Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu denna » värdighet » räknas efter fullmakts datum, så händer det alltför lätt, att trots 34 § R. F. stats- och utrikesministrame innehafva en lägre värdighet än riksmarskalken och således icke såsom meningen varit komma att i fråga om rang stå främst i landet.
Jag vet väl, att man sökt förklara detta dermed, att stadgandet i regeringsformen afser allenast, att stats- och utrikesministrame skola tillhöra högsta rangklassen och statsrå-
* den den demäst varande, och att ingenting hindrar konungen att i dessa rangklasser intaga hvilka han vill.
Att detta icke är grundlagens mening är dock alldeles sjelfklart.
Dermed afsågs visst icke att bestämma några rangklasser såsom ett slags spets på rangordningen, utan man afsåg att så fastställa värdigheten hos statens främste tjenare, att ingen i rang skulle föredragas dem eller gå framför dem.
I sina minnen och anteckningar har Carl XIILs och Carl Johans utrikesminister Lars von Engeström åtskilligt att förtälja om detta rangförhållande mellan statsministrame och riksmarskalken.
Han yttrar: » Riksmarskalken grefve Axel Fersen, som icke kunde neka mig och Gyllenborg (riksdrotset) tvennesärskilda taöuretter vid sidorna af tronen, såtte sin taburett midt emellan och kom således i en slags likhet med statsministrame.
Vid konung Carl XIII: s begraf-ning flyttade baron Fleming, som då gjorde riksmarskalks-sysslan, min och grefve Gyllenborgs taburetter in bland de andra excellensemes och satte sig sjelf och grefve Essen (äldsta excellensen) framför tronen.
Då ingén kunde förutse något sådant, blef det dervid, men då konung Carl XIV Johan skulle krönas, anmärkte jag skriftligen till baron Fleming, att statsministrames ställen voro framför tronen, och att de, ehuru ceremonielet syntes ämna annorlunda, hoppades dervid blifva bibehållna.
Derå erhöll jag ett svar af innehåll, att ehuru konstitutionen icke gåfve statsministrame rang framför äldre excellenser, så skulle dock särskilda platser blifva anordnade för dem nedanför tronen.
Jag svarade åter, att konstitutionen icke lemnat statsministrame mm hvarken före eller efter rikets s. k. herrar, emedan deras tillvaro icke vore konstitutionen bekant; men i densamma voro statsministrame förklarande att innehafva rikets högsta värdigheter.
Jag hade redan lemnat prof af eftergifven-het i hofceremonier, och i enskilda samqväm kunde jag göra som jag ville, blifva qvar eller gå bort; men icke * så i riksceremonier.
Vi fingo behålla de ställen vår värdighet tillhör. »
Att finna en så otroligt högt om sig tänkande riksmarskalk som grefve Axel Fersen sätta sig på samma linie som statsministrame var föga öfverraskande, men så mycket mer, att baron Fleming såsom riksmarskalk till och med ville gå ett steg längre och sätta riksmarskalken framför statsministrame.
Baron Fleming antingen förstod icke eller satte sig öfver grundlagens oförtydbara stadgande i detta afseende.
Imellertid är bestämmelsen i 34 § regeringsformen paralyserad icke blott derigenom, att riksmarskalkengår framför statsråden utan också i så måtto, att jemlikt kongl.
maj: ts förklaring den 31 Oktober 1851 serafimer-riddame innehafVa lika rang med statsråden och, som ordningen dem emellan bestämmes efter utnämningens datum, så gå de äldre serafimerriddame före i tjenst varande yngre statsråd, hvilket helt och hållet strider mot afsigten med stadgandet i 34 § regeringsformen.
Angående tillkomsten af detta sistnämnda bref om se-rafimerriddames rang omtalas i » berättelser ur friherre Carl Otto Palmstjemas lefnad » följande egendomliga historia.
» Vid sitt inträde i statsrådet hade Palmstjema velat taga sitt säte nederst vid rådsbordet, ehuru han, enligt dittills-varande bruk såsom serafimerriddare egde rang framför de öfriga statsråden näst efter excellenserna.
Han påstod sig nemligen såsom statsråd böra efterlefva grundlagens bud ordagrant, hvilket enligt haijs förmening icke erkände något mellanrum emellan statsministrames rang och statsrådens.
Regeringsformen § 34 stadgade nemligen: statsministrame innehafva rikets högsta värdighet och statsråden den närmaste derintill.
