Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ifall icke någon ledamot skalle framställa något bättre förslag, skulle jag vilja föreslå att uttrycket ”flåhacka eller bortföra matjord” blefve förändradt till ”bränna eller bortföra jord.”
Jag tror icke man bör nämna matjord, ty då skulle man, ifall det vore en sämre mark, kunna ursäkta sig dermed, att det icke funnes någon matjord, samt att man endast brände torfven.
Skulle man vilja tillägga ordet torf, har jag ingenting deremot.
I st. f. ”flåhacka eller bortföra matjord” skulle alltså införas bränna eller bortföra jord eller torf.
I det väsendtligaste förekommen af den siste värde talaren, förordar jag liksom han lllsk:ns förslag, men tager mig derjemte friheten fästa upmärksamheten på det ofullständiga i ordet ”flåhacka”, då Ulsk-.ns mening onekligen är alt förekomma jordbränning och skumplöjning.
Jag tror derföre att man, i st. f. uttrycket ”flåhacka”, borde insätta verkställa jordbränning.
Ulsk:ns mening har, på sätt de 2:ne sista lalarne omförmält, varit att förekomma, det' jorden skulle, sedan gradering skett, försvagas genom för densamma skadliga åtgärder, hvaribland den vanligaste onekligen är flåhackning.
Uti motionen förekom icke och inom Ulsk:n tänkte raan icke heller på något sådapt, som bränning och skumplöjning, hvilket sednare jag visserligen hört begagnas i södra delarne af Sverige.
Då det således möjligtvis kan blifva nödvändigt att göra ett tillägg, så, ehuru jag tror att hvad som hufvudsakligen är afsedt, är genom Utsk:ns förslag vunnet, skall jag dock icke motsätta mig något sådant.
Jag tyckte mig höra att Gr.
Sparre nämnde, det man endast uti södra Sverige plägar skumplöja.
Till följe deraf tager jag mig friheten nämna, alt f. n. skumplöjes äfven omkring Stockholm, såsom t. ex. vid Enskede, samt att jag sjelf slutit ackord om ett dylikt företags verkställande nästa vår en mil från hufvudstaden.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställde, alt i afseende på denna punkt blifvit yrkad förändring af orden ”flåhacka eller bortföra matjord”, hvaremot införandet af orden ”bränna eller bortföra jord eller torf” af Frih.
Raab och af orden ”verkställa jordbränning” af Hr von Koch blifvit föreslaget, yttrade Hr von Koch:
Derest icke Frih.
Raab är nöjd med den af mig föreslagna redaktion, är jag villig att gå in på den, han framställt.
Efter först till bifall å Utskins förslag framställd propos., som Den 13 November. 9 besvarades med Nej, blef detsamma af R. o. Ad. bifallet, med den af Frih.
Raab föreslagna förändring. 3:o. 2ulra kap. 6:te §:n; 4:o. 3:dje kap. 2ulra §:n; 5:o. 4:cle kap. 2:dra §:n; och ö:o. lule kap. 6:te §:n.
Utsk:ns härom afgifne yttranden biföllos. 7:0.
S:le kap. 3ulje §:n.
Raab: Nils Nilsson har föreslagit: ”alt till förekommande af obehörig tidsutdrägt med skiften, det stadgande måtte så som tillägg till sagda § meddelas, att tvist om förut icke fastställd rågång bör genom stämning vid vederbörlig domstol anhängiggöras inom 2:ne månader från den dag, landtmätaren lill de tvistande utgifvit kajta och protokoll.”
Då det nu icke lärer finnas någon bestämd tid för stämnings afgifvande, samt parterne derigenom kunna draga ut på tiden med tvistefrågans afgörande, äfvensom följaktligen landtmätaren förhindras med skiftes verkställande, synes mig det af Niis Nilsson gjorda förslaget vara ganska nyttigt, såsom befrämjande fortkomsten af laga skiften, men då denna fråga, hvilket Gr.
