens återlemnande skall åtminstone ingen kasta den i ansigtet, att ett försvar för desamma endast är en sjelfvisk kamp för bibehållande af egna privilegier.
Man skyller förslagets anhängare för optimism.
Vi svara, att ett öfverdrifvet misstroende är lika långt från klokhet, som ett grundlöst förtroende; vi svara, att vi ha rätt att hysa något förtroende till det folk, som, under hvilka brytningar som helst, aldrig förrådt sin post såsom rättvisans och bildningens målsman: vi begära något förtroende till andan hos samma folk, hvars första trosartikel varit en stark konungamakt såsom ett säkert värn mot yttre och inre våld, och som rubbats i denna sin tro först efter de oerhördaste lidanden en nation, bestämd att lefva, genomgått, för att snart derefter omfatta den med förnyad styrka, något mera förtroende till er sjelfva och era likar att bibehålla platsen i dess främsta led, och gamla Sverige skall, äfven med den nya representationen, icke ryckas från den framtid, hvarom dess forntid gifvit det löfte, och som, säge hvad .man vill, dess nutid icke jäfvar.
Annu blott några ord.
Det har under diskussionen framkastats en egen fråga, den, huru man borde rösta, liksom man i denna sak skulle rösta på annat sätt än i hvarje annan, efter sin bästa öfvertygelse om hvad som för fosterlandet är nyttigast.
Man har å ena sidan framhållit de vissa, äfven af motsatta åsigters förfäktare medgifna olägenheterna af förslagets förkastande såsom öfvervägande dem, som förmenats uppkomma genom dess antagande och hvilka senare ansetts endast grunda sig på detta »jag tror,» som en af gårdagens talare fann så ofta upprepadt; man har ansett att på förslaget i sin helhet kunde tillämpas den af en utaf Husets framstående statsmän på motsatta sidan uttalade åsigt i fråga om samfälta valen, att äfven om man ur theoretisk synpunkt hade åtskilligt att mot dem invända, de likväl så ingått i nationens medvetande, att en välberäknad statsklokhet fordrade deras antagande; men från intet håll har väl på allvar ifrågasatts att någon skulle rösta mot sin öfvertygelse.
Den, som kommit till den slutsats att med förslagets antagande landet tillskyndades större olägenheter, än genom förslagets förkastande, den är visserligen ock pligtig att afgifva sitt nej och eger derföre anspråk på, liksom han säkert också erhåller, aktning af hvarje olika tänkande på detta rum, äfven om dessa måste beklaga att afsiag kunnat bli resultatet af ett noggrannt öfvervägande utaf alla de skäl, som tala för förslaget.
Då jag begärde ordet, var det visserligen min mening att ingå i pröfning af förslagets detaljer, men, då här redan blifvit så mycket taladt både för och mot, att förmodligen större delen af R. o. Ad. redan bestämt sig, huru de skola rösta, så vill jag fatta mig kort.
Jag ber 400 l)en 7 December. dock dem af eder, Mina Hrr! som ännu äro tveksamma, att få fästa deras uppmärksamhet på den omständigheten, att detta förslag är varmt understödt af regeringen, med kärlek omfattadt af allmänna opmionen och ifrigt framhållet af pressen.
Då jag nämner ordet press, ber jag få säga några ord angtde densamma.
Många hafva framhållit vådorna af det pressvälde, som i följd af den nya representationen skulle uppkomma.
För närv:de hafva vi en ståndsrepresentation af 4 kamrar, 4 Stånd, och den gamla regeln »att söndra lör att herrska» arnu vida lättare att tillämpa, än om förslaget antages, ty lör vår press, som väl förstår att använda denna regel, är nu ingen svårighet att kasta sig öfver ett
Stånd och söndra det från de öfriga.
Ar det tänkbart, att pressen skulle under den nya ordningen kunna utsträcka sin makt?
