Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Orsaken hvarföre jag icke uppgaf någon summa var, att jag icke hade att tillgå UtgiftsAfd:ns förslag.
Återremiss yrkade jag icke på denna punkt, utan på de efterföljande punkterne, hvilka äro corollarier af denna punkt.
Sedan jag erfarit, att Frih.
Tersmedens framställning är grundad på UtgiftsAfd:ns förslag, frånträder jag mitt yrkande och förenar mig med honom.
Hr Adelborg!
Jag förenar mig också med Frih.
Hr Gr. o. Landtm, framställde vidare, att Frih.
Tersmeden föreslagit ett beslut af följande lydelse: »att, utan hinder af hvad i afseende å Beväringsmanskapets upbådande till tjenstgöring är stadgadt ill § af K.
Kungörelsen den 27 October 1812, ang:de allmänna Beväringsmanskapets inrättande, sådan denna § lyder i K.
Kungörelsen den 13 Februari 1849, E. St:r för utsträckning af Beväringsmanskapets exercis till 30 dagar, må förhöja de i nuv:de KiksStat upförda förslagsanslag för nämnde manskaps vapenöfning 124 D e n 7 Juli e. m. med 278,333 Rdr årligen under nästa Statsregleringsperiod; dock med förbehåll att berörde exercistid fördelas på 2:ne år i lika terminer, samt att de två Beväringsklasser, som sålunda komma att årligen sammandragas, ieke samtidigt exerceras»; hvarefter, sedan propos. till bifall å Utsk:s ifrågav:de hemställan blifvit först framställd, men besvarad med starka
Nej, jemte ett eller annat Ja, R. o.
Ad. biföll det af Frih.
Stael v. Holstein:
Jag anhåller att få reservera mig mot det fattade beslutet.
Vidare förekom Utsk:s förslag att nuv:de förslagsanslag för ifrågav:de vapenöfning må ökas med 40,000 Rdr.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då R. o. Ad:ns nyss fattade beslut omfattade äfven den fråga, hvarpå detta Utsk:s förslag hade afseende, R. o.
Ad. torde finna samma förslag icke föranleda till annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Beträffande sedermera Utskottets hemställan i frågan om anslag dels till lega m. m. för 76 hästar, afsedde för exercis med det åt ArtilleriReg:tena anslagna Beväringsmanskap, dels till fouragering för samma hästar, yttrade sig:
På grund af hvad förut blifvit anfördt, anhåller jag, att denna punkt måtte återremitteras, och att Utsk. må åläggas att inkomma med ett förslag, grundadt på det beslut R. o. Ad. nyss fattadt.
Häruti hördes flere ledamöter instämma.
Uppå härefter framställd propos. förklarade R. o. Ad. de emot Utsk:s förev:de hemställan gjorde anmärkningar föranleda till återremiss.
Fortsättningen af StatsUtsk:s förev:de Utlåtandes behandling, upskjöts till nästa plenum, och det Högloft.
Ståndet åtskiljdes kl. -i 11 på aftonen.
In fidem protocolli, Alberl Älunck.
Tisdagen den 7 Juli 1857.
Plenum kl. 6 e. m. Gr.
Lagerbjelke, Gustaf, upläste ett så lydande Memorial : R.
St. hafva numera till hvilande, för att slutligt afgöras vid nästa Riksdag, antagit ett förslag till grundlagsändring, hvarigenom stadgandena ang:de StatsRådets behörighet, att föra RiksStyrelsen
Den 7 Juli e. m. 125 under Konungens sjukdom eller vistelse utrikes, skulle ändras till föreskrift, att, vid sådana tillfällen, Thronföljaren må ega att såsom Regent styra Riket, samt att, då Thronföljaren icke kunde öfvertaga Styrelsen, densamma skulle föras af en InterimsRegering, så sammansatt, som RiksAkten föreskrifver.
I och för antagandet af detta förslag bör likväl ej heller förbises, att, i sammanhang dermed, sista mom. af 7 § RiksAkten bör ställas i öfverensstämmelse med den nya Grundlagen, hvilket låter verkställa sig genom den obetydliga förändringen, att ordet »StatsRådet» utbytes emot InterimsRegering; till följe hvaraf detta mom. skulle erhålla följande lydelse: »Vidalia de tillfällen då, efter Sveriges och Norriges Grundlagar, Rikets Styrelse föres af InlerimsRegering, skola begge Rikenas Statsllåd till lika antal, och efter ofvan anförda grunder, sammanträda.»
