Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Barnen på taflan kännen 1, Mina Hrr! den är blomsterprydd, ehuru bland dess röda rosor jag trott mig kunnat upptäcka en och annan Belladonna; jag har emellertid för min fiel aktat mig för att tro på vare sig innehållet eller ramen.
Frågans ställning i statsekonomiskt och po litisk t hänseende bör anses vara genom tal och tryck så väl utredd, att några speciella upplysningar om traktatens särskilda artiklar och delar ej mera behöfvas.
Jag vill derföre sysselsätta mig med de i ett nära sammanhang med denna handelstraktat stående frågorna, om den allmänna ställningen inom landet, oron inom nationen, den brvdsamma belägenhet, hvari statsvagnen råkat.
Om jag ej kan fullt systematiskt upprulla denna talla, utan min framställning kommer alt lida af det felet att vara alltför rapsodisk, hoppas jag dock att den å andra sidan skall hafva den lörtjensten att ej innebära något stötande mot person, om den ock kan såra, ja nedslå i sak; jag vill nemi. söka tillämpa regeln: »Suaviter in modo. sed fortiter in re.» Ställningen i landet torde bäst kunna karakteriseras genom framställningen af de tre partier, som linnas, i landet (här har funnits ett fjerde, det reaktionära, det prohihitiva; men detta parti är ntdödt, och må det hvila i fred).
Det första partiet är det talrikaste, det, hvars politiska uppträdande är det aldra beqvämaste, ty det begagnar sig af tystnadens vältalighet; det utgöres af »de stilla i landena» och verkar egentligen blott genom sin vis inertiae.
Det andra består af de aktiva, de nyhetslystna, som göra mycket väsen af sig i tal och skrift, som tro sig förstå och kunna åstadkomma så mycket, som alltid ifra för s. k. »stora principer».
Det tredje åter är det återhållande, det konservativa partiet, på hvilket Statens väl ovilkorligen ytterst beror; detta parti rusar ej fram, utan ser sig väl före; det fordrar bevis i stället för suppositioner, fakta i stället för lysande löften, erfarenhetsrön i stället för glänsande och grönskande för - Den 8 Februari f. m. 421 hoppningar, Det mellersta af de nu uppräknade partierna har naturligtvis med förtjusning omfattat frihandelns grundsatser quand naeme, funnit dem i allo riktiga och skyndat att applicera dem radikalt och så radikalt, att Sverige kanske snart kommer att nedsjunka till en makt af tredje ordningen, i likhet med Danmark, Grekland och Portugal.
Annu har dock ej så skett, och ännu kan Sverige, som så många gånger stått nära branten af sin undergång, räddas, men då måste ock systemet ändras; vi få ej mera kasta oss in i vidlyftigheter, ty vi höra ej till de mäktiga, rika och starka nationer, som hafva råd att experimentera hvarken i ekonomisk eller politisk mening, och vi få öfvergifva det otacksamma yrket att rikta andra nationer och göda andra länders arbetare.
För min del kan jag ej finna annat, än att det är klokare att föda 200,000 Svenska arbetare, än 200,000 i Frankrike eller England.
Det är en sanning, att frihandelsgrundsatserna äro i teorien riktiga; det är en sanning, att det är en bland menniskans medfödda rättigheter att få köpa sina förnödenheter till det billigaste priset; det är en sanning, att tullen är en pålaga och att tullsifTran å en vara, som äfven är föremål för inhemsk produktion, icke visar mera än en del af hvad konsumenten får inalles betala; men bredvid denna sanning står ock en annan, den, att menniskan lefver i Staten och ej går och nomadiserar i ett naturtillstånd, att Staten har högre rättigheter än individen, att den enskilde måste, om Statens väl det fordrar, uppoffra allt för det allmänna och således, såväl i politisk som rent kristlig mening, vara skyldig och pligtig att för medborgares och medmenniskors af samma nation skull underkasta sig uppoffringar, som för bibehållande eller förökande af nationens materiella eller andliga kraft i dess helhet må anses erforderliga.
1 vår tid, som förer materialismens spira, och der handel och penningar äro de herrskande elementerna, hafva emellertid frihandelns vackra läror ett särdeles tacksamt fält.
De förefalla så erikla och klara, dessa frihandelns fem grundsanningar, att det icke finnes någon tidning, knappt nog någon skolpojke, som icke tror sig begripa alla dessa djupsinniga och svårlösta statsekonomiska teorier och problemer, och man får höra dem upprepade af hvarenda teoretiker, fastän med en bevisning, som ständigt återkommer in circnlo.
