Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagar gjorda framställningar om skuldsättnings— banans, icke endast tillfälliga utan mera långvariga, beträdande har vanligen anförts: att det vore orätt, att, för fyllandet af samtidens behof och beredandet af eljest saknade tillgångar för ifrågasatta Statsanslags beviljande, ådraga efterkommande ökade skattebördor, helst hvarje generation, så vida icke samhällets fortfarande bestånd fordrade så stora uppoffringar, att de ovilkorligen måste på en längre tid fördelas, vore skyldig sjelf utgöra de bidrag, som för landets styrelse och försvar samt intellektuela utbildning och ekonomiska förkofran erfordrades.
Stats-Utskottet vill ingalunda förneka vigten af de betänkligheter eller bestrida riktigheten af de åsigter, som sålunda vid flera tillfällen gjort sig gällande i fråga om Statens skuldsättning, så vida dennas anledning och ändamål skulle vara att bereda tillgångar till så beskaffade allmänna utgifter, som inom hvarje samhälle oupphörligen måste förefalla och för hvilkas bestridande hvar och en generation bör underkasta sig erforderliga uppoffringar.
Men om, å ena sidan, den statsmakt, som Bih. till R.
Brot. 1855 & 1854. 4 Sand. 1 Åfd. 2 Band. 47 Haft. 2 10 Siats-Utskottets Betänkande, JY§ 272. har den allmänna beskattnings-rälten sig tillerkänd, bör sorgfälligt undvika att belasta framtiden med ökade skatter för afbördandet af skulder, deraf denna icke skördar någon nytta och genom hvilka hvarken statens sjelfständighet och fortfarande tillvaro betryggas eller hela nationen hotande olyckor förekommas, är det, å andra sidan, samma statsmakts skyldighet att icke förbise samtidens rättmätiga anspråk att i skatteväg ej vara öfver höfvan betungad för åstadkommande af företag, de der hufvudsakligen afse efterföljande generationers gagn och egentligen bereda dem förmåner.
När statens skuldsättning har ett sådant syftemål och alltså befrämjar national-förmögenhetens fortfarande tillökning, bör åter den dermed förenade framgena skatteförhöjning desto minJre kunna väcka efterkommandes missbelåtenhet, som landets allmänna välmåga just efter den skedda skuldsättningen och de derigenom åstadkomna företag ökats samt nya tillgångar sålunda beredts till ej mindre de förut utgående, än de förhöjda skattebeloppens framgena erläggande.
Deremot skulle en öfverdrifven farhåga för skuldsättnings-banans beträdande samt uraktlåtenheten att medelst dess begagnande företaga och utföra arbeten, som inom andra länder visat sig befordra odlingens och industriens utveckling samt både den allmänna och enskilda förmögenhetens tillväxt, verkligen gifva grundade anledningar till efterkommandes klagomål öfver förbiseendet af deras sannskyldiga fördelar.
Bland de emot stålens skuldsättning för öfrigt anförda betänkligheter, har Utskottet ansett sig icke böra underlåta omnämna den ofta yttrade farhågan, att, sedan skuldsättningsbanan af en stat blifvit en gång beträdd, kan densamma, efter hvad erfarenheten bekräftat, sällan öfvergifvas, utan måste vanligtvis framgent fortsättas.
Det sålunda befarade förhållandet bör dock, efter Utskottets förmenande, ingalunda afhålla Rikets Ständer från att nU ingå på denna bana, helst, under ett stadgadt myntvärde och genom ett nyttigt användande af de upplånade medlen, inhemsk statsskuld, med nödig omtanke ordnad och förvaltad, inom andra länder visat sig i många hänseenden utöfva ett fördelaktigt inflytande på den allmänna ekonomiska och fmanciela ställningen.
Utskottet har redan i ett annat, nu afgifvet utlåtande uttalat sina tankar om angelägenheten för Sverige att, i likhet med hela den öfriga civiliserade verlden, föröka och förbättra sina kommunikations-anstalter samt tillegna sig det nya fort— skaffningsmedel, deraf främmande länder numera med så mycken framgång sig allmänt begagna.
Jemte detta utlåtande, får Utskottet åberopa hvad Kongl.
Maj:ts förevarande nådiga proposition, samt de många under innevarande riksdag väckta motioner om jernvägs-anläggningar inom och emellan flera af rikets landskap innehålla i afseende på de med dylika företag förenade högst betydliga kostnader.