Konungen der-emot, som dels icke velat genom den nya utnämningen nedsätta Palmstjemas dittills innehafda värdighet och dels räknade på att särskildt begagna sig af hans högre ställning och inflytande, fann sig missnöjd med Palmstjemas sätt att betrakta saken; men då denne stod fast vid sin öfvertygelse, beslöt konungen, att likasom de s. k. rikets herrar hade gemensam rang med statsministrame, så skulle äfven serafimerriddame ega samma rang som statsråden och fullmaktens datum skilja dem emellan.
På detta sätt uppkom denna nya förordning om serafi-merriddames rang och hade till följd, att syftemålet vanns, nemligen att Palmstjema fick sitta främst bland statsråden, då hans serafimerriddareutnämning hade skett redan den 24 Juni 1841 och således var tidigare än de andra statsrådens fullmakter. »
# Så tillgick det med den saken.
Blott ett förundrar mig härvid, nemligen att Palmstjema, om han » stod fast vid sin öfvertygelse », att grundlagen icke erkänner något mellanrum mellan statsministrames rang och statsrådens, likväl så lätt lät sina betänkligheter fara genom allenast en kunglig förklaring, ty den kunde ju icke mot regeringsformens bestämmelser göra någon ändring i rangförhållandet mellan statsråden och serafimerriddame.
Hvad stats- och utrikesministern samt statsråden beträffar, så förefinnes i afseende å rang en ganska märklig olikhet mellan desse höga funktionärer å ena sidan och öfriga embetsmän å den andra.
I allmänhet bibehålles vid afskedstagandet den rang, som medföljer det sist innehafda embetet, och det är såsom förut blifvit nämndt icke ovanligt, synnerligast vid de militära tjen-stema, att vid afskedstagandet rangen förbättras, så att ofta en kapten får majors afsked o. d.
Så är icke händelsen med statsrådsledamötemas rang.
Man fann redan 1868, att under det nya statsskicket omsättningen inom statsrådet uppenbarligen skulle blifva vida större än förut och att konseljen skulle komma att befolkas ur mindre höga samhällslager, än man förut varit van vid.
För att då underlätta återgången till dessa mindre framstående platser eller alldeles privata sysselsättningar, hvilken hindrades af den höga rang, som åtföljde statsråden, äfven efter sedan de tagit afsked, beslöt man att upp-häfva statsrådens rang efter afskedstagandet.
Helt visst hade man icke på den tiden gjort sig någon föreställning om det reträttsystem, som sedan kom i gång och hvarigenom rent politiska personer betraktade konseljen såsom en ingångsport till höga embetsmannaplatser, på hvilka de gema kunde behålla sin höga rang.
Detta tänkte man sig uppenbarligen icke i det nya statsskickets menlösa dagar, och derför stadgades genom kongL brefvet den 10 Januari 1868, » att den värdighet, somgrundlagen tillägger statsministrar och statsråd, skall af dem innehafvas endast så länge de sina embeten bekläda ».
Detta står nog också i full öfverensstämmelse
med grundlagens mening, hvilken blott afser att med den omtalade höga värdigheten bekläda de män, som om-gifva konungen, men alldeles icke, att personer, blott derför att de en gång varit statsråd, skola fortfarande sättas så högt på rangskalan.
Likaledes var det naturligtvis kongl.
maj: t fullkomligt obetaget att stipulera,
* » att de som beklädt statsministers-, riksmarskalks- eller statsrådsembete, skola, sedan de derifrån afgått, jemte serafimerriddame, sins emellan efter tiden för deras utnämning ega värdighet näst efter statsrådets i tjenst varande ledamöter ».
Härigenom bringas i detta afseende rangbestämmelsema i full öfverensstämmelse med 34 § regeringsformen.
Serafimerriddame konkurrera nu icke mer efter fullmaktsdatum med det tjenstgörande statsrådet utan fingo komma i rang efter dem.
Men steget togs dock icke fullt ut för att göra nyssnämnda grund-lagsparagraf till en sanning, ithy att fortfarande den bestämmelse bibehölls, att lika värdighet med statsmini-strame tillkommer riksmarskalken, hvarigenom således statsråden i rang fortfarande kommo efter riksmarskalken.
Detta 1868 vidtagna arrangement medförde dock icke någon förändring i värdighet eller benämning för dem, som redan före förordnandet afgått från något af de embeten, som nu äro nämnda, eller blifvit till serafi-merriddare utnämnde.