Det hade visserligen varit önskvärdt om, jemte det rättighet sålunda bereddes för Thronföljaren, att, vid de ifrågavide tillfällena, såsom Regent, styra Riket, man äfven kunnat erhålla en förbättrad organisation af den vid tillfällen, då icke heller Thronföljaren kan föra Regeringen, i allt fall behöfliga InterimsRegeringen; men denna sistnämnda fråga är af vida mer invecklad beskaffenhet, och det skulle derföre lätteligen kunna hända, att, till följe af meningsskiljaktigheter ang:de densamma, hela saken förfölle, om båda frågorna voro sammanbundna med hvarandra.
En sådan sammanbindning är dessutom så mycket mera obehöflig, som just tilldelandet af den ifrågavide rättigheten åt Thronföljaren gör, att någon InterimsRegering vida mindre, än under nuv:de lagstadganden, bör kunna komma i tillfälle att behöfva träda i verksamhet.
Under Konungarne Carl XIII och Carl XIV Johan hade Thronföljaren den nu föreslagna rättigheten, och till följe deraf behöfde, under desse Konungars regering, InterimsRegering icke att vid något tillfälle sammanträda.
Denna rättighet var då tillkommen utan iakttagande af laga former, och derföre fullkomligt förkastlig; men tillämpad visade den sig vara i sak riktig och välgörande; och om man nu, med iakttagande af alla föreskrifna former, för framtiden intager denna rättighet i Grundlagen, finnes intet, som hindrar att derefter särskildt arbeta på möjliga förbättringar uti InterimsRegeringens sammansättning.
Den nu hvilande grundlagsfrågan med dermed sammanhängande förändring i sista mom. af 7 § RiksAkten, medför emellertid behofvet deraf, att motsvarande rättighet för Thronföljaren meddelas äfven i Norrige, samt att samma förändring i RiksAkten jemväl der antages; hvarom det derföre är angeläget att förslag må varda till StorThinget framställda.
Förbises får icke heller, att RiksAkten i Sverige är CivilLag, och att oftanämnda förändring deri således icke, såsom grundlagsfrågor, bör ligga hvilande från denna Riksdag till den nästa, utan att den bör väckas på sistnämnda Riksdag för att då afgöras i sammanhang med beslutet öfver den hvilande grundlagsfrågan.
Till följe häraf får jag vördsamt hemställa, det 11.
St. måtte besluta, att genom underdånig skrifvelse, jemte anmälan att ofvannämnda förslag till grundlagsändring blifvit, för slutligt afgörande vid nästa Riksdag såsom hvilande antaget, i underd:het an - 126
Den 7 Jn 11 e. m. hålla, att K.
M. måtte täckas, så väl till Rikets näst sammanträ* dande Ständer, som till Norriges nu församlade StorThing, aflåta Nåd.
Propos., på sätt här ofvan blifvit antydt.
Denna motion remitterades till Const.Utsk.
N:o 71, ang:de reglering af utgifterna under RiksStatens 4:de HufvudTitel; och förekom nu 34:de punkten, ang;de vilkoren för de
Arméen tillhörande mililäre och civile embels- och tjenstemäns rättighet att komma i åtnjutande af löneförhöjning under nästa slalsreglerings-period.
Enligt min öfvertygelse anser jag förev:de puukt till sin natur vara af mycken vigt, emedan det är på den, som regleringen af 4:de HufvudTiteln i visst afseende till stor del hvilar.
Vi hafva under fortgången af öfverläggningarne ronde detta Utlåt, beviljat många och stora anslag, och jag tror att dessa anslag haft skäl för sig; det beror blott på, att man vid deras bestämmande går tillväga så, att de blifva fullt rättvisa.
En af hufvud frågorna har varit, att i anseende till de i följd af stegrade varupriser förhöjda lefnadskostnaderna, bereda vissa tjenstemän en för deras bergning tillräcklig löneinkomst.
Jag tror att detta är fullkomligt öfverensstämmande med hvad rättvisan kräfver.
Men man får icke föreställa sig denna fråga så, att man blott och bart ser individen, utan man måste hufvudsakligen hafva den af individen beklädda tjenstebefattningen för ögonen, ty det är denna, som bör erhålla den föreslagna lönetillökningen.