Den kan visserligen komma att missbrukas, men det kan allt godt, och tryckfriheten är nödvändig.
Jag vill icke vidare ingå i några detaljer, utan vill endast förklara min öfvertygelse vara den, att, om förslaget skulle mot landets innerliga önskan falla, skola säkerligen många i likhet med mig deremot nedlägga sin lifligaste protest.
Jag röstar för förslaget och liksom en föregående talare hoppades, att hans nej skulle höras af nutid och efterverld, så är det min innerliga önskan, att mitt ja måtte genljuda öfver hela landet nu och i all framtid, Talrika rop på propos. hördes ånyo.
Jag ber eder, Mina Hrr! vara öfvertygade om att jag icke skall länge upptaga eder tid; jag har i allmänhet icke för vana att göra det och anser såsom en skyldighet mot det Höglofl.
Ståndet, framför allt i denna stund, att vara kort.
Min åsigt i denna fråga torde dessutom vara så tillräckligt känd, att jag icke nu behöfver utveckla deri.
Det är såväl inom som utom detta Hus väl bekant, att jag med värme omfattat det hvilande representations-förslaget, att jag i min mån sökt verka för detsamma och att jag hoppas att R. o. Ad. nu måtte bifalla det.
De anmärk ningar, som blifvit gjorda mot förslaget, vill jag icke nu bemöta; de hafva redan blifvit upptagne och bättre vederlagde än jag skulle kunna göra det.
Men här bar för en stund sedan blifvit sagdt, och af en man, med hvilken jag från min barndom varit förenad i den förtroligaste vänskap, hvars varma fosterlandskärlek ingen derföre känner bättre än jag och hvilken jag icke skattar lägre, utan snarare kanske högre, derföre att han nu står här såsom min motståndare — det har blifvit sagdt af honom att, om förslaget bilälles, drabbar ansvaret för dess följder oss, som antagit detsamma.
Det är dessa ord och det sätt, på hvilket man velat iivällva detta ansvar på oss, som nödgat mig att nu uppträda.
Jag kunde, Mina Hrr! kasta detta ansvar - Den 7 December.
401 svar tillbaka på dem, som konseqvent satt sig emot hvarje förändring, men jag vill det ej; jag föredrager atti stället förklara, det vi ej rygga tillbaka för det ansvaret, och jag tror och är fast öfvertygad, att vi också tryggt kunna bära det; och kunna vi ej bära det ensamma, skulle vi komma att svigta under den bördan, så vet jag, att det Svenska folket, som i djupa leder står bakom oss, skall hjelpa oss att bära den, och alt för våra gemensamma återförenade krafter den bördan icke heller skall befinnas för tung.
Ur det
Svenska folket har dess Adel utgått och min egen ätt är ej äldre, än att jag godt kan minnas dess ursprung; jag minnes det med stolthet, men jag minnes också de lörpligtelser, som min slägts minnen ålägga mig och hvilkas infriande de nu kräfva af mig.
Ett ord blott ännu: man har fruktat att konungamakten genom antagande af det hvilanda förslaget skall försvagas, så småningom undergräfvas, ja tillintetgöras.
— För min del fruktar jag det ej. — Det
Svenska folket är ett konungskt folk; det har varit det från Hedenhös, och jag tror derföre, att man icke har rätt att antaga, att det under andra representativa former skall blifva ett annat folk.
Afgörandets stund rycker allt härmare och det är tid att jag slutar.
Jag vill ej tillåta mig att till eder, Mina Hrr! ställa någon uppmaning att gifva eder röst för förslaget.
Jag gifver det min och jag gilver den med gladt sinne, — icke lättsinnigt, Mina Hrr! utan med den djupaste känsla af stundens högtidliga allvar, men också med fast förtröstan till framtiden.
Frih. Beck-Friis, Corfitz Augustin:
Då under diskussionen Svedala socken blifvit framdragen såsom exempel och jag varit den, som först lemnade uppgifter rörande denna socken till Gr.