Sparre troligen känner, lärer vara afgjord uti de andra Stånden, vill jag icke längre orda härom.
Jag känner icke, huru frågan blifvit afgjord i de öfriga Stånden, men vill försöka, alt för Frih. Raab och R. o. Ad. utreda, hvarföre Utsk:n icke kunnat tillstyrka förslaget.
Skiftesstadgan föreskrifver en viss tid, inom hvilken stämning skall anhängiggöras af den som, då en bestämd rågång finnes, samt rågångens rätta sträckning är gifven, är missnöjd med förrättningen.
Men det fall, som här afses, är, att emellan 2:ne skifleslag bestämd rågång icke finnes, och i sådan händelse utgöra skiftesmannens och gode männens åtgärder ingenting annat, än att på karta uptaga ställets belägenhet, äfvensom de möjliga anledningar, som förefinnas dertill, att rågången kan gå så eller så.
Skiftesmännen afgifva icke något Utlåt., de säga icke att rågången går här eller der, de gifva icke företräde åt en viss rigtning af rågången, utan de afteckna endast ställets belägenhet till vägledning för domaren vid frågans afgörande.
Vid sådant förhållande torde R. o. Ad. finna, att det icke kan bestämmas någon tid, inom hvars förlopp tvisten skall anhängiggöras, emedan, derest viss tid bestämdes, någon påföljd för underlåtenhet, alt denna tid iakttaga, ej kunde drabba den försumlige, då något utslag icke är gifvet.
Man kon dessutom i annat fall icke utsätta någon aftald tid, än att ett yttrande år afgifvet, och här är ju icke något yttrande afgifvet.
Skiftesmännen uprita endast på kartan belägenheten, men det finnes icke någon rågång, hvilken, så vida delegarne icke derom sig förena, endast kan af domstolen bestämmas.
Ulsk:n hafva derföre ansett, att någon viss tid icke kunde bestämmas, utan att rättegångs anställande borde öfverlemnas åt dem, som äro intresserade i saken.
Vid ett skifte torde det väl alltid inträffa, att någon af dem, hvilka saken angår, äro angelägna om alt få rågången afgjord.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ns förslag. 10 Den 13 November.
Det är visserligen mycket lättare att påpeka olägenheter och brister, än att afgifva förslag lill desammas afhjelpande.
Sparre har sjelf medgifvit, att olägenheter i förevande hänseende förefinnas, samt att de äro ganska betydliga.
Det förhåller sig, såsom Gr.
Sparre säger, att det är landtmätaren som utstakar linierna, hvilka komma att utgöra den tvistepunkt, hvarom rättegången skall föras, och på den sidan, der man fruktar mest, lärer väl ingen vara angelägen om att stämma.
Nu länke man sig ett skifteslag beslående af bönder, hvilka icke kunna komma öfverens om rågången.
Landtmätaren reser bort och del blir ganska svårt för dem att ingå i rågång samt att vidare utföra saken.
Jag tror derföre, att man genom lagstiftning bort bestämma sättet, huru denna tvist i sammanhang med skiftet skall blifva gjord till föremål för domstols pröfning.
Hade nu en bestämd tid varit utsatt, mpd förklaring för landtmätaren alt på stället afgifva en anvisning lill stämning, hade de tvistande blifvit tvungna dertill.
Det bade då gått fortare och icke, såsom nu händer, att år förgå innan rågången blir bestämd.
Denna väntningslid utgör just skiftets olägenheter.
Jag erkänner visserligen, att jag icke vel huru delta skall afhjelpas, men genom en återremiss torde Utsk.-n komma i tillfälle alt taga saken i närmare öfvervägande.
Likväl, då Riksdagen är så nära sitt slut, lärer det icke löna mödan att påyrka en dylik åtgärd, utan torde det vara bäst att öfverlemna saken åt framtiden.
Gr. Sparre: Frih.
