Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ämnar spara den ifrågavarande vilda flykten till ett annat kapitel, sedan den verkligen egt rum.
Jag låter denna gång rebellerna i god ordning draga sig tillbaka.
Mer tillåter mig icke min sanningskärlek, ty i sjelfva verket var det likväl dina trupper, som ... nog af, du förstår mig.
– Den fördömde presten! mumlade Annæus Domitius.
– Det var Petros, som genom sin inblandning i stridsplanen förorsakade nederlaget.
Jag skulle annars tillintetgjort rebellerna, i trots af Krysanteus’ skicklighet och deras nästan ointagliga ställning.
– Jag målar deremot en annan scen förtjusande vackert, fortfor Olympiodoros sjelfbelåtet.
– Och vackert, hänförande vackert var i sanning att se det präktiga, jernsmidda rytteriet rida ned i kärret, fastna der och omkomma för rebellernas klubbor, påkar och stenar.
Ett herrligare skådespel har det gamla Roms amfiteater under dess mest lysande dagar aldrig erbjudit ... det måste du medgifva, min prokonsul.
– Det är sannt, sade Annæus
Domitius med glänsande ögon vid minnet af detta blodiga uppträde; – jag var sjelf nära deran att klappa händerna och ropa: bene, optime!
Jag skulle måhända gjort det, om jag som du varit en ointresserad åskådare.
Men tyvärr, jag är kejsarens fältherre, och det var kejsarens soldater, som omkommo.
Det var återigen Petros, som anbefallde denna olyckliga rörelse.
Jag prisar dock himmelen, att den egde rum, ty när biskopen såg den bedröfliga utgången, bad han mig om förlåtelse och kände sig träffad af den vers, jag leende anförde ur Homeros:
Godt mångväldet ej är; en enda herrskaren vare.
– Det var en öfverraskande upptäckt, min Annæus, att anföraren för rebellerna var ingen mer och ingen mindre än vår gamle vän Krysanteus.
Krysanteus i spetsen för en hop kristianska svärmare!
Vid Zeus, ödet leker besynnerligt med menniskorna.
– Glöm ej, Olympiodoros, att anteckna i ditt verk, att Krysanteus varit Juliani lärare i filosofi och krigskonst.
Du kan tillägga, att Julianus erkände honom som sin mästare ej blott i den förra, utan ock i den sednare.
Efterverlden bör icke underskatta mina segrar, när de vinnas mot en sådan man, som för öfrigt står i spetsen för en öfverlägsen styrka af fanatiseradt och krigsvandt manskap, samt försvarar sig i en bergstrakt, svårintagligare än en fästning.
Jag väntar i afton mina badslafvar med åtföljande badtält till lägret ...
– Skönt min vän.
– Och sedan vi återvändt från förposterna, torde allt vara i ordning till en förnyad bekantskap med ett någorlunda drägligt bad.
O, Korinthos, hvad jag saknar dig och dina ypperliga thermer!
Skada, att man icke kan medföra dem på fälttåget ...
Ännu en skål!
För Karmides minne!
– För Karmides!
Han hade på sednare tider blifvit stadgad och tråkig.
Men icke förthy ... döden försonar allt, och helst en sådan död ...
Lefve i alla tider hans tunna skugga!
– Drickom äfven för hans sköna enka!
– Jag har åtagit mig att trösta henne, sade Olympiodoros, – såsnart hon blott har kommit i våra händer.
Allt beror af din seger, min ädle fältherre.
Således en och samma skål för Karmides skugga, för hans enka och för din seger, som blir förspelet till min egen!
– Tyvärr, min vän, det lönar föga att trösta den bedröfvade enkan.
Hennes gyllene behag äro på väg att eröfras af en annan ...
– Hennes myntade behag, tillika med de omyntade, som ligga i hus och trädgårdar, hafva funnit en väldig friare, som är värdigare än du att njuta dem ...
– Prokonsul, tala icke i gåtor.
I dag är jag Davus och icke Oedipus.
Hvem är friaren?
– Kyrkan.