Sparre, må det tillåtas mig att bemöta de anmärkningar, sorn med anledning deraf blifvit framställda.
Svedala socken, med en folkmängd af 3,600 personer och ett taxeringsvärde af 2,532,700 rdr, har 550 jordegare, icke backstugusittare eller torpare, hvilket jag kan intyga med så mycket större säkerhet, som jag under 3 år varit ordförande i ortens taxeringskomité.
Enligt det hvilande förslaget skulle endast 255 af dessa 550 ega valrätt till andra kammaren.
Således skulle 295 fastighetsegare eller rättare 291, då 4 af dessa få valrätt på grund af bevillning för inkomst af kapital, komma att uteslutas, och det var detta, jag med de upplysningar, jag lemnat, velat anmärka.
Huruvida alla dessa 291 hittills varit berättigade att deltaga i val till Bonde-St. är något, som jag åtminstone icke kan bestämdt säga, ty ordet besutenhet har så olika betydelse i olika landsorter.
En till Svedala angränsande socken, Önnarp, med ett taxeringsvärde af 406,400 rdr, har 85 jordegare, af hvilka endast 38 enligt det hvilande förslaget skulle erhålla valrätt, och H. I. 26 402 Ben 7 December. således blifva der 47 uteslutna.
Fästa vi oss vid de till kommunalstämman röstberättigade, så ställa sig dessa siffror ännu besynnerligare, ty då skulle öfver 100 blifva uteslutna från valrätt till andra kammaren, som nu ega rösträtt i kommunens angelägenheter.
Jag frågar, om detta är ett förslag, som tillgodoser allas rätt?
Då ordet är mig gifvet, må det ock tillåtas mig förklara, att jag anser det hvilande förslaget vara orättvist mot samtiden och vådligt för efterverlden.
Hr Storckenfelt, Carl Johan:
Jag anhåller alt få till prot:t antecknadt, att jag kommer alt rösta för förslaget, och får åberopa såsom skäl hvad Frih. Wrede så sannt och öfvertygande yttrat.
Hr Drakenberg, Carl Wilhelm:
Jag ber att få till prot:t antecknadt, att jag kommer att rösta för förslaget.
Att säga någonting nytt i denna vigtiga fråga är nu lika omöjligt, som att rubba någons öfvertygelse.
Eder otålighet, Mina Hrr! är således fullt berättigad.
Jag inskränker mig derföre att förklara huru min röst kommer att falla.
Jag är skyldig detta, visst icke mig sjelf, men det namn jag är stolt att bära.
Jag är för mycket soldat att icke högt och öppet uttala hvad jag tänker.
Jag är för litet diplomat att, liksom en eller annan föregående talare, låta en så kallad statsklokhet förleda mig att rösta för ett förslag, hvars vådor man inser och hvars brister man sjelf bjert framhåller.
Förslagets författare är min ungdomsvän.
Jag vet att såväl han som Stals-Rådets öfriga ledamöter äro öfvertygade om reformens lyckosamma följder.
Jag högaktar hvarje fast öfvertygelse, äfven om den strider mot min egen, men just derföre kan jag aldrig eftersträfva den tvetydiga äran att vinna dagens bifall genom att understödja hvad jag inom mig anser vara för fosterlandet skadligt.
Jag känner blott en statsklokhet, som i alla skiften håller streck, det är den, som under sekler ledtR. o. Ad., den som gjort det för Ståndet möjligt att inskrifva sitt namn på främsta bladet af Svenska folkets häfder.
Den statsklokheten, Mina Hrr! den heter: »Handla rätt och frukta intet.»
Måtte vi äfven i dag följa den!
Jag röstar nej.
Efter detta yttrande hördes många bifallsrop samt talrika rop på propos.