Raabs yrkande innefattade att skiftesmannen skulle gifva anvisning tili stämning; men jag frågar hvad resultat skulle upkomma deraf, alt dä skiftesmannen säger: ”J börén instämma målet inom 2 månader,” vederbör:de delegare likväl icke göra det förr än om 6 månader.
Följden blefve af alldeles ingen betydenhet, ty då ingen rågång finnes, kan landtmätaren icke afgifva något yttrande.
Icke heller kan man tvinga någon att börja en rättegång, utan man kan endast säga, att om ni icke inom en viss tid anställa rättegång, blifver en viss linie rågång, hvars bestämmande icke tillkommer landtmätaren, utan domaren.
Men när, såsom jag nyss nämnde, man icke kan ålägga en person att börja en rättegång, om han det icke vill, så finnes ingen möjlighet alt få saken afhjelpt.
Utsk:ns i denna punkt afgifna yttrande blef af R. o. Ad. bifallet. 8:o S:le kap. 6:le §:n och 9:0
S:te kap. 7:ile §:n.
Utskms härom afgifna yttranden biföllos. 10:o 7:de kap. 2: dr a §:n.
Om också Utsk:n icke f. n. anse sig kunna komma tijl något resultat, kan jag dock icke annat än bestrida Utskms motiver.
Såsom Utskm antaga, förhåller det sig så, att skiftesstadgan medgifver utbyte af egor, sora ligga inora en annan bys omfång, men nämnde stadga talar icke om det förhållande, hvilket mo - Den 13 November.
11 tionären omnämner, att nemi., om en by ligger aflägset från en annan by och andras egor ligga deremellan, då skall utbytes-rättigheten sträckas derhän, att det mellanliggande hemmanet skall laga vederlag, så att hvardera egendomen kunde genom utbyte draga lill sig sina aflägse liggande egor.
Ett sådant utbyte medgifver icke skiltes-stadgan, men det vore dock af gagn, emedan det icke är sällsynt, alt hemman hafva utjordar, som ligga 2 å 3 mil från detsamma.
Anser Gr.
Sparre, alt, i anseende till Riksdagens nära ' slut, någon ändring icke kan erhållas uti Utskms hemställan, vill jag icke påyrka någon sådan.
Då jag, i likhet med Utsk:n, hyst den öfvertygelse, att den §, motionären utpekat, icke lägger hinder i vägen för det ego-utbyte, sora motionären föreslagit, har jag, såsom de öfriga ledamölerne uti Ulsk:n, ansett det af motionären föreslagna tillägg icke vara behöfligt.
Ego-utbyte kan ega rum både med skifte och utan sammanhang dermed, och ehuru skiftes-stadgan icke omtalar del nu ifrågavar:de fallet, lägger den dock icke hinder i vägen för detsamma.
Till svar på det af Gr.
Sparre nu afgifna yt trande, alt skiftes-stadgan icke lägger något hinder i vägen för det ego-utbyte motionären åsyftat, vili jag endast nämna, att skiftesstadgan likväl icke påbjuder ett dylikt ego-utbyte, samt att jag Sjelf erfarit, att på sådan grund utbyten blifvit afslagna; till följe hvaraf jag äfven anser en förändring vara nyttig.
Den omständighet, alt en eller annan domstol, på det eller det sättet upfatlat skiftes-stadgan, utgör icke en tillräcklig anledn. till ett nytt stadgande uti densamma. R. o. Ad. biföll äfven Utsk:ns i denna punkt afgifne yttrande. 11:0 8:de kap. Usla §:n; 12:0 9:de kap. Usta §:n och 13:0 7
Ute kap. J:sla §:n.
Afven de i afseende på dessa punkter af Utsk:n afgifna yttranden bi föl los. 14:o 7S:te kap. Usla §:n. Gr. Sparre:
Utskms förslag i denna del står tillsammans med det i fråga om skogshushållningen afgifna förslag, att skogarne skulle förblifva under tillsyn af jägeri-betjeningen jemte delegerade af kommunen eller skogarnes egare, men då detta förslag, som hvarken vunnit K. o.