Jag hade helst önskat, att StatsUtsk. gifvit denna tillökning ett annat namn, t. ex. dyrlids-anslag; ty jag tror att om vi använda denna benämning, skulle mycket krångel vid en blifvande Riksdag kunna undvikas, enär, derest samma förhållanden som nu fortfara, och dyrtids-anslag följaktligen blifver af nöden, kommer det också troligtvis att gifvas; under det att å andra sidan, om den dyra tiden uphört, det blifver ganska lätt att borttaga förhöjningen.
Gifver man deremot anslaget namn af löneförhöjning, kan man möjligen genom hårklyfveri gifva det en annan natur, än som varit E.
St:rs afsigt med dess beviljande.
Jag vill emellertid icke fästa mig härvid, utan vid vissa brister, som jag tror förefinnas i denna punkt.
På sätt jag nyss nämnde, är det befattningen och icke individen, som bör tilläggas löneförbättring, och på denna grund tror jag, att det skulle vara med full rättvisa öfverensstämmande att genom ett tillägg till denna punkt bestämma, det ingen eger upbära den ifrågav:de löneförhöjningen, som icke aktivt tjenstgör i den befattning, för hvilken förhöjningen blifvit beviljad, hvarvid dock icke något afdrag bör ske för händelse af sjukdom.
Jag tror, att det är af stor vigt, att ett dylikt tillägg göres, helst inom detta Stånd, hvars medlemmar till betydlig del komma att tillskyndas förmånen af den ifrågasatta löneförhöjningen.
Den 7 Jali e. m. 127 Det finnes ytterligare en annan brist i Utskis hemställan.
Yi veta nemi. alla, att det finnes personer, som innehafva två- eller flera tjenster.
Det kan nu ieke vara meningen, att på Statens bekostnad gifva dessa personer en högre förmån, än andra, utan jag tror att det enda, som It.
St:r hafva att tillse är, det hvar och en kommer i åtnjutande af så stor inkomst, att han är någorlunda fredad från ekonomiska bekymmer.
Jag tror således, att ett tillägg af följande lydelse bör göras, nemi. att hvar och en, som innehar flera tjenster, hvilka tillsammans gifva en inkomst af 3,000 Kdr Ernt, ieke bör komma i åtnjutande af lönetillökning.
Jag tror ej att rättvisan i detta tillägg kan jäfvas.
Slutligen tror jag också att det finnes en annan omständighet, som man vid denna punkt icke bör förbise.
Här har visserligen yttrats, att det är en slags mani, att reorganisera allting, som rör Arméen.
I K. M:s Propos. har på flera ställen blifvit yttradt, att betydliga brister vidlådde vårt försvars system, och att det endast är till följd af svårigheten att dem afhjelpa, som den behöfliga reorganisationen undanskjutes.
En af de största bland dessa brister, och den som förorsakar den största misshushållningen, är den militära indelningen.
Gå vi till grunden och söka göra oss reda för, hvaraf Arméen består, så finna vi, att den består af 2:ne hufvudelementer, nemi. det administrativa och det verkställande.
Det är på dessa elementer, som Corps-indelningen bör hvila, och man bör såsom utgångspunkt härvid antaga det antal verkställande, som en styrande kan administrera.
Så eger dock icke hos oss rum.
Vi hafva t. ex. öfverste-befäl, hvars största antal verkställande utgör 1,126 man, så att bataljonen ungefär består af 560 man; men vi hafva äfven dylika befäl, som under sig icke hafva mer än 686 man, och således hvarje bataljon utgörande blott 343 man o. s. v. Gå vi nu till andra lunder, med hvilka vi dock alltid måste jemföra oss, så, under förutsättning, att Svenska Arméens befäl besitter lika mycken kunskap och skicklighet, som främmande Arméers, måste vi också kunna antaga, att ett lika stort antal verkställare böra af detta befäl kunna administreras, som af andra.
Men i Österrike t. ex. består ett öfverste-befäl af 4,000 man, och hvarje pluton utgöres af 120 man; i Preussen består ett dylikt befäl af 3,000 man, i Frankrike af 2,180, med hvarje pluton stigande till 120 man; således helt annat förhållande än hos oss.
Men man invänder, att detta blott är med afs. på stammen, och att antalet betydligt ökas, när Beväringen tillkommer; denna invändning tål dock icke att närmare skärskådas; ty om man än vill öka stammen till sitt största antal, och indela den så, att första ledet blir stam och andra Beväring, tror jag dock att icke mer, än 60 man komma på plutonen vid de lteg:ten, som nu hafva det största antalet manskap.