Följden har ock blifvit den, jag erkänner det, att frihandelspartiet blifvit mäktigt och starkt och att opinionen bos många vändt sig till dess fördel; men jag säger derom med Hwasser: »När en opinion hastigt blir allmänt utbredd, ger jag mig hin på, att den är oriktig.»
Hvad resultaten blifvit, då länder fått doktrinärer eller professorer till sina styresmän, visa oss exemplen med Struensee i Danmark och Guizot i Frankrike.
En författare, ofta citerad på detta Riddarhus, Lord iMacaulay, har i afseende härå yttrat: »Stater kunna ej styras efter absoluta, abstrakta teorier, uppgjorda af professorer i studerkammaren.
Politik är motsatsen emot abstrakt logik, och statsmannen måste 422 Den 8 Februari f. m. ofta närma sig sitt mål under ett klokt medgifvande och angifvande på omständigheter oell tid.»
Ett sådant, en rätt statsman värdigt sätt att gå till väga i denna fråga skulle hafva lugnat passionerna och förekommit den strid, som i detta ögonblick räder inom landet, och icke skulle väl ett sådant medgifvande från systemets sida varit så farligt.
J)å R.
St:r i underdånighet, som de alltid komma, då allmogen, ödmjuk, som den alltid är, i underdånighet anhåller om 2 å 3 öres tull å ost och smör. kunde man bevilja denna begäran, i stället för att svara, att teorien skonslöst måste tillämpas.
Visserligen tror jng för min del ingalunda, att en sådan tiillafgift tjenat till något, men sinnena hade derigenom blifvit lugnade.
Det är rätt och klokt att de styrande, embetsmännen, behandla de styrda, folket, med foglighet, ja, med ömhet.
Embetsmannen, som sitter i en stad och uppbär sin bestämda lön, inser nog att han genom frihandelns tillämpning kan få sina förnödenheter för litet billigare pris, och han finner derföre denna teori vara förträfflig; men han glömmer, att det är af landtbrukaren han koper och äfven aflönas och att det är denne som lider.
Det ligger en stor och djup sanning i den gamla folkvisans af Skalden Malmström så väl framställda ord: »Ar yxan salt till roten, då stundar furans fall — om gammal eller ung; Till döds om bonden svälter, till döds du svälta skall — om gammal eller ung.»
De vackra, de hägrande bilderna af att alla folk skola förenas till ett enda, denna kosmopolitismens sköna tafla, få icke locka oss.
Vi skola först och främst vara Svenskar; vi måste vara det, och vilkoret derföre är, att vi heva.a vår nationalitet.
Vi göra detta genom att skydda vår nationella bildning, genom alt uppmuntra vår andliga och materiella utveckling i en nationel — man må gerna kalla den ensidig — riglning; vi böra vara glada öfver, alt modren Svea bär stolla kläder, och ej afkläda henne dem, så att vi slutligen endast få pitprops och ljung alt sända till utlandet.
Visare hafva de regenter handlat, hvilka de vestra länderna iiafva att tacka lör sin uppkomst och storhet.
Elisabeth behandlade ej sina Engelsmän så, som systemet be handlat oss.
Cromvells navigations-akler äro oss alla bekanta.
Kontinentalsystemet, som ju skulle vara en olycka för de af Napoleon förtryckta länderna, huru verkade det emellertid på kontinentens länder?
Derpå kunna de 5000 i Frankfurt församlade fabrikanterna, hvilka skulle uppgöra förslag till Tysk tullförening, svara.
De välsignade Napoleon!
Hvilket var farligare för England, Nanoleons segrar eller bans fall?
Då Napoleon stigit ombord å Bellerophon för att, enligt Engelsmännens löfte, begifva sig till Amerika, skyndade sig dessa att i stället föra honom till en klippa i hafvet och fastsmida honom der såsom en ny Prometheus.
Hessa nutidens Carlhaginenser höllö Den 8 Februari f. m. 423 ej då sina löften bättre, än de nu hållit dem i Ostindien, å Jamaika, å Nya Zeeland, der de uppträdt såsom civilisationens målsmän, men med kanonen och bamburöret såsom det verkande medel, der missionärer väl åtföljt deras härar, men missionärer med bibeln i ena fickan och kassaboken i den andra.