Gripenstedt: Fastän R. o. Ad:s otålighet, att snart komma till ett slut med denna långvariga öfverläggning, är ganska naturlig, och fastän jag af skyldig grannlagenhet gerna skulle vilja ställa mig denna högt uttalade önskan till efterrättelse, nöd - Dea 7 December.
403 gas jag likväl, på grund af åtskilliga här framställda anmärkningar, hvilka jag icke anser mig kunna eller böra lemna obesvarade, ännu en gång taga R. o. Adms uppmärksamhet en kort stund i anspråk.
Man har anmärkt, att jag förra gången skulle hafva för mycket vädjat till känslan; och den talare, hvars röst kanske helst höres på detta rum, har angifvit detta såsom ett af de skäl, som bestämde honom, att vid detta tillfälle här uppträda.
Jag fruktar likväl att jag icke kan räkna mig detla uppträdande till förtjenst, då jag förmodar, att den högt aktade talaren, äfven utan denna anledning, icke skulle hafva undandragit R. o. Ad. sina insigter och sina råd.
Mina Hrr! det må vara en lycka, att, vid sådana tillfällen som detta, hafva mindre känsla och känna sig mindre varm; men denna lycka är icke mig beskärd.
Jag bekänner, att då stora tankar och stora frågor sysselsätta mig, så gå mina pulsar högre och mitt blod flyter då Gudskelof ännu lätt och lifligt genom mina ådror.
Men ett varmt hjerta utesluter icke, och grumlar icke, tankarnas klarhet, och en öfvande värme behöfver ej förmörka förståndet.
Afven jag vänder mig nu i främsta rummet till förståndet och eftertankan, och jag anhåller, att till deras pröfning få hänskjuta några betraktelser.
En värd talare, Hr Brakel, har anfört hvad jag vid ett föregående tillfälle yttrat angående det, som utgör målet för den nyare tidens civilisation, nemligen en ökad aktning för rätt och menniskovärde.
Ja! hvad han anförde har jag sagt; icke derföre, att jag trodde mig dermed säga något nytt eller obekant, — ty detta är ingenting annat, än hvad hvar och en sjelf ser och tänker, — men derföre, att jag trodde det vara ett ord i sinom tid, hvilket egde mycken tillämplighet på det ämne, som nu afhandlas.
Jag har frågat om någon med handen på sitt hjerta kan säga, att den nuv:de representationen — der tusental, nej! hundratusental af Svenska medborgare, som i allt äro oss jemnlika, kanske i mycket oss öfverlägsna, uteslutas från alla politiska rättigheter — kan anses visa aktning för rätt och för menniskovärde, »så långt som samhällets väl det medgifver»?
— Och märken val, Mina Hrr! dessa ord, som den värde talaren förbigått.
Jag har äfven sagt mig tro, att hvar och en, om också blott hviskande, måste härtill svara ett nej!
— Men när man nu mot mig återkastar detta spörjsmål och hånligt frågar: »har då i det Kongl, förslaget aktningen för rätt och menniskovärde blifvit iakttagen?» så svarar jag för min del, fast och bestämdt: ja! det har skett, så långt, som enligt min åsigt, i betraktande af tidens fordringar och närvarande förhållanden, »samhällets väl det medgifver».
Samme värde talare har mot mig personligen rigtat en anmärkning, med anledning af mitt yttrande, att då fråga är om tunga bördor och förpligtelser för den egentliga massan af folket, som nu representeras af Bonde-St., så vore det åtminstone önskligast, att dessa bördor åtoges med fri vilja och öf - Den 7 December. vertvgelse af dess egna ombud, och icke mot dess vilja pålades af andra, hvilkas moraliska rätt härtill man ej mera erkänner, äfvensom att utsigten till en sådan frivillig uppoffring sk lille blifva betydligt större, om allmogens representanter uppblandades med personer, hvilka genom det lefvande ordets makt kunde verka på deras öfvertygelse.