Detta förhållande gör; att jag tror, det vi måste vara betänkta på att införa en sådan fördelning af Corpserna, att de kunna blifva dugliga och sammanhålliga i krig.
I detta fall är förhållandet hos oss ganska bristfälligt, och jag tror att hvar och en, som icke vill åsidosätta det rent militäriska, och som icke anser de militära platserna vara blott och bart sinekurer, skall i detta 128 Den 7 Juli e. m. fall inse att en jemkning är af behofvet påkallad.T
Jag vill påförhand uptaga ett inkast mot detta mitt påstående.
Man har sagt, att det icke går an att sammanslå de indelta Reg:tena, emedan de böra tillhöra hvart och ett sin provins; men huru många Reg:ten tillhöra en viss provins?
Om man går till hvilket som helst skall man finna, att manskapet ligger kringspridt inom flera provinser, och något annat skulle genom en sammanslagning icke komma att inträffa, än hvad som nu eger rum, nemi. att lteg:tena komma att ligga i olika provinser.
En hop ekonomiska bestyr skulle dessutom komma att försvinna, ehuru knekte-kontrakten skulle qvarstå.
Jag tror således, att man bör göra en sådan förändring, att Reg:tena till sin sammansättning blifva så pass stora, att om de äfven fördubblades med Beväring, de kunde blifva krigsdugliga.
Vårt Infanteris effecti va styrka utgör 22,599 man, med 1,056 Officerare.
Således finnes 1 Officer på 23 man I Frankrike finnes 1 Officer på 44 man, och om vi således i vår Armé insätta hälften Beväring, komma vi ändock icke till ens 40 man.
Det finnes dessutom en organisation hos oss, som heter Underofficerare, — ett slags militära individer, som äro beväpnade såsom befäl, och derföre icke kunna användas som stridande, utan som befallande.
Af denna anledn., och då jag tror det vara Ståndets pligt att i tid vidtaga sådana åtgärder, som skulle kunna underlätta en möjlig förändring i berörda hänseende, och på samma gång förhindra dess onödiga fördröjande, anser jag för min del att ett så beskaffadt tillägg till denna punkt bör göras, att alla blifvande fullmakter tills vidare utfärdas, icke på särskilda Regden och Corpser, utan på vapenslag.
I annat fall skulle följden kunna blifva, att om K.
M. beslöte, att t. ex. de båda Skånska InfanteriRegdena skulle sammanslås till en Corps, hvilket ganska lätt låter sig göra, skulle den invändningen kunna göras, att fullmakterna vore utfärdade på det eller det Regdet.
På samma sätt komme äfven att ega rum, i fall fråga vore om LifRegdets Grenadierers sammanslående medWestmanlands Regde, hvilka båda Corpser ligga péle méle förlagda inom samma provinser.
Enahanda blefve förhållandet i Westergöthland, och jag anser derföre det af mig föreslagna tillägget vara högst nödigt, så framt ej Allmänna IndragningsStaten skall komma att obehörigen belastas.
Slutligen anser jag ännu ett tillägg böra göras, motiveradt af samma förhållande.
I enlighet med hvad jag nyss visade, tror jag att vid första indragning alltid en del öfverbefäl skall komma att försvinna, och jag anser derföre, att det vore ganska mycket i sin ordning, att R.
St:r såsom vilkor för åtnjutandet af löneförhöjningen, framställde den önskan, att de Ofverste- eller CorpsChefs-beställningar, som hädanefter blefve lediga, endast återbesattes på förordnande och ej med fullmakt.
Yi hafva sett, att det ganska lätt låter sig göra, att en person, som icke är Ofverste, under åratal sköter chefs-platsen, såsom exempel hvarpå jag kan anföra LifRegdets Hussarer.
Vi hafva äfven sett ett motsatt förhållande i så måtto, att en plats, hvilken K.
M. föreslagit till indragning, dock under det
Den 7 Juli e. m. 129 det frågan ännu låg oafgjord på K.
St:rs bord, och det således var ovisst, huruvida Ständerna ville indraga befattningen, blifvit tillsatt med fullmakt.
Hade nu befattningen blifvit indragen, så hade det förhållande upstått, att den utnämnde, efter ganska kort tjenstetid hade kommit på IndragningsStat.
Det är icke på detta sätt, som man bör hushålla med allmänna medel, och allraminst bör anledning dertill gifvas från Riddarhuset.
Jag ber härvid att få uttala en åsigt, som jag tror vara delad af allmänna opinionen.