– Jag förstår ej din fördömda kristianska rotvälska.
Hvem är kyrkan?
Förbannelse öfver honom, hvem han är!
– Olycklige hedning, du har således icke en aning om det högsta och märkvärdigaste, som finnes på jorden.
– Du menar antingen Olympos eller Atlas ...
– Nej, nej, jag menar kyrkan.
Men för att göra klart för dig hvad som menas med kyrka, fordras, att jag inlåter mig i en theologisk afhandling, som berör vår religions mysterier.
Men detta är mig icke tillåtet, min vän.
Du får således icke veta hvem kyrkan är.
Det är nog för dig, att det blir hon och icke Hermione, som ärfver Krysanteus.
Samtalet afbröts af en centurion, som visade sig i tältluckan, emottog några order af sin befälhafvare och aflägsnade sig.
Derefter fortfor Annæus Domitius i halfhviskande ord:
– Jag ser, min Olympiodoros, dina fruktlösa ansträngningar att lösa min gåta.
Krysanteus har en son ...
– Jag vet ... det svagsinta helgonet ...
– Tyst, ingen hädelse!
Det är nog att säga helgonet, ifall du som en god rhetor vill undvika pleonasmer.
Nog af, det är sonen och icke dottern, som ärfver fadern ...
– Det beror af Krysanteus’ testamentariska anordning, inföll den lagkloke Olympiodoros.
– Vill han tillförsäkra sin dotter en betydlig del af sin förmögenhet, står det honom fritt.
För öfrigt har Hermione, om hon gifter sig, full arfsrätt efter sin broder helgonet, hvilken sannolikt icke gifter sig och lika sannolikt inom kort utbyter det jordiska mot Kristianernas Elysium.
– Riktigt, anmärkte prokonsuln, – men du förgäter å andra sidan, att Krysanteus har en annan arfving, hvars rätt går fram för alla andras ...
– Och denna arfving är?...
– Staten, min vän, som har rätt att indraga högförrädares egendom och redan skulle hafva lagt beslag på Krysanteus’, ifall icke ...
– Ah, du har rätt.
Jag glömde staten och högförräderiet ...
– I fall icke, fortfor prokonsuln, – en arfving med ännu heligare anspråk hade förmått staten att låta sina hvila ...
– Och hvem är denna arfving?
Här krälar ju som i en myrstack af arfvingar.
– Kyrkan, Olympiodoros.
– Det ha vi ju åter den fördömda kyrkan!
Vi lemna kyrkan å sido och tala i stället om hennes målsman och rättsinnehafvare i denna sak, hvilken är Petros ...
– Biskopen?
– Biskopen och fältherren.
Densamme ...
– Ah, då säger jag farväl åt hvarje förhoppning.
– Petros har för Makedonios’ efterträdare, patriarken Eudoxos, uppvisat en handling, genom hvilken Clemens, det unga helgonet, afstår den förmögenhet, han ärfver af sin fader, till den heliga kyrkan, med uppdrag till Petros att i kyrkans intresse förvalta samma förmögenhet.
Eudoxos, som utan tvifvel fått löfte om en andel af rofvet, har gifvit kejsaren, vår nådigaste herre, en vink att blunda med det öga, som bevakar statens fördel, och se saken ensidigt med det andra, som bevakar kyrkans.
Nog af, kyrkan – eller rättare:
Jon i Slätthult
Då det är min afsigt, att detta arbete skall varda lätt tillgängligt för hvar och en, som önskar taga del däraf, har jag nödgats afvika från min hittills följda plan, att berätta på rent allmogemål.
I stället har jag sökt, med bibehållande af folkets satsbyggnad och egendomligare ord, att använda riksspråket.
Härtill några sakförhållanden.
Krogsereds socken, där Jon i Slätthult lefvat och värkat, ligger i mellersta Halland, vid smålandsgränsen.
Den är till större delen en “skogsbygd utan skog“.
Karg är jorden, kargt är folket.
Jon i Slätthult är en sanskyldig son af sitt folk och därtill en uppriktig sådan.