Dessa upplysningar och för öfrigt allmänt kända förhållanden torde innefatta tillfyllestgörande skäl för Utskottets öfvertygelse, att den af både Kongl. Maj't och de enskilda motionärerne föreslagna skuldsättning utgör det enda medel, hvarigenom de tillgångar kunna anskaffas, som erfordras för att åt detta land bereda en sådan förbätt - Siats-Utskottets Betänkande, JYi 272.
11 ring i dess koinmunikations-väsende, som tillfredsställer på en gång tidens nästan öfverallt uttalade och erkända fordringar samt den allmänna rörelsens och industriens gemensamma behof.
Härigenom skulle dessutom till både samtids och efterkommandes gagn flera andra, mera omfattande samt länge ifrågasatta, arbetsföretag kunna verkställas, hvilka hittills måst uppskjutas eller underlåtas, emedan kostnaderna derför icke kunnat betäckas med härtill disponibla öfverskott af statsverkets årliga inkomster eller öfriga samlade behållningar.
Då Utskottet således tillstyrker Rikets Ständer att ånyo beträda skuldsättnings— banan, anser sig Utskottet böra uttryckligen förklara, att denna tillstyrkan sker under förutsättning, att de medel, som genom skuldsättningen erhållas, icke varda använda till de egentliga stats-utgifterna eller till minskning af de statsbidrag, som för de årliga statsbehofvens fyllande erfordras, utan komma att uteslutande begagnas till sådana föremål, som tillskynda fördelar för kommande tider samt befrämja rikets eller vissa landsorters framtida välstånd och sålunda bereda tillgångar till betäckandet af den för skuldens afbördande möjligen erforderliga skatteförökning.
Utskottet finner sig härvid tillika böra erinra, hurusom Rikets Ständer under förflutna tider, i stället för att, med ledning af andra staters föredöme, genom ett ändamålsenligt ordnadt inhemskt skuldsystem, bereda de tillgångar, som för utomordentliga statsbehof måst anskaffas, merändels vid inträffade krig eller eljest för det allmänna bekymmerfulla tidskiften, anlitat Riksbankens biträde för bestridandet af de oundgängliga utgifter, hvartill Statsverket saknat medel.
Följderna häraf, samt Rankens sålunda tid efter annan förorsakade oförmåga att fullgöra sina åligganden och inlösa det sedelmynt, som utgjort landets egentliga rörelsemedel, lefva, oaktadt den orubbade stadga myntvärdet under 2:ne årtionden bibehållit, ännu i friskt minne hos hela nationen.
Genom den allmänna erfarenheten af alla de lidanden och förluster sagde åtgärder föranledt, genom den offentlighet i afseende på Bankens förvaltning och tillstånd, hvilken numera är i lag påbjuden och genom de till upprätthållande af sedelmyntets värde i sednare tider vidtagna förfoganden, böra visserligen farhågorna för något ytterligare tillgripande af de för Bankens oafbrutna verksamhet nödvändiga tillgångar vara lugnade, men desamma och misstroendet till sednaste realisations framtida bestånd torde icke kunna fullkomligt undanrödjas förr, än erfarenheten bekräftat, att en annan, på statens kredit grundad, utväg till medels anskaffande i behofvets stund med framgång kan anlitas, samt allmänna meningen antagit, att denna äfven kommer att begagnas.
Innan Utskottet öfvergår till en utveckling af de allmänna grunderna och vilkoren för ett sådant skuldsystem, som för ofvanberörde ändamål bör af Rikets Ständer antagas och fastställas, samt yttrar sig om ordningen och sättet för detsammas framgena tillämpning, anser sig Utskottet böra meddela några inhemtade upplysningar, yttranden och erinringar i afseende på de särskilda omständigheter och förhållanden, som härvid torde böra tagas i betraktande, samt de åsigter, hvilka vid statslåns 12 Stals-Ulskollels Betänkande, JY§ 272. upptagande i sednare tider företrädesvis gjort sig gällande, äfvensom angående det dervid vanligen iakttagna förfaringssätt.