Det är icke längesedan det sunda förnuftet tillvägabragte ett härnadståg emot R. o. Ad. som Stånd, äfvensom mot de andra Stånden.
För detta härnadståg hade Regeringen satt sig i spetsen, och följden deraf var afgifvandet af ett förslag, som åsyftade Ståndens försvinnande.
Denna opinion har nu lagt sig; men, mine Hrr, vi böra-derföre noga betänka, att icke genom några okloka åtgärder gifva nytt lif åt denna opinion, och mest tror jag, att den bör akta sig derför, som önskar It. o. Ad:s bibehållande såsom Stånd.
Detta kan icke ske på annat sätt, än att alla enskilda konsiderationer sättas åsido, och att vi genom våra beslut visa, att vi, lika mycket som de öfrige Stånden, hafva det allmänna bästa i sigte.
På grund af hvad jag nu haft äran framställa, tillstyrker jag att, då redaktions-förändringar icke inom Stånden kunna med erforderlig noggrannhet vidtagas, il'rågav:de punkt måtte återremitteras, samt att detta mitt yttrande matte till Utsk. få medfölja.
Det är svårt att ingå i något svaromål på den siste värde talarens framställning, utan att blottställa sig för att komma in i en hel serie af organisations-förslag.
Jag känner mig emellertid för min enskilda del högst benägen, att, så godt jag förmår, vederlägga största delen, för att icke säga alltsammans, af hvad den värde talaren anfört; och isynnerhet vill jag gerna hålla mig till hans premisser.
Ty hans framställning är ganska konseqvent: han upställer premisser och. drager deraf slutsatser, som äro fullt logiska.
Det är derföre nödvändigt att i främsta rummet hålla sig till premisserna.
Dessa äro två, och den första lyder så, att Svenska Arméen, i händelse af behof att rusta sig för ett krig, icke skall med stammen införlifva mera af Beväring, än på sin höjd en lika styrka med den förra.
Den andra premissen innehåller, att vår armée eger för många Reg:tsOfficerare.
Denna har sin innersta grund i den föreg:de, nemi. så till vida, att om man ville såsom grundsats antaga, att icke med stammen bör förenas mer än ett lika antal soldater, som denna sjelf, är man också icke i behof af så många Majorer, som för när v: de finnas vid arméen.
Den andra premissen är således en följd af den första, och antyder, att Ofverstarnes antal måhända skulle förminskas till hälften.
Hvad nu först vidkommer sjelfva grundpremissen, eller huru stort antal Beväringsmanskap bör och kan förenas med stammen, så skall, efter talarens förmenande, då han upgifvit att Infanteriets VII II. ö 130 Den 7 Juli e. m. stamtrupp upgår till cirka 35,000 man, deraf följa, att Beväringsmanskapets styrka bör blifva lika stor, och följaktligen hela arméens omkring 45,000 man.
Jag vågar påstå, alt denna styrka är måhända 30,000 eller 25,000 man för liten.
Sverige kan försvara sig; detta är åtminstone min innerliga öfvertygelse; men det kan icke göra det, om vi införa en organisation, hvarigenom vår armée icke blir större, än 45,000 man.
Men vi hafva först och främst ett exempel att anföra från 1814 års fälttåg; då inträffade vidalia de Begiten, som voro hemma och icke tillhörde den del af arméen, som var i Tyskland, att en lätt bataljon ut-gjorde 300 man.
Dessa bataljoner indelades i tre kompagnier med hvar sin Capiten och hvar sin SubalternOfficer, förutom en Underofficer och en Korporal samt en BataljonsChef, som vanligen togs från det Reg:te, de tillhörde.
Af dessa 300 man utgjorde 50 man stam och de öfriga Beväring, hvadan förhållandet mellan stam och Beväring var som 1 till 6.
Dessa bataljoner exercerades af stammens befäl, och som man beredde sig på allvarsamt användande af dessa trupper så länge kriget stod för dörren, gjordes ifriga bemödanden att begagna den tid, som var för handen, emedan infallet i Norrige väl var att förutse, men berodde af oss sjelfva att företaga, när omständigheterna så fordrade.
Bataljonerna kommo också slutligen i elden och slogos väl.
Jag hade tillfälle att personligen se en af dem åtskilliga gånger, nemi WestgöthaDals.
Det var en glädje att åse, huru detta manskap, ledt af den ringa delen stam, nemi.