Alla f. d. statsråd, som afgått före den 10 Januari 1868 eller före den dagen blifvit till sera-fimerriddare utnämnde taga sålunda efter utnämningens datum rang lika med de i tjenst varande statsråden.
Att detta endast var en halfmesyr, för så vidt man afsåg att genom förändrade rangbestämmelser göra det lättare att rekrytera konseljen och att göra återgången till en mindre bemärkt ställning lättare är klart.
Den stora
Ur dragens krönika.
V. 7 — 78.ministerkrisen 1871 företedde ett egendomligt skådespel och alla bemödanden af konungen att bilda en ny konselj
# misslyckades helt och hållet.
Tvifvelsutan kommo nog rangfrågorna att då göra sig gällande i viss mån och ganska märkvärdiga saker skulle verkligen hafva visat sig, om hela den dåvarande konseljen afgått, utan att man genast fått lämpliga reträtter åt de afgående statsråden.
Vi hade då möjligen kunnat få se en assess&lt;|r, som i rang gått före sin president, och en lektor, som lemnat läroverkets eforus långt efter sig på rangskalan.
Imellertid blef det ingenting af med hela saken, och man slapp se sådana anomalier som de nyss nämnda.
Månadsdagen af Posttidningens förkunnande, att hela konseljen ingifvit sin afskedsansökan, firades med en högtidlig handling, och den 3 November såg följande bref till riksmarskalken dagen: » Carl etc. Wår synnerliga ynnest etc.: Wi gifva Eder härigenom tillkänna, att Wi funnit godt i nåder stadga, att de, hvilka hädanefter afgå från statsministers- eller statsrådsembete, icke till följd deraf, att de bekläd t sådant embete, skola efter afgången åtnjuta värdighet utöfver dem, som på annan grund kan dem tillkomma ».
Härmed var all rang för f. d. statsråd upphäfd och.
nu ega vi således, hvad rangen beträffar, tre kategorier af afgångna statsrådsledamöter.
Först hafva vi dem, som fått afsked före den 10 Januari 1868.
De hafva rang efter fullmakts datum lika med de i tjenst varande statsråden och serafimerriddame.
Derefter komma de, hvilka afgått från sina platser under tiden mellan den 10 Januari 1868 och den 3 November 1871.
Dessa komma visserligen efter de i tjenst varande statsråden men jemte serafimerriddame taga de efter fullmakts datum sin rang närmast efter dem och gå sålunda före alla andra rangkategorier.
Till sist komma de, som lemnat statsrådstaburetten efter den 3 November 1871 och fördem har i fråga om rangen all herrlighet från statsråds-
tiden försvunnit.
Atergå de till privatlifvet, få de ingen rang alls, annan än den som kan tillkomma dem på grund af innehafvande svenska ordnar, och öfvergå de till någon tjenstebefattning åtnjuta de allenast den der-med förenade rang.
En sak förvånar mig dock i fråga om det nu omnämnda brefvet af den 30 November 1871.
Då man 1868 nedflyttade statsministrame och statsråden, sedan de afgått från sina befattningar, under de tjenst-görande funktionäreme, så fick riksmarskalken följa med; men vid karaktersförsämringen 1871 slapp riksmarskalken detta.
Han har således, när han lemnar denna befattning, rang närmast efter de tjenstgörande statsråden i samma led som serafimerriddare och statsråd, hvilka afgått före den 3 November 1871.
Jag har redan nämnt, att det bestämdt strider mot regeringsformens bestämmelser i § 34, att riksmarskalken innehar samma värdighet som statsministern och ministern för utrikesärenden.
Men i detta fall är det dock fråga om en hög svensk funktionär, men man har gått ännu ett steg i riktning mot denna bestämmelse — och detta af unionell artighet.
I statskalendern finner man nemligen följande lilla strof, som jag icke vet hvarpå hon grundar sig: » D.
D. Exc.
Norske herrar statsministrame taga plats bland Deras Excellenser efter sina fullmakters datum ».
Vi finna således de norske excellenseme täfla med de svenske angående rangen.
Jag skall icke vidare ingå i reflexioner angående detta, utan erinrar allenast derom, att derest vi icke hade haft en riksmarskalk, som räknar sin excellenstitel från 1848, så skulle främsta rangen i Sveriges land och rike för kort tid sedan innehafts af en norsk man.