För att icke behöfva upptaga högre skatter, än för statsutgifternas bestridande ovilkorligen erfordras, och derigenom i beskattningsväg indraga en större del af landets rörelsekapital än för statsförvaltningens gång och stats-institutionernas underhållande måste återigen ulgifvas, har man inom alla länder, der ett ordnadt statsskick är infördt, öfvergifvit den för beredandet af tillgångar till oförutsedda och utomordentliga statsbehof fordom begagnade utväg, nemligen bildandet och uppläggandet af samlade behållningar.
Deremot har man, då sådana behof inträffat, i stället anlitat den utvägen att genom upplåning anskaffa dertill erforderliga medel.
Man har härvid således antagit och tillämpat den grundsats: att skattebidragen icke böra utkräfvas till högre belopp, än ett fullständigt bestridande af de bestämda statsbehofven kräfver, utan att de utomordentliga utgifterna böra beläckas genom lån, för hvilka endast räntan behöfver af de skattskyldige utgöras och hvilka låns kapitalbelopp icke kan utfordras, utan derföre får hos del skattdragande folket innestå.
Erfarenheten har också visat, att då kapitalerna genom beskattningen utpressas der de endast med afsaknad kunna undvaras, så upphemtas de åter genom lån der de icke behöfvas, utan finnas i öfverflöd.
Skatterna måste af staten utsökas hos de obemedlade skattskyldige; lånen varda deremot staten erbjudna af den mer eller mindre förmögne kapitalisten.
Genom förhöjning af förut varande eller införandet af nya skatter hafva icke en gång inom de rikaste länder tillgångar kunnat åtstadkommas för derstädes under sednaste årtionden utförda storartade företag.
Att dessa i hög grad ökat den allmänna välmågan så väl på landsbygden, som i städerna, erkännes; hvaremot sällan förnumnes någon klagan deröfver, alt de för dem upptagna lån förhöjt beskattningen.
Då nya eller ökade skatter upptagas, vare sig för det ena eller andra föremålet, väcker sådant gemenligen allmän missbelåtenhet och minskar i mer eller mindre mån, åtminstone för någon tid, rörelse-kapitalet.
Stats-obligationers utgifning öfverensstämmer deremot med mången enskilds önskningar och intressen samt bereder ytterligare ökning af sagde kapital, derigenom att den mängd kontanta behållningar, som dragits ur rörelsen och äro skrinlagda i enskildes förvar, framlockas medelst upplåningen och utlemnas åter i allmänna rörelsen vid deras användande för det företag, derför de blifvit genom statens försorg upplånade.
De statsskulder, som i fordna tider härledde sig från ödeläggande krig, kunna icke i något hänseende jemföras med de skulder, hvilka under sednare tider frambragt stora kanalleder och jernvägslinier samt andra gagnande inrättningar.
Det är ett obestridligt faktiskt förhållande, att inom flera stater allmänna välmågan ökat och spridt sig i jemnbredd med statsskuldens tillväxt.
Om nu ej den sednares tillökning kan antagas såsom orsak till den förras, torde åtminstone kunna utan gensägelse påstås, att den ej motverkat densamma.
Sjelfva tillvaron af statsskuld och derför utgifna förbindelser lärer dock ingalunda böra betraktas såsom något nyttigt och önskvärdt i Slals-UlshoUets Betänkande, M 272.
13 och för sig sjelf.
Men de kapitaler, som härigenom blifvit anskaffade och på ett för samtid och efterverld gagnande sätt använda, hafva onekligen medfört stora fördelar i både allmänt och enskildt hänseende.
Ehuru följderna af skuldsättningen så väl för staten som den enskilde måste i sjelfva verket bero af skuldsättningens föremål, eller sättet, hvarpå de upplånade medlen begagnas, har likväl inom ett och annat land, der statslånen blifvit helt och hållet använda till andra, än produktiva ändamål, allmänna ställningen så förbättrats genom de varu-omsättningar och det ökade rörelse-kapital, dessa lån föranledt, att de förhöjda skattebidrag desamma medfört, kunnat utgöras utan märkbart inflytande på de skattskyldiges ekonomiska belägenhet.
Deremot har i andra länder, der någon fonderad statsskuld icke finnes, välmågan, oaktadt dessa länders naturliga förmåner, jemförelsevis endast i mindre mån förkofrats, penningeräntan bibehållit sig vid en för den enskilda verksamheten och företagsamheten menlig höjd, industrien och näringarne saknat erforderliga förlagskapital samt krediten så väl emellan näringsidkarne inbördes, som emellan desse och afnämarne eller konsumenterne af deras alster, icke kunnat vinna ökad styrka och varaktighet.