Ddel. begick sig så väl i fråga om skötsel, som om att slåss.
Det är från denna tid, och jag kan ej neka att ju äfven jag hade någon del häruti, som dessa försök blifvit gjorda för att för framtiden blifva öfvertygad om huru mycket befäl och huru mycket stamtrupp som behöfdes för att leda ett Beväringsmanskap, som var exerceradt.
Derföre var det med glädje som jag och alla andra vid Arméen sago att detta förslag lyckades, och att en sålunda bildad trupp var fullt användbar i fält.
Denna tröstegrund har följt mig i 40 år; jagbar aldrig ett enda ögonblick misströstat, att icke Svenska Arméens stam i förening med 3 eller 4 klasser Beväring skall bilda en god trupp, såvida nemi.
Beväringsmanskapet erhåller den öfning, som erfordras, och som R. o. Ad. för sin del i går afton gjorde ett stort steg framåt att befordra.
När jag således å ena sidan föreställer mig det absoluta behofvet, icke, såsom Hr Stjernsvärd sade, att fördubbla stammen, utan att göra den åtminstone tre gånger sä stor, så att stammen utgör ^ och Beväringen så har jag å andra sidan den tröst af min erfarenhet från kriget, att det låter sig väl göra, emedan det då lät sig göra med en \ stam och Beväringsmanskap.
Utgående således från den synpunkt, att tre Beväringsklasser äro maximum af behöfligt Beväringsmanskap, som skall ingå i stammen då ett försvarskrig kommer i fråga, och om jag dessutom antager att en klass Beväring per medium på hvarje Reg:te upgår till 600 man (jag vet att somliga hafva mer), så får jag på hvart och ett 1,800 man, eller 2,000 för jemnhetens skull.
Lägger jag härtill stammen, 800 man, och lemnar en del af densamma hemma för att tjena till rekrytmästare och stam för den rekrytskola, Den 7 Juli e. m. 131 sorn måste inrättas af depoterna, så får jag en sammanlagd styrka på hvarje Reg:te af 2,800 man.
När jag delar denna styrka i två delar, emedan vi hafva två bataljoner på våra Reg:ten, får jag ett antal af 1,400 man på hvarje bataljon.
Denna styrka torde hvar och en finna vara för stor, ty i allmänhet kan man icke sköta en bataljon, som är större än 1,000 man.
Österrikiska arméen har höjt sina bataljoner till 1,200 man, men detta i beräkning på en hastigare afgång; eljest anser man i allmänhet i Europa 1,000 man vara lagom för en manövrerande bataljon.
Dessa 1,000 mans bataljoner nedgå snart genom sjukdomar och andra orsaker till 800 ä 700 man, och då äro och förblifva de de lämpligaste att slåss med; ty det är redan temligen släpigt att slåss och manövrera med 1,000 mans bataljoner.
Om jag således delar ifrågav:de 2,800 man med 3, får jag 933 man, hvilket utgör en lagom stor bataljon, emedan, såsom jag nyss yttrade, den snart nog nedsmälter till 800 å 700 man.
Yi komma fördenskull i behof att hafva tre bataljoner på hvarje Iteg:te.
En styrka, som bestiger sig till cirka 3,000 man, anser jag ej vara för liten för en Öfverste, helst det måste tagas i betraktande, att, när arméen går i fält, så måste en del af Öfverstarne tagas till BrigadChefer, — till Befälhafvare i högre mening, — och andra användas i staben.
Jag anser det således icke ,vara förenligt med riktiga grundsatser för en armées organisation, att man borttager hälften af Öfverstarnes antal, emedan, efter den beräkning jag gjort angående Regmas styrka i krig, hvarje
Öfverste då skulle få 6,000 man under sitt befäl.
Jag betraktar Regements- och Öfverste-inrättningen icke ensamt ur den synpunkt, att den är gjord med afseende å krig, utan jag anser den vida hufvudsakligare vara afsedd för fredstid.
Hr Stjernsvärd säger, att man måste reorganisera Arméen när man går i fält, och han synes vilja hafva brigaderna formerade redan under fredstid.
Jag å min sida är deremot öfvertygad, att om vi skulle hafva dessa brigader formerade i fred, skulle, när krig utbryter, icke hälften vara tjenlig att rycka ut i fält, dels till följd af ålder, dels ock emedan Cheferna, som kunna vara ganska goda ltegdsBefälhafvare, möjligen icke innehafva den skicklighet, som erfordras för att vara BrigadChefer.