Hvad som genom honom berättas, tillhör förra hälften af detta århundrade.
Uppsala i oktober 1880.
I känden la min far, Nanne1 i Slätthult, vet jag!
Han fick sin gifta2 ifrån Älmhult där till Stens; och, må tro, där var snällt folk borta i Älmhult.
Men se, jag, jag kom till att fria borta hos dedäre stollarna I Holmelia, där till Olas – I känden la det folket, vet jag!
– Jo, jag hade, som han sa’, inte bättre vett, än jag skulle bevars dit och jag gjorde mig så rar, jag kunde – I veten la, huru det har sig!
Och jag tog på mig de nye bockskinsbyksorna och – veten I! – jag hade fått ett par söljor af far, som jag hade vid knäna, och förgylda knappar.
Och så hade jag dendära bockskinströjan och – veten I! – alla knapphålen voro belagda med mässingsspiat3, och där var utlaskade rosor både framtill och bak.
Och så satte jag den nya hundskinshättan på hufuvudet och så tog jag kyrkekäppen i näfven, som jag hade fått efter far; och jag var en sådan karl; ja – veten I! – jag var inte ohällig4.
Så gaf jag mig dit bort.
Men jag har, som han sa’, alltid haft vår härre i tankarna, när jag går och vaskar så där, och det hade jag la nu med.
När jag då kom dit fram, så stod
Ola på gården och han justament likasom anade, hvad jag gick efter; för I veten la, huru det har sig med grannar, med pojkarna och däkerna5.
När vi gingo till kyrkan, så pratades vi vid och vi hade la, som han sa’, talt om nå’nting.
Så sa’ jag:
“God dag, Ola!“
“Tack för det!
Kom med in i stugan!“ sa’ han.
Så säjer jag så där!
“Han I kvinfolken hemma?
Då grinade han.
“Ja, de sitta inne och spinna,“ sa’ han.
Så gingo vi in, och när jag hade tackat om allehopa och kom till Anna, så blef hon så glad, så hon riktigt ville stiga opp ifrån råcken.
Och – veten I! – den gamla Kerstin, svärmoren, som det blef, hon satte fram en tallrik, och där var en brödskifva med smör på och en med ost på; och Ola gick åt bjälken6 i den gamla bålastugan7 och tog ner silfstopen och så han ut i häbbaret8 och där tog han fram den svarta stopaflaskan ur sin kista – må tro han var inte snåler då – och satte ’na på bordet, och så slog ’en i stopen.
Och den körde de mig till att supa ur och de prutade med mig och de knufflade mig och de satte åt mig, att jag skulle äta opp så mycket där var på tallriken.
Och – kunnen
I tro! – jag blef, som han sa’, justament så stinn, så jag trodde, jag sprack.
Så började jag att språka till Ola:
“Jag ska’ säja justament, hvad jag är gåen efter.
Jag tänkte fråga, om Anna inte kunde få flytta till mig; för nu är far döder, och mor börjar att bli gammal, och Jöns har ’et bra i Skallekulla, och nu är Svän bortflytter med, han flytte till Gräppered, som I veten.
Nu har jag, som han sa’, en bra hemmanspart; och – veten I! – jag var ute och sådde korn i hin da’n, och det kommer opp så vackert, så det ser ut, som vår härre hade sått ’et – jag har, som han sa’, en välsignader hand.
Och så har jag fähuset fullt af fä, utom de två yttersta båsarna.
Och så har jag min lille häst.
Och så har jag lottasöer9 i bygden och ändå har jag, som han sa’, ett bra smalahus10 hemma.
Och vi ha, sko’n11
I veta, en bra grisaso, och hon grisade i hin da’n och hade ällefva grisar; och det var så godhälligt12, så vi sluppo att gå mer än bara utom dörren, när vi tittade till hänne, för vi hade hänne intill stugeväggen.
Och så fick jag alla hönorna af mor; dem fingo inte de andra barnen med af, utan mor gaf mig dem och hanen med.
Och hund och katt, de följa gården.