Erfarenheten bar emedlertid jemväl visat, att ett lands välstånd ingalunda är en gifven följd af statsskuld, oansedt denna varit inhemsk samt ordnad och förvaltad efter allmänt godkända grunder.
För framgången af ett statsskuldsystem och realiserandet af dermed åsyftade fördelar samt den inhemska kreditens oafbrutna utveckling, fordras nemligen framförallt ett lagbundet samhällsskick och ett fast förtroende lill det orubbade beståndet af sakernas närvarande ordning.
Det har också visat sig, att statsskuld-systemets biträde, för vinnandet af dermed åsyftade fördelar, förgäfves blifvit aniitadt vid tillfällen, då verksamheten inom landet af en eller annan anledning är i aflagande, då produktionen och konsumtionen förminskas, då skatterna endast med ökade ansträngningar kunna utgöras, då domstolarnes eller den verkställande maktens medverkan måste i liqvid-förhållandena medborgarne mellan, mer och mer anlitas, eller då den enskilda krediten icke kan upprätthållas.
Bland statsskuld-systemets olägenheter räknas vanligen i första rummet den dermed förenade framtida förhöjning i skatternas åtminstone nominela belopp.
Men om, på sätt här ofvan är uttryckligen förutsatt, de upplånade medlen användas till landets verkliga gagn, bör väl den vinst, sorn för det allmänna derigenom beredts, eller den förbättrade belägenhet, deruti landets invånare härigenom kommit, fullt ersätta hvad i skatteväg måste utgöras till de årliga ränte-utbetalningarne för dessa medel.
Derjemte har emot skuldsättning eller bestridandet af allmänna utgifter med upplånade medel erinrats, att, då dessa medel lättare erhållas än om de skulle i egenskap af nya skatter hos folket uttagas, så varda de äfven vanligtvis med mindre omtanke och sparsamhet använda.
Till bemötande af denna erinran har åter invändts, att misshushållning kan ega rum så väl med de i uppbörden ingångne,. som med de emot stats-obligationer erhållna penningar samt att, ehuru hvarje sak kan missbrukas, dess rätta och ändamålsenliga begagnande ingalunda bör åsidosättas för \ 14 Stats-Utskottets Betänkande, Jtä 272. missbrukets möjlighet.
Samma svar har äfven meddelats å anmärkningen emot det ofta förekommande och öfverklagade börsspel, som med stats-obligationer icke sällan till mången enskild familjs ofärd bedrifves.
Vidare har den beskyllningen emot statsskuld-systemet med åtföljande räntebärande obligationer blifvit framställd, att kapitalisten derigenom befrias från all omsorg och verksamhet, samt att den fattiges arbetskraft måste tagas i ytterligare anspråk, på det att genom den sednares skattebidrag ej blott statens vanliga behof, utan ock ränte-utgifterna för de obligationer, samhällets förmögnare medlemmar innehafva, måtte kunna bestridas.
Häremot bar dock till statsskuld-systemets försvar anförts: att statslånen ingalunda utfordra penningar af den ena för att skänka dem åt den andra medborgaren; att tvertom genom dessa lån eljest obegagnade kapitaler framskaffas samt tillhandahållas industrien och arbetsamheten; att om en del personer upphöra med sin verksamhet och nedlägga i stats-obligationer sitt förvärfvade kapital, så lemna de följaktligen tillfälle för andra att i deras ställe fortsätta den af dem idkade rörelse eller industri; att derigenom desse i sin ordning äfven kunna framdeles förskaffa sig ett på enahanda sätt disponibelt kapital; att stats-obligationer måste betraktas såsom hvarje annan till afsedt ändamål användbar och fördenskull begärlig vara, hvilken är åtkomlig för en hvar, som vill betala dess gångbara värde; samt att genom tillkomsten af sådana obligationer varu-tillgången och den deraf beroende omsättningen inom landet alltså ökas och ytterligare tillfälle till förtjenst och förvärf beredes.
Statsskulder eller statslån hänföras vanligen till 2:ne särskilda hufvud-kathegorier, af hvilka den ena benämnes »fonderad skuld» (»funding debt», »dette fondde») och utgöres af sådan skuld, hvilken antingen är ouppsägbar eller endast å låntagarens eller statens sida får till återbetalning uppsägas, och för hvilken långifvaren eller dess rättsinnehafvare icke kan väcka anspråk på kapitalets återbekommande, så länge den derför bestämda ränta i stadgad ordning utbetalas.