Adis eller ett annat RiksStånds bifall, förfallit, samt då skiftesstadgan redan innehåller föreskrift derom, att, i händelse enskifte öfvergålt skogen, det skall bero på pröfning huruvida den skall ingå uti skifte, vågar jag vördsamt tillstyrka att R. o. Ad. behagade afslå Utsk:ns förslag.
Raab: Gr.
Sparre har förekommit mig med den up lysning, att Utsk:n icke tagit i betraktande, det skiftesstadgan innehåller den föreskrift, att storskiftad skog icke skall ingå i skifte. 12 Den 13 November.
Pä de af Gr.
Sparre nu anförda skäl instämmer jag uti det af honom framställda yrkande.
Jag vill icke göra Utsk:n den tillvitelse, alt hafva förbisett stadgandet, utan blott nämna, all Utsk:ns mening varit, att det nu befintliga stadgandet, alt skog, som icke vore storskiftad, skulle ingå i delning, skulle utsträckas derhän, att oskiftad skog icke skulle behöfva ingå i skifte, ulan alt frågan derom skulle vid hvarje fall bero på pröfning.
Sparre torde finna alt jag icke lager i betraktande hvad Utsk:n inom sig framställt, utan hvad som Utskm nu sist i Betänk, gifvit tillkänna.
Det är detta, som jag åsyftade.
Efter först till bifall å Utskms i denna punkt afgifna förslag framställd propos., som besvarades med Nej, blef detsamma af R. o. Ad. afslaget. 15:o 12 kap. 1 § 1 morn.; 16:o 12 kap. 2 §; l7:o 12 kap. S §; 18:o 12 kap. 9 §; 19:o 12 kap. 10 §; 20:o 12 kap. 12 21 :o 12 kap. 17 §.
' R. o. Ad. biföll Utskms, i afseende på dessa punkter afgifne yttranden. 22:o 13 kap. 7 §.
Det tillägg till förändring, som Utskm hafva föreslagit i denna punkt, är ganska nyttigt, men dock icke fullt tillfyllestgörande, enär den af Utskm bestämda afverkningstid synes mig vara alldeles för kort.
Den som har en vacker andel i en skog och får en sämre, hinner icke att på 5 är så förbättra denna sednare, att han af densamma kan erhålla sitt behöfliga skogsbehof.
Dertill fordras mera än 5 år.
Skillnaden i godhet emellan den ena och den andra lotten är så betydlig, att en afverkningstid af 5 år är alltför inskränkt.
Denna tid bör åtminstone tredubblas, samt derjemte stadgas alt afbrukningen försiggår uti en viss ordning.
Det är billigt, att den, som tillträder en skogslott, icke blifver, än här än der, oroad af den förra egaren, utan alt afbrukningen sker i en viss ordning, så att den nye egaren efter hvarje års förbrukning blifver befriad från den gamle egarens intrång på den delen af skogen, der afverkning egt rum; jag öfverlemnar likväl åt dem, som hafva mer erfarenhet i detaljerna af denna fråga, att vidare utveckla och utreda ämnet.
Jag ser att Frih.
Raab har ett förslag till hands.
Raab: Instämmande med Frih. Palmstjerna, tror jag det icke vara rätt, alt, då ersättningen utgår i penningar, utsätta en alltför kort tid; men det synes mig icke heller vara bra, att bestämma en viss längre tid, utan torde man böra, så vidt möjligt är, låta det bero på delegarne sjelfva, att sinsemellan derom öfverenskomma och, ifall det icke kan ske, öfverlemna frågan till gode mäns och landtmätarens bedömande, (y på det ena stället kan det vara lämpligare att liden inskränkes lill 2 å 3 år, då den deremot
Den 13 November.
13 på andra bör utsträckas lill öfver 15 år.
Således förekommer det mig, som det vore bäst att i detta hänseende föreskrifva någon viss lid.
Men utom denna anmärkn. emot ifrågavar:de, till syftningen för öfrigt goda, lagstiftning, ber jag att få framställa ytterligare tvenne.