Och vi bytte13 böckerna efter far, och jag fick Lille Kämpe14; och där är mor’nbön och middagssignelse och kvällbön och en hop psalmevärs.
Och som jag har justament sådan röst i lungan, så tycker jag, det är så illa roligt att sjunga litet ibland.
Där står:
’O starke hjälte statt oss bi!’
Och Svän så väl som jag och Jöns med, vi fingo hvar sin uppbäddader säng; och där var, som han sa’, efter som vi ha ’et: det är, som I veten, ett paltatäcke15 på bosset och så en puta och ett lakan och tu nötahårstäcke.
Och hvad kar och sådant, där var på loftet, det fick jag ihop till att ha säden i, både bryggekaret och lakekaret och det stora saltekaret; och drickatunnan, den fick jag med.
Och så fick jag vråskåpet och kärlhyllan och all lerbråten, som var i ’na.
Och sängarna och sängaskåpen och sängaloften, dem ha vi till att både ligga och lägga i, för de stå där de stå.
Jag fick fars kista med brännevinskuttingen i och den svarta stopaflaskan och silfstopen att slå i.
Och så fick jag hängeklädet16 och alla drätterna17 och de granna boningerna18; det är, som han sa’, Bröllopet i Kana och De vise männen.
Och så fick jag galbänken19 med; för mor sa’, att den, som ska’ ha hemmanet, så ska’ han ha galbänken med till att lägga styfrarna i.
Vi hade la ingen klocka, men så gick jag till Vrås marknad och jag hade några styfrar, som jag hade tjänt med min lille häst, vi ä’, kan veta, under äckelaget20 i Rya.
Dem tog jag med mig och så kom jag till marknaden, och – veten I! – jag köpte en ko, och vår härre utsåg, att jag förtjänte två riksdaler på koen.
Så köpte jag klocka för de pängarna, och när jag då kom hem och satte opp ’na, så blef mor så glader, så hon justament tog till att gråta, när hon fick höra en klocka gå i stugan.
Och det var sant, jag glömde att nämna, jag fick fars getskinspäls, som når till tjockbenen.“
Så säjer Ola:
“Ja, det måtte la gå an!
Det ville la jag gärna, att Anna finge flytta till Slätthult,“ sa’ han; “men jag har inte mycket att fly21 med ’na.
Nu sko’22 vi först gå ut i fähuset och se om kreaturen!“
Så gingo vi ut i fähuset.
“Det var en mängd med kreatur!“ tyckte jag.
“Ja, jag tänkte att ge Anna dendära broketa koen.“
“Ja män!“ sa’ jag.
“Här ska’ den bära23?“
“Jo, det blir la vid julatid,“ sa’ Ola.
“Ja, det passar bra!“ sa’ jag.
“Se här, Jon, här har jag två röda kvigor!“ sa’ gubben och pekade på två granna kvigor, och de voro så lika hvarandra som ett bär.
Så stod jag där och tänkte litet för mig själf och så sa’ jag:
“Om Anna ska’ flytta till mig, så vill jag allt ha den ena röda kvigan förutom den broketa koen,“ sa’ jag.
“Det får du inte, Jon,“ sa’ gubben.
Men då tackade jag och vände mig om och sa’:
“Viljen I inte låta mig ha kvigan, så fån
I behålla däkan!“ sa’ jag och därmed så gick jag hemåt.
Men när jag var kommen till deras skog, så kom gubben efter och ropte och vinkade med hatten.
“Jon, Jon, vänta!“ ropte han.
Nej, jag gick.
“Vänta, vänta, Jon!“ skrek han.
Nej, jag gick ändå.
“Jon, Jon, vänta, vänta, Jon, Jon!“ skrek han än värre och så sa’ han: “Kom fram!
Du ska’ få den röda kvigan med.“
“Du ska’ la’ inte vara så hiad24!
Mor sa’ till mig:
“Du får la låta’n ha kvigan med, för eljes ger däkan sig rent öfver!
Kom nu bara!“ tyckte han och drog mig i armen.
Nu var han allt nödig att få mig med; han ville, må tro, gärna ha mig till måg.