England trodde att det, efter Napoleons störtande, åter skulle beherrska verlden genom att öfversvämma det med sina kramvaror; det hade upplagrat tillverkningen af sina industri-alster till en ofantlig grad, ty det föreställde sig t. ex. att Europa ej kunde begagna annat än Sheffielder-rakknifvar, att hvarje Tysk haka var orakad, och att väfnader samt andra industri-alster saknades på kontinenten; de kasta alla sina så länge hopade manufakturvaror in på fastlandet öfver Hamburg, Rotterdam, Bremen och Amsterdam; men det fann snart att marknaden biel' ölverfylld och att ingen afsättningsort fanns för alla dess produkter.
Jo, de Tyska fabrikerna bade lått luft under kontinentalsystemet.
Många af dem hade visserligen
Ib ra gånger blifvit lörstörda under kriget, men, likasom Thaers rikedom åter vexte, ehuru fienden flera gånser bortröfva! hans fårahjordar, så kunde äfven de Tyska fabrikerna väckas till nytt lif, ty de åtnjöto skydd.
England kom då på branten af sin ruin, och kreditens ankare var, som Tegnér säger, nära alt svika och det förlorade vrak drifva för vind och för våg.
700 handelshus stupade på en vecka i England, och det visade sig tydligt, att England varit förloradt, om kontinentalsystemet blifvit uppehållet blott 5 år till.
— Månne icke detta exempel innebär äfven lör oss en lexa, eller är det möjligt att sanningen icke skall göra sig hörd, förrän — för sent.
Hvad är orsaken till Frankrikes styrka?
Jo, att dess innevånare äro och vilja vara Fransmän, att de älska sitt land; låt vara att »la gloire» och en fantastisk frihetskänsla hänrvcker dem för ofta; men de känna sitt land, de frukta England och minnas Crecy och Agincourt.
Hvad är det som hållit
Frankrike vid lif elter så många olyckliga krig, efter sådana åderlåtningar, som det genomgått?
Jo, dess starka, inhemska industri, dess till en viss grad väl rangerade penningeväsende; ty der finnes metallisk valuta, då bär finnes bara papper.
Lagstiftningen i Sverige har gått i en annan rigtning; den har gått till väga som om vi vore en nation af endast konsumenter och köpmän; landtbrukaren har icke erhållit något skydd, men köpmannen allt.
För ett land, der kredit-lagstiltningen ännu är ordnad, sådan den här är, der qvinnor kunna bysättas, der hvilken vinglare som helst genom proprie-borgens-svslemet har lättare att anskaffa penningar, än den redbare jordbrukaren; för ett land, som med Finland och Ryssland delar den tvetydiga äran alt ännu bibehålla gärdesgårdar och grindar, torde dei ej vara skäl alt ännu slå dörren vidöppen för en ojemn täflan med alla främmande nationer.
Man har visserligen ordat om ett tillmötesgående från Frankrikes och Englands sida; men huru förhåller det sig med detta tillmötesgående?
Det liknar verkligen en strid mellan 424 Den 8 Februari f. m. tvenne kämpar med från början ungefär lika stark rustning, der den ene, förespeglande att s!riden skulle blifva lättare, om de tunga rnstningarne komrne bort, lockat den andre att afkläda sig sitt bröstharnesk, sitt svärd eller sin sköld, under det han sjelf endast borttagit sin dolk, ha k fjellen på sin hjelm, eller armskenorna på sitt pansar, .lag tror visserligen att nationerna, örn de vilja stiga till en högre utveckling, böra nedrifva de Chinesiska murar, sorn hindra samfärdseln dem emellan; men jag tror också, att den nation handlar orätt, som horttager dessa murar, medan de andra ännu hafva qvar sina.
Vi måste fordra full reciprocitet!
Jag skall söka visa, att anmärkningen, det vi ej fått reciprocitet, är fullt berättigad och ingalunda ännu vederlagd.
Frihandels-systemet har många vackra sidor, och icke minst den, att det så småningom väcker folken till täflan med hvarandra, men det har också fel.
Det har gått bakvändt, det har gjort stora hopp och gjort snedsprång, och sådane språng äro, som vi alla veta, äfven för vanda kavallerister, ganska farliga.