Den ena är, att man velat helt och hållet undandraga skifteslagets delegare rättigheten att öfverenskomma om utbyte af skog.
Detta är, enl. min tanke, för långt gånget.
Vi tänke oss en by med några delegare, hvilka lätteligen sinsemellan skulle kunna komma öfverens om saken.
De skola nu icke hafva tillåtelse dertill, utan denna vigtiga sak, hvarpå hela deras hemmans värde är bero-7 ende, är nu helt och hållet öfverlemnad åt vederbörande myndighet.
Mig synes myndigheternas pligt och rätt, att skilja emellan delegarne, förs! då böra vidtagas, när de icke kunna komma öfverens, men icke eljest.
Den andra anmärkn. är, att då här blifvit ganska riktigt föreslaget, att ersättningen i allmänhet bör utgå i penningar, det likväl icke blifvit föreskrifvet att någon sorts säkerhet skall ställas för penningarnes utbekommande.
Det kunde bända att en hemmansdel kan vara betydligt mindre värd än den skog, som vid skiftet möjligen tillfaller en sådan hemmansdel, och att den, som från sig lemnar den betydliga skogen, blefve tvungen till alt laga den andres förbindelse eller protokoll öfver förrättningen, utan att hafva någon säkerhet, alt på flere år utfå beloppet.
Detta vore bra hårdt.
Jag har sjelf kännedom om ett hemman, som är deladt i 2:ne delar, hvaraf den ena är köpt för 2,000 R:dr och den apdra för 10,000 R;dr.
Jorden är lika god, men den ena hemfnansdelen har sparat på sin skog, hvilket icke den andra gjort.
Nu tänke vi att skiftet så förändrar förhållanderna, att den, som förut icke hade skog, bekommer densamma lill sin fria disposition, men den andra i stället en fordran, som han kan utfå.
Mig synes att, då lagstiftningen ålägger en person att emot lösen afstå en betydlig del af sin egendom, del också tillhörer den att tillse, att denna person erhåller full säkerhet för lösens utbekommande.
Således anser jag att §:n borde hafva haft en lydelse, som gått derpå ut, att när delegarne i skifleslagel icke kunde komma öfverens om den ersättning, som skulle i och för skog gifvas, egde den personen, som erhåller skogen, rättighet att, om lian erbjuder säkerhet, lösa skogen; samt vidare, att skiftesmannen skulle vara skyldig, att när delegarne icke kunna derom komma öfverens, bestämma dels löseskillingen, dels tiden, inom hvilken densamma skulle erläggas, samt när averkningen skall ske.
Jag har visserligen under detta plenum sysselsatt mig med upsältandet af ett redaktionsförslag, men jag vet icke, om jag nu vågar upläsa detsamma.
Under det andra ledamöter yttra sig i denna vigtiga fråga, skall jag ytterligare genomse detsamma.
Då denna fråga onekligen är en af de vigtigaste, som förekomma uti detta Betänk., och då både vid innevar:de och åtskilliga föreg:de Riksdagar flere motioner blifvit väckte, så väl uti detta ämne, som i afseende på skogshushållningen lill förekom - 14 Den 13 November. mande af skogarnes uthuggning, ansågo Utsk:n det vara deras pligt att åt ämnet egna en synnerlig upmärksamhet.
Det förslag, som är för R. o.
Ad. genom förevar:de Betänk, framlagdt, öfverensstämmer hufvudsakligen med det Utlåt., hvilket pä afdelntn upgjordes, men det har, till följe af de modifikationer, hvilka ledamöterne af BondeSt. i Ulsk:ns plenum påyrkade, erhållit den lydelse, som det nu har.
Hvad först angår den af Utsk;n föreslagna afverkningsliden af 5 år, som Frih.