Så gingo vi fram igen och så söpo vi köpeskål på ’et och togo hvarandra i hand.
Och svärmor blef så glad, så hon gick fram och gaf oss hvar sin sup till.
Så tackade jag, och då sa’ moren, däkan fick följa med och se, hurudant där var i Slätthult; och det hade hon, kan veta, ingenting emot.
Så gingo vi hem, däkan och jag, till mor.
Och mor blef så glader, så hon slog händerna ihop och sa’:
“Hvad får du med ’na?“
“Jo, jag ska’ ha den stora broketa koen och så får jag en röd kviga med,“ sa’ jag.
“Det var bra, för då få vi fullt i båsarna!“ sa’ mor.
Sen gingo vi och sågo om alla sakerna, och så blef det kvällen.
Och när vi då hade ätit, så var det läggedags, och mor gick och rätte opp fars säng, och så kröpo vi ner och sköto för sängadörrarna.
Om morgonen så stego vi opp, och däkan gick åt fyren25 och tvättade sig och så fick hon mat och gick hem, och jag följde ’na ända till Holmelia skog.
När hon så kom hem, så sporde de ’na, hvad hon tyckte om ’et i Slätthult.
“Jo, det tyckte jag bra om,“ sa’ hon.
“Han kommer i mor’n och vill, att I, far, sko’n föja med till prästen och ta ut lysning.“
Det hade jag, som han sa’, bedt ’na säja ifrån.
Så kom jag om mor’nen, och då var gamle
Ola till reds att följa med, och så gingo vi till prästagården.
Och där var gamle Otterdahl, dendäre gamle krigsprästen, som han sa’.
Han tog väl emot oss och gaf oss hvar sin tumlare brännevin.
Och sen började vi att tala om vårt ärende, att jag skulle ha mig ett kvinfolk, för mor började att bli gammal.
Ja, ja, det hade han, som han sa’, ingenting emot, utan han önskte oss lycka till och så sa’ han:
“Då låta vi lysa förste gång till sönda’n, för då är det nytänne26.“
Så betalte
Ola två riksdaler för lysning och vigsel, och det var, som han sa’, bra; och prosten var nöjder och bockade.
Sen så tackade vi och gingo hem till Holmelia och lade opp råd, när Anna och jag skulle vigas.
“Viljen I nu, som jag vill, så göra vi af ’et om midsommar, för då är den vackra tiden.“
“Det är sant du säjer, Jon,“ sa’ Ola.
“Jag har en so, och den få vi la klämma till, och så har jag ett par kuttingar brännevin, som jag har gömt, sen jag brände i vintras.“
“Å, vi ha inte trång till att göra det justament så vidlyftigt,“ sa’ jag.
“På min sida så ber jag bara Jöns i Skallekulla och Svän i Gräppered, brörarna mina.“
Så säjer den gamle:
“Ja, jag ber min slägt, och då fån I komma midsommarafton.“
Så tyckte jag, vi skulle; inte bry oss om att göra något kronebröllop, för det är lika vigtigt.
Men då sa’
Ola:
“Vill du ha krona, Anna; för där är en i Älgås, så nära!“
“Tvi den sure,“ sa’
Anna; “sådant vill jag inte se!“
Det, tyckte jag, som han sa’, var bra sagdt; för hon ville som jag ville.
Och så var det gjordt och bestämdt, och det var inte vidare, än där rustades på bägge hållen till bröllop.
Så blef det midsommarafton, och då kom Jöns och hans käring och Svän och hans käring till vårt, och så togo vi våra rustningar och gingo till Holmelia.
Och Jöns’ käring och Sväns käring hade två kakor hvar och såfvel till dem, och dem buro karlarna; och så hade Tornilla i Skallekulla en grötabytta27 i ett ullkläde med risgrynsgröt och med en tumlare sirap midt i byttan och klyfda ägg intill ägg ikring, så vid byttan var, och Stina i Gräppered, hon hade en smörbytta.
Och så hade Tornilla brunost28 och skålaringar29, och så hade Stina ett tennfat med sötost och gorån på till utskifte.