Den 1 Jan. 1864 erhöll Svenska folket qvarnfrihet, rätt att anlägga qvarnar hvar det ville, bestämma qvarntulfen efter behag, men redan 8 är förut borttogs lillien å mjöl och utfärdades författningar, hvarigenom idkarne af hränvinsbrännings-näringen ålades att bedrifva denna näring på tider, då det ofta var dem omöjligt att få sitt behof af säd förmålet, och i följd hvaraf de således nödgades införskrifva säd och mjöl från t. ex. Stettin och Riga, och denna säd fick inkomma tullfri.
Hade det då ej varit skäl alt gifva Svenska folket denna qvarnfrihet 8 år förr, än man gal
Stetlinaren en utvidgad marknad för sina produkter, i stället tor 8 år sednare.
För att upphjelpa jordbruket, inrättades en rikshypoteks-bank; men denna arrangerades så väl, att den ej hade några penningar att låna ut.
Landtbrukaren fick då vanda sig till’våra privatbanker, och der fick lian nog penningar, men på hvilka vilkor?
Han, som sår ena hösten, skördar den andra och uttröskar säden följande vinter, samt således först efter 2 år kan göra sitt lörlags-kapital fruktbärande, måste nu låna på tre månaders kredit i Enskilda banken, och det mot en ränla, sorn ungefär motsvarar två gånger korntalet på våra åkrar i mellersta Sverige.
Annu ett exempel:
Här har ock, lör några år sedan, emanerat en författning, som jag, för min del, anser särdeles nyttig för jernhandteringen, och hvilken jag derföre alltid gillat och försvarat, den om borttagande af export-tullen å tackjern; men denna författning utfärdades vid Jultiden, endast 10 dagar innan den skulle träda i gällande kraft, och endast kort tid före Hindersmässo- och Fastingsmarknaderne, hvarest årets förnämsta tackjernsköp uppgöras.
Tackjernsfabrikanterna erhöllo sålunda helt hastigt en ganska betydlig julklapp; men öfriga näringar, på hvilka den beslutade åtgärden hade inflytande, fingo ej någon tid att bereda sig derpå.
Ar nu sådant riktigt?
Har hela systemet förfarit riktigt i afseende å den försigtighet och omtanka, som jag anser böra finnas båda i politiken och national - Den 8 Februari f. m. 425 ekonomien?
Jag vill i detta afseende citera några rader nr en Svensk författare, sorn med noggrann uppmärksamhet följt systemet och gör detsamma rättvisa.
Han målar äfven han, fast tallar) ej visar endast blommor (Grills Studier i Politisk Ekonomi, sidan 73—76).
Vårt jordbruk har många smärtsamma minnen af de dolkstötar, det lått genom systemets olörsigtiga tillämpande af sina theorier.
Landtbrukaren har genom jernvägsbyggnaderna mistat större delen af sina dugligaste arbetare, och de, som stannat qvar, hafva fordrat dubbel dagspenning.
Då man icke ansett sig kunna följa det exempel, Frankrike, England och Tyskland gil vit oss al en inhemsk jernvägsindustri, borde man åtminstone gått konseqvent till väga och älven inkallat Franska och Tyska jernvägsarbetare, som anlagt jernvägarne, ulan att rubba och hindra jordbruksnäringens gång och utveckling, och detta så mycket mera, som jernvägarnes riglning mindre tyckes hafva blifvit bestämd med afseende å jordbruks- och bergslags-intressen, än med afseende å småstädernas och handelns intresse.
J kännen säkerligen Borsigs ryktbara etablissement utanför Berlin; många andra dylika fabriker hafva på senare tider uppstått inom Preussen, ty Preussen importerar ej någon jernvägsmateriel, utan uppmuntrar genom sträng skyddstull dess tillverkning inom landet, och vi måste erkänna, alt Tyskarne, huru kuriöst sammansatt fädernesland de än hafva, i många afseende!) älska detta mera, än vi vårt.
Skulle det varit så oklokt, om man af de. många millioner, som nu vandrat lill utlandet lör inköp af jernvägsmateriel, lemnat en 2 å 3 millioner, såsom förskott för uppdrifvande af tillverkningen, åt Motala verkstad eller lika många åt Lesjöfors, Sörehammar eller åt Nyköpings faktori.
Man hade åtminstone lått aiva elter Svenska lokomotiver.
1 stället liar man gått så långt i motsatt riginius att lill ock med, då man vid våra jernvägar velat anställa lörsök med torf såsom bränsle, man ej ansett sig kunna göra en gnistsläckare här i Sverige, utan inlörskrifvit en sådan från utlandet.