Palmstjerna ansett vara för kort, så har den blifvit tillstyrkt derföre, alt man klagat deröfver, all den nya egaren under loppet af 10 år icke7kommer i besittning af sin skog, samt emedan han icke kan eller har något intresse uti atl åt densamma egna den ringaste vård, då den gamle egaren lätteligen förstörer skogen.
Palmstjerna har ifrågasatt alt det skulle gå an, att i en viss ordning och på vissa trakter anställa afverkning; men om skogsmarken icke är stor, och egaren för sin bruksrörelse behöfver afverka olika sorter skog,'hvartill han under 10 å J,5 år eger rättighet, torde sådant svårligen låta sig göra, om icke möjligen genom en undersökning af jägeribetjeningen.
Raab har sagt, att någon viss tid icke borde utsättas, utan sådant öfverlemnas åt vederbörandes pröfning.
Dervid får jag nämna, alt det är just hvad som skett, ty då författnm säger högst 5 år, är det öfverlemnadt åt skiftesmannen och gode männen atl närmare bestämma tiden.
Någon tid måste väl bestämmas, ty eljest skulle det ju kunna hända, att skiftesmannen och gode männen utsatte 20 år, hvilket väl icke kan anses vara lämpligt.
Hvad vidare angår frågan om tiden, beror sådant naturligtvis på omständigheterna.
Utsk:n hafva inskränkt den af lagen nu medgifna tiden, just i ändamål, att derigenom söka förmå jordegarne att snarare taga ersättning i penningar, emedan det för dem är besvärligare alt inom en så kort tid afverka, än då de dermed kunna sysselsätta sig under 10 år, hvilket medgifvande också har gjort dem mindre benägna att taga emot lösen för skogen, samt försvårar den upgörelse i penningar, som.
Utsk:n hafva föreslagit.
Raab, hade afdelnm föreslagit, att ersättningen skulle utgå endast i penningar, men denna åsigt rönte starkt motstånd^ från ledamöterne af BondeSt., hvilka upgåfvo alt uti bergslagsorter ne, der de skogar, som åtfölja hemmanen, voro för desamma nödvändigé, det för hemmansegarne vore mycket svårt, att på en gång blifva "beröfvade sina skogar, samt alt, der omständigheterna voro sådana, att man svårligen kunde erhålla skogsprodukter, det vore bätlre att ega en afverkningstid af 5 år, än att nödgas taga en lösen, hvilken (vi känna det ganska väl) icke upgår till fulla värdet, och hvarigenom egaren, som mister sin skog, skulle blifva tvungen att emot en obetydlig och af gode män bestämd lösen afstå sin väl vårdade skog.
Af dessa skäl ansågo Utskin sig böra följa den medelväg, som Betänk, innefattar, samt öfverlemna åt skiftesmannen och gode männen att bestämma om ersättningen skall utgå t skog eller penningar, hvilket sednare man helst önskade förorda och befordra.
Den 13 November. 15 Frih.
Raab har anmärkt, alt det borde öfverlåtas åt delegarne, att i sak sjelfva besluta, eller att åtminstone gode männen, samt skiftesmannen, icke borde bestämma något förr, än när delegarne icke enhälligt komma öfverens.
Jag hemställer till dem, som hafva kännedom om skiftesförräUningar, huruvida icke, ifall delegarne sinsemellan komma öfverens (hvilket dock är sällsynt), gode männen samt skiftesmannen gå in på deras åsigter, för alt derigenom förekomma de många tvister, som vanligen blifva en följd af skiften.
Jag tror alt så blefve händelsen', men om delegarne voro alltför nitske och icke ville blifva utaf med sin skog, kunna de ju hos egodelningsrätten klaga öfver gode männens samt skiftesmannens beslut, äfvensom vidare fullfölja sina besvär till K. M.
Således synes mig delegarnes rätt vara vederbörligen iakttagen.
På de af mig nu anförda skäl anhåller jag vördsamt om bifall lill Utskms förslag.
Denna § är troligen den, som vid tillämp ningen af den för enskildte eljest välgörande skiftesstadgan förorsakat de flesta olägenheter, och stora svårigheter måste npstå vid lösningen af det problem, som Ulskm föresatt sig alt lösa.