Men i detta afseende erinrar jag mig en ganska lustig anekdot, som man vet berätta, men för hvars sannfärdighet jag icke kan ansvara.
Det var vid Carl XV: s kröning, vid hvilket tillfälle herr Sibbem varnorsk statsminister i Stockholm.
Som han egde äldre statsministersfullmakt än dåvarande justitiestatsministern frih.
De Geer, så yrkade han på försteget framför denne vid ceremonien, och det hade bara fattats, att vi vid detta tillfälle fått se en norsk man intaga främsta platsen.
Om icke detta beviljades, önskade herr Sibbem åtminstone få ' tura med frih.
De Geer.
Carl XV, till hvars afgörande den riksvigtiga saken hänsköts, fann dock detta gå allt för långt, men gladlynt som vanligt skall han hafva svarat: » Nej, min bästa Sibbem, det går inte för sig, att du turar med De Geer den här gången, ty nu krönes jag såsom kung i Sverige och då skall Sveriges justitiestatsminister vara den främste — men om du skulle vilja tura med mig en stund under tronhimmeln, så kan det nog gå för sig ».
Annu återstår att behandla en sista afvikelse från 34 paragrafens i regeringsformen bestämmelse om stats-ministrames främsta rang, hvilken afvikelse dock numera upphört.
År 1773 böljade nemligen konung Gustaf III att utdela titeln: » en af rikets herrar », och den förste, som dertill blef utnämnd, var grefve E. W. von Hessen-stein, konung Fredrik I: s son med fröken Taube.
Man fortfor sedan att utdela denna titel, och det blef stad-gadt, att till dem, som innehade rikets högsta värdighet, också skulle räknas fcde, som genom k. m: ts öppna bref eller särskilda nådiga förklaring fått sig tillagda alla de förmåner, hederstitlar och företrädesrättigheter, hvilka herrar rikets råd af ålder blifvit tillerkända », och dit voro att räkna rikets herrar.
Denna titel utfärdades ganska flitigt under konung Carl Johans tid, men kom småningom ur bruk och upphäfdes genom förut omtalade kungliga bref af 1868, så att man nu slapp denna utväxt på 34 § regeringsformen.
Den siste som utan annan grund än särskild karaktersfullmakt innehade denna höga värdighet, var grefve Hans Gabriel Trollem
Wachtmeister, som sista gången upptages i 1881 års statskalender.
I detta afseende yttrar Lars von Engeström i sina minnen och anteckningar: » Genast efter min ankomst till Stockholm 1809 vann jag konung Carl XIII: s hela förtroende.
Det trägna arbete mig ålåg missunnade mig ingen, men då det blef fråga om att skörda anseende, funno hoffolket underligt, att det kunde tillfalla någon, hvilken icke, lika som de, gjort ingenting, eller åtminstone högst obetydligt.
— 1809 års ständer hade visserligen icke tänkt på någr^i andra excellenser än statsmi-nistrame och derför tilldelat dem första platserna i riket.
Att detta likväl icke gick i verkställighet dertill blef jag skuld på följande sätt.
Jag var någon tid den ende statsministern, ty riksdrotset var borta.
Vid den första ministermåltid, som jag gaf, sökte hans excellens, grefve von Essen tillfälle att tala med mig ensam.
Han frågade mig då, om min tanke vore, att taga företrädet för de gamla excellenserna.
Jag svarade, att jag trodde, att ständerna icke tänkt på några andra excellenser, än statsministrame, men ätt jag ingalunda satte något värde på att vara i högsätet; att jag vore en ung man, emot h. exc.
grefve Carl Adam Wachtmeister, för hvilken jag hade mycken vördnad, och ingalunda ville sätta mig öfver honom; således ville jag rätta mig efter gammal ordning.
Grefve Essen blef statsråd och tog således sätet till höger om konungen; men vid 1810 års riksdag, då frågan blef om processioner, der jag borde figurera såsom statsminister, gick jag till grefve Essen och sade honom: ’ I enskilda sammankomster kan jag afstå min rätt men i riksceremonier icke; eders excellens gör således väl, om han, då han dervid ingenting förlorar, tager afsked ur statsrådet. ’ — Det gjorde han.
Emellertid var jag skuld till, att de gamla excellenserna, eller de s. k. rikets herrar, kommo fram; och jag hade såmycket mera orätt, som jag icke vann någon erkänsla derigenom. »
Som man ser, spelade ännu på den tiden rangfrågorna en högst vigtig roll till och med bland de mest upplyste.