Då man ser sådana bevis på förkärlek för det utländska, eller hvad jag vågar kalla osvenskhet, då kan man oj annat än blifva nedstämd, framför allt då man, såsom jag, nitälskar för att allt i värt land skall så mycket som möjligt vara Svenskt.
Vi komma nu till systemets ytterligheter och dess sätt att behandla det der orörliga partiet, som vill hafva upplysningar, som önskar fakta och skäl, innan det vill antaga för godt ett system, som icke ännu finnes antaget i något land, som står på lika utvecklingsstadium, som vårt.
Detta partis medlemmar hafva förklarat sig icke vara så upplysta, som de stora handlande nationerna, och de hafva anhållit — och anhållit vördsamt — att inga brådstörlade förändringar mätte vidtagas, att en kommitté måtte förordnas för att utreda förhållandena, och att denna kommitté måtte tillsättas i en rigtning, ingalunda öfverdrifvet nationel, utan till en viss grad kosmopolitisk, men dock, så mycket som möjligt, Svensk.
Man tillsatte då visser - 426 I)en 8 Februari f. m. ligen en kommitté, men ingen enda landtbrukare fick plats deri!
Deras intresse ansågs ej värdt att beakta eller också lätt att förstås af en hvar.
De få vara glada öfver att få emottaga höga lärdomar af personer, som icke begripa ett ord landtbruk, ty sjelfva anses de naturligtvis ej kunna fatta jordbrukets enklaste sanningar.
Ett exempel härpå vågar jag framställa.
Jag gjorde en resa till mitt hem i slutet af sistlidne år, och sammanträffade vid återresan hit med några medlemmar af de bekanta deputationerna, som kommo att utöfva sitt tryck på Konung och Ständer.
De voro naturligtvis frihandlare allesammans, af våra Cliartaginenser, och de hade den godheten att vilja öfvertyga mig om frihandelns förträfflighet.
Under förklarande att jag trodde på många af dessa Iheorier, anhöll jag endast få några bevis för lämpligheten af deras applikation här i Sverige.
Jag fick då höra de vanliga Bastiatska fraserna, fick vpta att landtbrukarne voro för okunniga alt inse sin egen fördel, att frihandeln var orsaken till att jordbruket utvecklat sig på sednare åren o. s. v. Mot det sista påståendet kunde jag endast invända, t. ex. att kapitalerna och intelligensen ändtligen och efter lång tid vändt sig till jordbruket, att en förökad befolkning och lättade kommunikationer åstadkommit lättad afsättning m. m., att möjligen orsakerna dertill vore ännu några andra, dertill ock alt Irihandlarnes sats i detta afseende på minte något om anekdoten angående den bekanta transparenlen i Stockholm vid Gustaf IV Adolfs födelse, der inskriften lydde: »detta hafva skomakaregesällerna gjort.»
Bland dem, som med största ifvert! förfäktade satsen, att landtbrukarne icke begrepo sin egen fördel, voro en konrektor och en löjtnant.
Slutligen, alldeles nedtryckt af den massa ideologiska argumenter, sorn haglade mot mig, vände jag mig till kourektorn med följande fråga:
Hr Konrektor! säg mig skilnaden mellan Skottska och Wtirtemhergska plogen.
Han förklarade sig icke hafva någon närmare kännedom derom.
Jag vände mig då till Löjtnanten och frågade, om lian visste hvad som förstods med en mullfåra.
Han erkände sig lefva i en fullkomlig okunnighet härom.
Då hemställde jag til! dessa Hrr, om de, som ej ens kände så mycket af landtbruket, kunde med något sken af giltighet uppträda såsom mina läromästare i en näring, åt hvars både theori och praktik jag nied hängifvenhet eanat mig sedan 18 år tillbaka, oell — de lemnade mig alldeles i fred under återstående delen af resan.
Sedan fick jag ej höra sådan argumentation, förrän jag återkom till R.
Sl:rs hus.
För få näringar torde stabilitet i lagstiftningen vara så nödvändig, som för jordbruket, men huru har denna grundsats blifvit fiiljd.
Vi landtbrukare hade sökt införlifva oss med det nya systemet, hade ändrat vårt cirkulationsbruk och beaynt att rigta våra ansträngningar till åstadkommande af ladugårdsprodukter och mpjerialster etc., men då fingo vi en variation af tre tulltaxor på 3 ä 4 år, och detta var en variation, större än att vi kunde följa med.
Så vidt jag rätt uppfattat ställningen vid fö - Den 8 Februari f. m. 427 regående riksdag, så tror jag alt R.