Benämningen härleder sig derifrån, att särskilda tillgångar eller intrader, »funds», blifva anvisade för ränte-liqviderne samt lånens amortering.
Den andra kathegorien består af så kallad »sväfvande skuld,» (»floating debt», »delte flottante»), hvars kapitalbelopp skall af slaten återbetalas antingen vid bestämd förfallotid eller efter förutgången uppsägning, som likaledes får ske å långifvarens eller fordringsegarens sida.
Till det förra slaget af statsskulder räknas jemväl de lån, hvilka, tillika med härå upplupna räntor, anses till fullo liqviderade derigenom, att för desamma utaf staten, under ett visst antal år, utbetalas en viss procent eller andel af lånets ursprungliga belopp.
Denna årliga utbetalning benämnes annuitet, hvarföre dessa lån också kallas »annuitets-län».
Beträffande sjelfva verkställigheten af den inhemska upplåning eller skuldsättning, som Svenska staten, enligt Utskottets redan uttalade öfvertygelse, bör underkasta sig, på det att fullständiga jernvägs-anläggningar jemte andra större och vidsträcktare produktiva företag måtte jemväl härstädes kunna utföras, har Utskottet ansett Slats-Otskollets Betänkande, M 272.
15 lämpligast meddela särskilda yttranden öfver några af de frågor, som härvid syna» företrädesvis böra tagas i betraktande, nemligen: a) angående lånesättet: Hvad
Utskottet här ofvan anfört och yttrat, torde innefatta tillfyllestgörande skäl för Utskottets åsigt, att den skuld, hvarom nu är fråga, bör blifva fonderad.
Den motsedda betydlighelen och långvarigheten af denna skuldsättning samt de dermed åsyftade ändamål synas också ovilkorligen fordra, alt lån, som staten genom densamma erhåller, varda å långifvarnes sida ouppsägbara.
Låntagaren eller staten lärer deremot icke böra afsäga sig rättigheten att kunna återbetala samma lån, derest och då den finnér sådant med det allmännas fördel öfverensstämmande.
Som Utskottet är öfvertygadt, att de personer eller inrättningar och fonder, hvilka komma att begagna sig af tillfället att medelst omförmälda lån få sina kapitaler förräntade* helst önska att för de staten härigenom försträckta medel erhålla dess löpande skuldförbindelser och obligationer, och då genom obligations-utgifning både bokföringen förenklas och fordringarnes öfverlåtelse från man till man samt dervid förefallande liqvider underlättas, så anser sig Utskottet, för verkställigheten af meranätnnde upplåning, icke böra tillstyrka det så kallade »inskriptions-systemet», enligt hvilket lånen endast bokföras och hvarje långifvares eller räntetagares namn inskrifves samt hvarje öfverlåtelse antecknas i statsskuld-boken och dervid således inga obligationer, utan endast, derest fordringsegaren så önskar, utdrag af denna bok eller certifikater honom meddelas.
Regeringsformens 66 § innehåller, anser Utskottet bestyret med lånets upptagning och skuldens förvaltning m. m. böra uppdragas åt Riksgäldskontoret; och som detta verk omedelbart kan och bör ombesörja upplåningen, så synas inga särskilda hufvudförbindelser eller autorisationer erforderliga.
Dock lära de obligationer, som för vissa andelar af lånet varda utgifna, böra indelas i vissa serier. b) angående lånevilleoren:
Utskottet har redan yttrat sin åsigt, att de kapitaler, som af staten tipplånas, böra å långifvarens sida vara ouppsägbara, hvilket Utskottet anser vara ett för vårdandet af statens kredit och vinnandet af det med lånet afsedda ändamål högst angeläget vilkor vid upptagande af lån till större belopp och för längre tid.
Utskottet kan således ingalunda tillstyrka den inom
Preste-ståndet förordade upplåningen mot obligationer med kort uppsägningstid, ehuru visserligen derigenom en betydlig del aT de medel, slaten behöfde upplåna, skulle komma att erhållas med större lätthet och emot lägre ränta.