Och mor, hon hade ett smalalår30 och en kalfvastek i ett kläde och så hade hon tårtebakelser till utskifte; och jag hade två stora kakor i ett hopsydt lakan, en framtill och en bak på ryggen.
Så gingo vi, som han sa’, med våra knyten till Holmelia.
När vi kommo fram, så var den andre främmaden allt där och spelemannen med.
Så fingo vi hvar sin tumlare brännevin.
Sen blef där kvällmat, och så lade vi oss; för vi skulle, kan veta, som han sa’, vara uppe och fara till Drängsereds kyrka i god tid.
Så om mor’nen åto vi, och så kommo hästakarlarna31 dit; för vi skulle, som han sa’, rida både karlar och kvinfolk.
Se, det blef kronebröllop ändå; för gubben var la snåler, men när det skulle vara, så ville han allt, det skulle vara riktigt till gagns.
Och spelemannen satt på hästen och spelte brudmarsch på håboja, och det var Gudmund i Krogsered, som var speleman.
Så redo vi fram till prästagården, och där voro hästakarlarna emot oss; och prästen var till reds och stassade med oss in i kyrkan; och Gudmund spelte, tills vi hade kommit fram till altaret.
Så vigde prästen oss innan mässan, och sen, när den var slut, så stassade han med oss tillbaka till prästagården.
Så drogo vi in så många, vi kunde få fatt i.
Så gick där en skål ikring, och de fingo ta med en sked peppar och brännevin, så mycket de ville, och så fingo de skålakakor med, hvar sin.
Och tänken, desse främmande gåfvo hvar sin plåt32 i brudskänk.
Så redo vi hem igen, och förridarna voro med halfve vägen; men sen foro de af som ett blikster till gården, för se, så gjorde de, som han sa’, alltid.
Där frågte de, kan veta, om deras främmad fick komma fram.
De två skänkarna svarte la inte, utan ville hinka33 dem med brännevin; men förridarna ville bara ha besked i ett flygande, så inte stassen skulle komma fram, utan att de hade mött ’en, för den skammen ville de la inte ha.
Jo, vi fingo la komma, tyckte skänkarna till sista byte, och så flögo förridarna af med stoparna i näfven och vinkade oss välkomna.
Så redo vi fram med spelet iföre, och spelemannen spelte, medan vi gingo in.
Så skulle vi äta, och spelemannen spelte till bordet.
Och där vankade både mycken mat och god mat, och vi fingo smör och ost och sylta och blötfisk, och så kom där fram ärter och sömatsfaten34 med nötakött och fläsk och smalalår och hackepölsa35.
Och så tog Stina i Gräppered fram sitt utskifte, och det var den gode sötosten och goråna sen.
Och skänkarna gingo ikring och söpo oss till och gåfvo oss brännevin till hvar rätt.
Sen så klämde vi till att dansa melevett36 och så ost och bröd eller pålske, som de kalla ’t nu för tiden.
Och sticksupar fingo vi mellan hvar dans.
Så gingo vi på ända till kvällmatadags, och då var det till att sätta sig till bordet igen och äta och supa, så länge en orkte, och Tornilla i Skallekulla tog fram grötabyttan och skifte ut brunosten och skålaringarna, och det var det rara.
Så skulle de sängleda Anna; men hon sa’:
“Å, jag måtte la kunna krypa i sängen själf!“
Nej, det hjalp inte; de unga däkerna togo ’na, och så började käringer och däker att karpas37 om ’na; men hur däkerna än försökte att fri ’na och hur de refvos och hur de sletos, så togo käringerna hänne ändå till sista byte.
Likadant slogos pojkarna och gubbarna om mig.
Men hur det var, så kommo Anna och jag tillhopa i alla fulla fall.
Där blef ändå, som han sa’, inte mycken sömn; för rätt som det var på mor’nen, så kommo skänkarna och gåfvo oss brännevin på sängen.
Och så fingo vi opp och ge det andra bröllopsfolket brännevin med.