St:r väl påpekat nyttan och nödvändigheten af en traktats ingående med Frankrike, och lemnat åt K.
M:t nästan en plein pouvoir alt på de möjligast fördelaktiga vilkor afsluta en sådan, men jag kan icke finna, att R.
St:r nämnt något om Holland eller Persien eller Japan; tillåtelsen gällde således endast Frankrike, och någon ny tulltaxa, som utan all reciprocitet skänkte åt andra nationer nästan lika fördelar som Frankrike, var således hvarken af behofvet påkallad eller af R.
St:r begärd, i följd hvaraf den ock efter min åsigt var otillständig, samt stridande emot 57 och 61 §§:ne R.
F. Jordbruket skulle icke hafva haft så svåra förhållanden att kämpa med, om det inom styrelsen haft någon talman för dess intressen.
Visserligen har jag för min ringa del och efter min förmåga, under de 18 år jag utöfvat riksdagsmannakallet, sökt föra dess talan här å detta rum; jag har aldrig upptagit R. o. Ad:ns tid, då 4:de eller 5:te Hufvudtitlarne varit under öfverläggning, men deremot har jag alltid, då jordbrukets rätt varit i fråga, sökt efter pligt och samvete främja dess intresse.
Men nog behöfver jordbruket en officiel försvarare af sina intressen, jordbruket, som har så många tyngder alt bära vid den stora kapplöpning, dit frihandeln inbjudit våra näringar, som har skjutsen, roteringen, hrefbäringen m. m., och dessa onera ej enkelt och rättvist fördelade, utan ojemnt och godtyckligt.
Andra länder hafva en åkerhruks-ministére, och jag harle tänkt alt till denna riksdag framlägga ett liirslag till förändrad sammansättning af Statsrådet i sådant syfte.
Mina förarbeten lör detta förslag började jag visserligen redan i Mars, men jag liar ej ännu hunnit afsluta dem.
Skälet dertill har varit svårigheten att erhålla upplysningar och uppgifter från de länder, hvarest särskilda minislérer för åkerbruket finnas, likasom ock rörande arbetsfördelningen mellan de olika departementen bär.
Man hänvisade mig till gamla kansliordningar, och jag fann snart, att embetsmännen sjelfva ej visste så noga, hvar gränsen låg.
Följden liar ock blifvit den, att Finans-Ministern stundom varit den, som fört jordbrukets talan — till huru stor Iromma för denna näring, hafva vi sjelfva sett.
I olikhet med många andra, anser jag, att jordbruket icke behöfver något skydd och framförallt icke någon tull å sina råvaror, men deremot tror jag att vi behöfva en stark industri, och alt man ej bör skilja industriens och jordbrukets intressen från hvarandra.
Man säger visserligen, att vi höra utvidga marknaden, underlätta konkurrensen, ty vi skulle då få bättre betaldt lör våra produkter; kroken är fin att inbilla jordbrukaren att hans och ilen inhemska fabrikantens intressen slå i strid med hvarandra, men vi böra akta oss att fastna derpå.
Jordbrukaren behöfver en afsättningsort i sin närhet; det är icke detsamma för honom, om fabrikanten, som köper sina förnödenheter af honom, bor i Rio eller i mil från hans egendom.
Öfverallt der stora fabriker anläggas, uppblomstrar genom den ökade afsättningen jordbruket i den omkringliggande trakten, 428 Den 8 Februari f. m. och vi böra äfven derföre understödja vår nationella industri oell icke den utländska.
Så sjörå vi dock ej.
Så snart vi märka, att någon industriidkare lyckats skörda någon betydligare vinst, genast griper oss vårt nationalfel, afunden, och vi ropa på borttagande af det skydd, han förut åtnjutit, »så att han ej vidare må kunna ur folkets fickor tillgodogöra sig en oskälig inkoms1.» Jag missunnar honom dock icke denna vinst.
Den sätter honom i stånd att köpa bättre vacnar, bättre fortepiano, att utvidga sin rörelse och göra sin industri så stark, att den, då staten finner tiden vara inne att nedsätta tullen, kan uthärda täflan.
Tron J väl, Mine Tirri att en industriidkare i Frankrike, om vi, som frihandelssystemet yrkar, skänker honom samma fördelar sorn våra Svenska näringsidkare, skall, på samma sätt sorn de, återbetala oss hvad han här förtjenar.
Jag tviflar högeligen derpå.