Men hvarken denna omständighet eller det uppgifna, fastän icke tillförlitliga, förhållandet, att obligationer, som ega kort förfallotid, kunna lätt hållas ute i allmänna rörelsen, lärer utgöra tillräckliga skäl till begagnandet af ett, med hänsigt till allmänna krediten och lånemedlens användande, sä äfventyrligt upplåningssätt.
Att ouppsägbarheten till en början och innan obligations-innehafvare 16 Stats-Otskottets Betänkande, M 272. hunnit mera allmänt vänja sig vid något annat sätt att realisera obligationer, än deras uppsägning till inlösen, kommer att hos åtskilige större och mindre kapitalister väcka tvekan i afseende på begagnandet af det erbjudna tillfället att få sina kapitaler förräntade, förutser väl Utskottet; men Utskottet är öfvertygadt, att denna tvekan skall försvinna, i den mån fördelarne af kapitalernas säkra och orubbade förräntning samt möjligheten att, då sådant önskas, utan svårighet föryttra innehafvande obligationer, blifvit genom erfarenheten bekräftade.
I fråga om Statens uppsägningsrätt har Utskottet äfven här ofvan yttrat sig.
Utskottet tror sig dock böra tillägga, att då de i sednare tider verkställda oförmodade uppsägningar af Riksgälds-kontorets utgifna räntebärande obligationer möjligen torde gifva anledning till den föreställning, att äfven de obligationer, hvilkas utfärdande af samma verk Utskottet nu tillstyrker, likaledes efter en kortare tiderymds förlopp komma att uppsägas; skulle vissheten att sådant icke kommer att ske, innan någon på förhand bestämd längre tid tilländagått, säkerligen öka benägenheten att begagna dessa obligationer till samlade kapital-behållningars förräntande.
Af sådan anledning och med afseende å orsaken till samt syftemålet med den nu föreslagna upplåningen, har Utskottet funnit sig föranlåtet hemställa, att den Riksgälds-kontoret, såsom obligations-ulgifvare, förbehållna uppsägningsrätt icke må begagnas under de 10 första åren efter upplåningens början. fieträffande obligationernas räntefot, torde denna, för att i möjligaste mån minska det allmännas kostnader och utgifter för de upplånade medlens erhållande, icke böra bestämmas högre, än ovilkorligen erfordras för Upplåningens framgång.
Dessutom måste härvid äfven flera andra omständigheter afses, bland hvilka Utskottet vill erinra om angelägenheten, att icke den allmänna penningeräntan i landet stegras genom det för Statens obligationer fastställda räntebelopp, samt att de i näringarne nedlagde eller åt dessas idkare försträckta kapitaler icke lockas derifrån genom utsigter till större vinst af deras förräntande mot dylika obligationer.
Då Statens kredit, såvida den behörigen vårdas, bör vara större än den kredit enskilda inrättningar inom samma land ega; men detta företräde ingalunda synes böra af den förra begagnas på ett sätt, som motarbetar och möjligen tillintetgör de sednares verksamhet och framgång; sä och med afseende å beloppet af den ränta, som för närvarande i allmänhet erlägges för Svenska Hypotheks-föreningarnes inom riket utgifna obligationer, har Utskottet ansett sig böra föreslå, att, tills vidare och intill dess Rikets Ständer tiona anledning förändra den bestämmelse, som härom vid denna Riksdag varder meddelad, räntan för nu ifrågavarande obligationer fastslälles till 4 procent årligen, hvilken ränta synes böra half-årsvis liqvideras. c) angående kapital-rabatten:
På det att betalningsvilkoren för ett tillämnadt Statslån måtte kunna lämpas efter Statens fördel samt de medel, sorn i låneväg skola anskaffas, ändock med säkerhet kunna af Staten påräknas, medgifves vanligen vid dylika låns upptagande så Slals-Utslcottets Betänkande, Jtä 272. 17 s. k. ka pilal—rabatt.
Härigenom erhålles således för hvarje obligation en mindre summa, fin den deruti förskrifna.
Staten måste således ej allenast, då obligationerna efter föregången uppsägning infrias, för dem betala mer än den erhållit, utan äfven, så länge de fortfara att vara räntebärande, i förhållande till det verkligen upplånade kapitalet erlägga högre ränta, än obligationerna innehålla.
Denna förut kända omständighet tages dock merändels alltid i beräkning, vid ej mindre det sammanlagda obligations-beloppefs, än den å obligationerna upplöpande räntans bestämmande.