På tal om dessa höga värdigheter torde det icke vara ur vägen att något tala om en titel, som har en ganska vacker klang, nemligen excellenstiteln.
Några bestämmelser derom har jag på ett undantag när icke kunnat finna.
Så mycket är visst, att den före Gustaf IH: s tid var oskiljaktig från riksrådsembetet, men nämnde konung hugnade äfven andra personer med denna utmärkelse, såsom då han tilldelade densamma åt den några och tjuguårige grefve Magnus Fredrik Brahe antagligen såsom ett försoningsoffer för det blodiga slut, som hans fader grefve Erik Brahe erhöll vid upptäckandet af revolutionsplanerna 1756.
Då riksrådsembe-tena upphäfdes, och 1809 års regeringsform införde statsministrar och statsråd, öfvergick excellenstiteln icke annat än till de förstnämnda, ehuru väl ifrågasättas kan, om icke rätteligen enligt gammal häfd denna titel bort äfven till statsråden öfvergå, då de ju i alla fall trädde i de gamla riksrådens ställe på sätt deras befattning efter 1772 års regeringsform bestämdes.
Excellenserna åtnjuta den stora företrädesrättigheten att offentligen af konungen kallas » herrar », men om jag icke misstager mig alltför mycket, dela de denna rättighet med serafimer-riddame.
Nu kallas allenast statsministern och ministern för utrikesdepartementet excellenser och jemte dem enligt kungliga resolutionen den 18 December 1857 också riksmarskalken.
Men å propos excellenstiteln berättas ett roligt infall af konung Fredrik I.
Någon i embets-stilen mindre kunnig person hade böijat en böneskrift med orden » Till hans excellens, excellens, excellens konungen i Sverige ».
Då denna böneskrift föredrogs, anmärktekonungen fyndigt nog: » den narren har gjort mig till tredubbel excellens, då jag likväl är blott en dubbel, ty jag har ju blott två röster i rådet. » En ganska fin pik åt det då rådande systemet.
Till sist skulle jag väl något orda om fruntimrens rang.
Om det var kinkigt nog att ordna rangförhållandena männen emellan, så var detta dock en ren småsak mot, då det gälde fruntimmema.
Utan att på något sätt vilja vara oartig mot damerna tror jag dock, att man tryggt kan säga, att rangsjukan — förr förstås — bland dem varit större än till och med hos männen.
Det berättas också, att, då drottning Kristina bad Axel Oxen-
• __
stjema bestämma rangen mellan hoffruntimren, den gamle statsmannen svarade, att » han gema ville utföra hvarje befallning som hennes maj: t ville uppdraga honom, blott ej denna ».
Man lemnade också 1672, då första rangbe-stämmelsema sågo dagen, detta ömtåliga ämne å sido.
Den enväldige konung Carl XI var modigare.
Han stadgade genom kongl.
resolutionen d.
4 december 1680, att kongl.
maj: t bifallit hvad adeln begärt » angående rang emellan q vinfolken, nemligen att hustrun följer mannens tjenst; efter som k. m. detsamma härmed vill hafva stabilieradt och förordnadt, så att härvid inga andra kon-siderationer än chargema gälla skola ».
Detta var nu ett ganska förståndigt stadgande, och man kunde nu med rangordningen i hand bestämma, hvad plats fruntimren skulle i samhället hafva.
Men detta stadgande hade dock ett stort fel, nemligen att endast de gifta fruntimren blefvo rangbestämda, men det lemnade helt och hållet å sido alla de många, som icke voro försedda med män.
Konung Carl XI var dock icke rådlös i detta af-seende heller.
Han stipulerade nemligen, som följer: » de, som ogifta äro, hafva rangen sinsemellan efter ål-
dem och som de äro gamla ».
Den fyndige konungen visste nog, att det på detta sätt icke skulle blifva någrarangstrider fruntimren emellan.
För närvarande gäller hvad gift qvinna angår samma stadgande som i 1680 års resolution, och det har fått sitt uttryck i 9 kap. gif-termålsbalken, att » hustrun följer mannens stånd och vilkor ».
För de ogifta damerna har lagen deremot icke lika visligt sörjt, och de få väl sålunda ännu slitas med den gamla otäcka åldersrangen från den oartiga en-våldsperioden.
Endast några vid hofvet anstälda fruntimmer hafva särskild rang.