Han bär nemligen frågat, om denna grundsats, att handla endast i öfverensstämmelse med Ståndens egen vilja, blifvit följd af mig sjelf vid sednaste åtgärder rörande tull-lagstiltningen.
Jag ber likväl, att man behagade påminna sig, hvarom fråga var.
Jag talade om försvarsverket, om uppoffringar af penningar och blod, om skyldigheten att ställa sina söner i ledet; och nu framslungar man mot mig beskyllningar för inkonseqvens, derföre att jag sökt, så vidt på mig ankommit, lindra bördor och minska en beskattning, hvilken varit ganska tung, fastän icke för alla medveten.
Men hvad finnes väl häruti för sammanhang?!
— Och ännu mer må det förundra mig, att en sådan anklagelse kommer från det håll, der man så ofta och så varmt talar om behofvet af en stark konungamakt.
Nåväl, Mina Hrr! under en följd af riksdagar hafva R.
Skr och Konungen gemensamt fortgått på en väg af småningom utvidgad handelsfrihet; ett system har i detta afseende varit antaget, och ännu vid sednaste riksdag hafva R.
Skr sjelfva, genom ett ganska vigtigt beslut. liksom lagt slutstenen till grunden af denna byggnad.
Men plötsligen uppkommer genom en af dessa tillfälligheter, som här så lätt inträffa — och jag vågar kalla det en tillfällighet, då utgången berodde på en röst, när likväl, enligt hvad jag bestämdt känner, tre personer, som voro af motsatt mening, ehuru närvarande försummade att votera — ett beslut, som i principen strider mot hvad sålunda af begge statsmakterna under längre tid varit följdt och antaget.
Och nu fordrar man att konungamakten vid detta första vindkast i representationens åsigter, som på sådant sätt tillkommit, genast skall uppgifva sin egen tanka om det rätta, och derjemte grunden lör det, som R.
Skr sjelfva förut beslutat.
I sanning! om detta utgör fordringarne på en stark konungamakt, då vet jag icke rätt hvad mina
Hrr motståndare dermed åsyfta.
Slutligen har samme värde talare sagt, då jag frågade, hvilka olyckor man befarade af den nya representationen — om det vore egennytta, orättvisa, våld eller vanvård af landets högre intressen, och landets ära — att han verkligen befarade vanvård af landets högre intressen och landets ära.
Mina Hrr! detta är ett hardt tal, då det gäller dem, som skulle beklädas med ett fritt tolks yppersta förtroende — förtroendet att vara dess ombud och lora dess talan — och detta tal får stå för talarens egen räkning.
Iian begär andra garantier än dygd, heder, rättskänsla och fosterlandskärlek, då vill jag blott erinra, alt jag icke sagt, att man i samlundsfrågor bör ensamt bygga på dessa egenskaper, men att man ännu mindre får sluta dem ur räkningen.
Oell jag har äfven tillagt, att man icke får fordra sådana garantier, som skulle kunna utesluta hvarje möjlig - Dea 7 December.
405 het af brist eller missbruk, ty dylika kunna aldrig lemnäs.
Jag vet, att jag bär träffar hvarje hjerta, träffar hvarje öfvertygelse, då jag såsom det yppersta hos menniskan nämner redlighet, heder, god vilja.
Dessa egenskaper saknas icke heller bär på detta rum; tvärtom! de finnas i fullaste mått; men hvar äro garantierna för att de skola finnas?
— Huru skola de nedläggas i edra egna förslag?
— Hvar är den census, som garanterar redlighet?
— Hvilket intyg kan försäkra om god vilja?
— Hvilka bestämmelser skola betrygga att man handlar hederligt?
—Nej!
Mina Hrr! dessa garantier stå icke på papperet; de finnas blott i den oskrifna lag, som är djupt inristad i menniskans bjerta och samvete.
Låtom oss icke missakta denna lag, som dock är det yttersta, men också det fastaste, stödet för allt det goda och ädla, som finnes i verlden. (ir.