Så kommo de ifrån sina lägen, ifrån både stuga och loft, och så blef det frukost, och där åts och där söps, så det stod härliga till.
Sen så lades, som han sa’, brudskänken på en tallrik på bordet; och där blef fämti riksdaler, och det var, som han sa’, bra.
Så lades där pängar till spelemannen och kocken, och där blef inte dåligt till dem häller.
Så höllo vi på och roade oss till da’n därefter.
Då blandtes där kallskål med sirap och drick och bjöds ikring, och sen så flytte Anna till Slätthult.
Och flyttelasset gick iföre, och hon fick, som han sa’, både kista och sängaklä’r och koppar, en stor och en liten kittel, och en mässingskruka med och så fick ’na den broketa koen.
Och gamle svärfar sa’:
“Hon får la ha kvigan med.“
“Ja,“ sa’ jag, “hade jag inte fått den röda kvigan, så hade jag inte brytt mig om däkan häller.“
Så togo vi hem till Slätthult på välkomma, som han sa’; och där var mor iföre och tog emot oss.
Och spelemannen var med oss, så vi dansade och roade oss där med; och mat och brännevin fattades inte.
Så voro de hos oss till andre dagen, och så var det slut med gillet, och de främmade foro hvar och en hem till sitt.
Så fram hvad det led, så gaf Anna mig en pojke.
Och vi satte stål både öfver dörren och i sängastocken och vi hade ljus tändt hvarenda natt och vakade öfver barnet, för det inte skulle bli, som han sa’, bortbytt eller något ledt skulle komma åt ’et.
Så piskade jag pojkakräket, för han skulle ta tukt, och så hade jag honom till att sitta på den lille röde hästen och så hade jag honom till att hålla i tömmen och i ärjekroken och i liatyget och i präjelen38 och i yksen, för han skulle få lätt vid att både rida och köra och ärja och slå och tröska och hugga.
På det lilla viset hade de la gjort med mig, och så ska’ en göra med barnen, så stå de där inte och ä’ tapphändta och tycka, allting är illa vordet.
Och så när mor skulle bära af med honom till Krogsereds kyrka, så lade hon en päng i näfven på ’en, för han aldrig skulle bli pängatröt och för han skulle bli vajen om sig39.
Och Nils kallte jag honom efter Nanne, far min.
Och det var då den onde med till pojke till att bli vajen om sig; för ifrån det han var näfvastor, så skulle han vara oppe i allting och lägga sig till allting.
Så när han blef vuksen, så gaf han sig till göteborgskörare.
Och tänk, han behöfde aldrig ta något foder med sig på vägarne och ändå så köpte han inte ett endaste strå; men när han kom hem, så hade han stora höströerna att gå och vända på i flera da’r.
Och han var god för att fara af med bara hafrekakan; för såflet, det tog han inne i stadsboderna; må tro, än så smög han sig till att doppa rockärmen eller vanten i sillatunnan och än så var han framme och strök sig på sirapsankaret.
Och aldrig har här funnits i hela Krogsered en sådan karl att se till tjäreholken; för som han gick och körde, så sprang han tillbaka och tittade, om holken blef hängande, och sen så sprang han fram och tittade, om där kom någon körare, och så han till tjäreholken igen och på det viset så gick han vägen tre gånger.
Och så var han alltid inne i stadsboderna och bad om lite såpa till att smörja vagnen med.
Se, det hade han la lärt af mig, för så hade jag alltid brukt, fast inte hade hvarken han eller jag såpan till det behäftet; utan jag gömde ’na alltid hem till Anna, hon var, som han sa’, af detdära holmeliafolket, så det ville allt lite såpa till ibland; men pojken, han hade la inte råd till att ge moren, hvad han bad ihop, han skulle bevars sälja sin.
Så hade han med sig hem ifrån städerna både snus och sill, som han bytte sig till för smör och ägg, som han hade dit.
Men jag ska’ säja, han var inte goder att handla med; för han fick då aldrig nog för snusnypan, antingen det var så, att han sålde ’na vid kyrkan eller han bytte sig till nå’nting för ’na.