Detta för de ogifta damerna så förargliga förhållande har i viss mån under den nyare tiden förvärrats.
Litet hvar torde påminna sig ett prerogativ, som kallades fröken titeln.
Titeln har höga anor.
Under Gustaf I: s tid bars den af de kungliga prinsessorna, och drottning Kristina sjelf försmådde icke denna titel.
Efter trettioåriga kriget, som förde in en del tyska vanor, och isynnerhet efter Fredrik I: s tid tillegnade sig adeln utan några som helst privilegier och utan något i författningar gifvet stöd denna titel såsom ett adliga döttrar uteslutande tillkommande prerogativ.
Men tiden, som nivellerar allt, har också bland andra försvunna privilegier att räkna detta, och nu tillkommer i Sverige likasom i Norge, Danmark och Tyskland denna titel alla ogifta qvinnor af det bildade ståndet och detta med rätta, ty » frökenreformens » anhängare hade, hvad adeln icke egde, att åberopa sig på en kunglig författning, nemligen, att » de som ogifta äro hafva rangen sinsemellan efter åldern och som de äro gamla » .En amerikansk tidningsman.
Chicago-bild.
Af Magnus Elmblad.
Den man, Wilbur F. Storey, hvars bild här skall flyktigt tecknas, var född i Salisbury, staten Vermont, den 19 december 1819 och afted i Chicago den 27 sistlidne oktober.
Hans lif sprang ut ur en slägt, som i alla tider utmärkt sig genom seg lifskraft, ovanligt allvar och sund rättskaffenshet.
Hans farfar dog vid 90, hans far vid 83 års ålder, och » långt lif » synes för öfrigt ha varit gemensamt för den återhållsamma och nyktra familjen Storey ’ s flesta medlemmar.
De första tio åren af sitt lif tillbragte Wilbur F. på sina föräldrars farm.
Fadern var jordbrukare eller sjöman, allt efter omständigheterna.
Modem beskrifves såsom en synnerligen kärnfrisk, idog och förståndig qvinna.
Under hennes vård växte pilten upp bland skogiga kullar, brusande strömmar och blomsterrika gräsmarker, kring hvilka i fjerran de s. k.
Gröna Bergen skymtade fram likt en väldig, snökantad gördel.
I pilten röjde sig den kommande mannen.
Tillbakadragen, tystlåten, tankfull, fann han föga nöje i att leka med sina jemnåriga: han var helst för sig sjelf och yppade för ingen sitt väsens innersta.
En och annan gammal person kommer ännu i håg det sällsynt vackra barnet med de djupa, bruna ögonen, det lockiga håretoch den bleka hyn.
Han såg ut att vara många år äldre än han var: de andra barnen kallade honom » läderlappen », hatade ocli afskydde honom.
Men de voro äf-ven rädda för » läderlappen »; ty han hade armar, ben, och näfvar såsom af stål, och att han icke saknade » starka vingar » (för att tala med våra idealistiske poeter) det fingo de snart erfara.
Vid tolf års ålder sökte och erhöll Wilbur F. » anställning » vid tidningen » Middlebury Free Press », i syfte att lära sig sätta stil.
Egaren och redaktören, mr Bar-ber, var en afsvuren fiende till allt hvad frimureri heter och det var i skuggan af hans vingar som den s. k.
» läderlappen » insöp det outsläckliga hat mot hemliga samfund, hvilket följde honom under hela hans lif.
Såsom tidningsman bemötte han dem visserligen opartiskt, men aldrig kunde han förmå sig att inträda i vare sig Frimu-rames, » Odd Fellows » eller något annat hemligt sällskap.
Den lilla köpingen Middlebury var på den tiden ett
goda skolor, ett college, en offentlig och många enskilda boksamlingar m. m.
Umgänget med den tänkande och bildade delen af dess befolkning inverkade helso-samt på den unge konstförvandten.
Flitig och ihärdig på grund af arf, deltog han ytterst sällan i ungdomens vanliga förströelser, dem han fann rent af motbjudande, och sina lediga stunder använde han till läsning eller andra studier, som stodo honom till buds.
Ordentlig skolgång kunde naturligtvis icke komma i fråga.
Efter tretton timmars arbete vid stilkasten skyndade ynglingen till sin kammare, för att der hemta vetande ur sina böcker.
Vinter och sommar var han uppe före dagens inbrott, läste några timmar och ilade derefter till sätteriet.