Ehuru Utskm, enl. min tanka, härntinnan lyckats ganska väl, skulle jag dock vilja föreslå en obetydlig förändring, hvilken, enl. mitt förmenande, skulle föra saken närmare till målet.
Meningen med deU föreslagna stadgandet är att förekomma den uthuggning af skogarne, som nu förorsakas derigenom, alt en person, hvilken vid ett skifte förlorar skog, eger, såsom ersättning derför, att under 10 års tid afverka slåndskog.
Till förhindrande af en dylik skogarnes förstöring, hafva Ulskm föreslagit den förändring, hvilken jag icke kan annat än på det högsta förorda, att en penninge-lösen måtte, till ersättning för den mistade skogen, lemnäs, men Ulskm hafva äfven bibehållit det gamla sättet, att ersättningen skulle utgå genom skogs afbrukning, dock inskränkt från 10 till 5 år.
Detta afbrukningssystem har, såsom Frih.
Palmstjerna ganska riktigt anmärkt, många olägenheter, hvilka blifvit ännu mera förökade, sedan en så kort tid som 5 år blifvit bestämd.
Den som erhåller ersättning, kan icke gerna blifva belåten med en så kort afbrukningslid sorn den nyssnämnde, då det kanske fordras 50 år för att han skalf erhålla skog till husbehof.
Jag skulle derföre tro att det vore bättre, om man på det sättet gåfve ersättning, att af dem, som fått en bättre ståndskog, öfverlemnades ett visst belopp af skogsprodukter lill den, som mistat sin.
Derigenom skulle man kunna öfverlemna tidsbestämmelserna åt govde männen samt skiftesmannen.
Jag vet icke om jag lyckats göra mig förstådd i afseende på den väsendtliga skillnad^ som ligger deri, att det är nödvändigt att tidsbestämmelsen är kort, när jag skall låta någon annan hugga utaf min skog, men att det deremot, om jag sjelf skall hugga, samt behöfver mycket skogsprodukter, det är förmånligt att tiden blir längre utsträckt.
Jag skulle alltså vilja förorda antagandet af Utskms förslag, dock med den förändring, att, i st. f. orden ”till afbrukning på viss m 16
Sid, högst fern år, för den eller de delegare”, blefve infördt lill öfverlemnande under viss tid åt den eller de delegare o. s. v. Jag anhåller vördsamt om propos. härå.
Det förslag, som Hr von Koch framställt, anser jag icke vara verkställbart i åtskilliga delar af Riket, serdeles inåt landet, der man icke fäster mycket värde på skogen eller den på densammas vårdande nedlagda möda.
Den sorn finge den större skogen', skulle derjemte blifva mycket missbelåten, om han ålades skyldigheten att nedhugga skog, samt hvarje år öfverlemna vissa skogsprodukter.
Då'tror jag det vore bättre att förfara på sätt Frih.
Palmstjerna föreslagit eller att en viss trakt blefve pä en längre tid uplåten åt den, som skulle hafva ersättning.
Då komme den, sorn skulle hafva ersättning, icke i tillfälle alt i allmänhet förstöra skogen, utan endast begagna den trakt, som blefve åt honom uplåten.
Sparre har sagt, att Betänk, innehåller ett modifikationsförslag.
Jag medgifver visserligen att förslaget i sig sjelft är det, samt att jag heldre vill gå in på detsamma, än att vidblifva det nuvande förhållandet, hvarigenom skogarne taga slut, men jag fruktar att man gått för långt i sina modifikationer, då man velat betaga delegarne rättighet alt i en sådan fråga sjelfve komma öfverens.
Visserligen är det sagdt, att gode männen samt skiftesmannen skola gifva med sig, men hårdt är det likväl, att jag såsom jordegare icke får råda öfver min egendom, utan nödgas i dylikt fall helt och hållet bero af en auktoritet, som är satt öfver mig.