Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hade tagit henne från mig med tårar och smek, de andra två.
Och jag ville ju hon skulle gå.
Inte ville jag att min friska tös skulle bli till en gammal mö utan intressen i lifvet.
Det kände hon sjelf att hon icke var skapad till, och derför fick det bli dervid hurudan han var.
Och nu var hon lycklig.
Hvad gick jag och fånade om!
Ja, men jag var ensam.
Inte en själ som bryr sig om mig.
Och så dålig är jag dock icke, att jag förtjenar det.
Hvarför skall just jag?
– – – – – just jag!
De unga hade icke synts till.
Gubben kom med sitt tandlösa gräl.
Hvar de voro?
– Det visste jag inte.
– Fan ta mig var det inte opassande, stötte på skandal.
Hvad folket skulle säga när hon sprang så der med en främmande herre?
Hvad meningen vore?
– Förmodligen att de ämnade förlofva sig.
– – Hvad han hade att förlofva sig på?
– Hoppet naturligtvis.
De hade tid att vänta.
– Ja men ”jag” ville fan ta mig inte ge samtycke till något så länge – – – – Jag vågade invända att det kanske icke vore skäl att tala ur så hög ton, när flickan är myndig om fyra månader och kan gifta sig med hvem hon vill.
Jag erinrade honom äfven om att det funnits en tid då han sjelf på det allra ifrigaste förfäktat den satsen, att ett giftermål vore en sak som icke rörde någon annan än kontrahenterna sjelfva.
Det hela dog bort i hans gnatiga sluddrande medan han gick ur och i rum, smackande på sin pipa.
Jag uppfattade inte mer än: – ”jag kände mig ytterst obehagligt berörd när din skrifvelse kom från Stockholm – var nu inte dum, utan kom! – ja, fan ta mig gjorde jag icke så.
– Det var fånigt, och ingenting annat än att skratta åt.
När han slutat kom Anna, vigtig och angelägen.
”Mathilda är fasligt förtjust i honom”, så började det.
Naturligtvis hennes vanliga sätt att ”hälla” på folk.
Hon skulle med fördolda ord låta förstå att Mathilda hängde efter honom.
Hade hon varit i Mathildas ställe (!) så skulle hon minsann nog ha låtit honom skrifva två bref när hon skref ett, och hon skulle minsann inte som
Mathilda gå och stänga sig in i ett rum, utan de skulle minsann nog suttit för alla menniskors ögon, så att han skulle minsann inte ha det att säga, att hon varit för lätt att ta.
Hon hade verkligen hållit på att säga till Mathilda i går, men så tänkte hon: det gör nog fruen, som håller så mycket af Mathilda och som nog lika så väl som jag vet hvad som passar sig.
Hon idisslade det, hon idisslade det i oändlighet, alltid återkommande till det dolda hufvudtemat som skulle kunna såra och nagga mig, att Mathilda var allt för förtjust i honom och icke kunde dölja det, att Anna märkt hur det stod till så fort hon kom från Stockholm (ja, naturligtvis hade hon märkt det lite förr än kontrahenterna sjelfva, det göra alltid gamla ogifta fruntimmer) hon hade tyckt att Matti var för glad åt att skrifva till honom, Matti hade med ett ord hela tiden glömt sin qvinliga värdighet, Matti hade hängt sig om hans hals, han kunde nog ge Matti en god dag, och Matti kunde nog få sitta der med en lång näsa och se att hon bränt sina kol förgäfves, derför att hon inte bedt om Annas råd och derför att hon icke hållit på sin qvinliga värdighet.
(Jesus, hvad jag önskar den värdigheten dit pepparen växer! – ”Komedi, djäfvelskap!” skulle Gustaf säga)
Ja och jag, jag hade totalt glömt mina skyldigheter som mor – naturligtvis.
– – – Allt i väl slipade och nålfina ordalag, allting leende, mildt och väl inlagdt, allting på strumpsockarne och med ”det hör naturligtvis inte mig till att tala om.
Det förstår fruen bättre än jag.”
Jag var så led åt det, jag var så ursinnig och ked åt det, att jag velat spotta på henne.
Är jag bland menniskor eller är jag i en myrstack?
När hon idisslat sig trött i tungan, så gick hon ändtligen.
Och jag satt der qvar med mitt välvilliga oåtkomliga ansigte.
Men satanas visste nog att det tog!
Hon skuttade ut så lätt och förnöjd på sina strumpsockar.
Jaså, nu visste jag hur det skulle låta, här i denna välsignade hålan, – jag menar naturligtvis i denna förbannade hålan.
Så fort han var rest skulle det hetas med skadeglädje att det ”blef ingenting af.”
De skulle jubla åt att
Matti gjort allt hvad hon kunnat för att fånga honom, men icke lyckats ändå.
Det var bäst att de brände af sin förlofning med ens, som ett fyrverkeri, att tysta mun på byrackorna med.
Hilda hade talat om att de inte ämnade eklatera förr än jul.
Karl hade likså gerna velat att de skulle göra det strax, men Matti hade yrkat på att de skulle vänta, och så hade han gifvit efter.
Ja, om de nu väntade till jul, så skulle det hetas att Matti hela tiden med ängslan hade väntat på hans frieri och så – ändtligen – hade han förbarmat sig öfver henne.
Nej, jag ville icke att de skulle skandalisera min Matti!
De skulle se att han kommit enda ärende för att söka henne399 och att hon icke med oro behöfde vänta på honom.
Ja, och så var det skandalen att gå med en ”främmande” herre bittida och sent, utan förkläde.
Det hade också Anna talat om.
Han skulle icke vara en främmande herre längre, de skulle eklatera sin förlofning.
De hade pinat mig med sitt ömkliga småsinne så att jag hvarken kunde arbeta eller annat.
Jag bara gick och längtade efter att de unga skulle komma, så att jag kunde få tala med dem.
Men de dröjde timvis, och jag gick som på nålar.
Jag åt frukost sedan jag icke kunde vänta längre, och ännu voro de icke komna.
Slutligen! – ”Förlåt, oss, kära mamma!
– De voro trötta och glada, unga och lyckliga.
Hvad var det för dumheter att teoretisera öfver den saken.
Matti gå in till mig samt framstälde mina skäl för att de borde eklatera strax.
Hon hade aldrig tänkt på att det kunde tydas till hennes nackdel och såg helt konsternerad ut när jag gjorde reda för hur bysqvallret skulle utlägga saken.
Hon insåg att jag hade rätt och blef glad att jag kommit henne att tänka på detta.
Lyckan hade kommit henne att glömma hela den yttre verlden.
Karl kom och tittade i dörren, men drog sig tillbaka då han såg att jag hade något att afhandla med Matti.
Jag sprang till dörren.
”Käre, inte ha vi något att tala om, som inte du får höra på.
Kom du in.”
”Mamma tycker att vi skulle eklatera strax.”
”Det vill jag gerna.
Vi gingo litet af och an, talande om hur de skulle ställa det med ringar, annonser och dylikt.
Så kom Karl in till mig igen, der jag satt vid mitt skrifbord.
Han kastade sig på stolen, der han suttit föregående dag, och liksom då strök han sig öfver pannan som om kallsvetten velat bryta fram.
”Det käns så underligt, att vi skola ta det afgörande steget redan nu.”
Jag blef haj.
Var han obeslutsam!
”Ja, jag är nog på det klara, men du sade sjelf att hon kanske inte var säker på sig sjelf.”
”Den betänkligheten har jag inte längre.
Matti ger, det ger hon på fullt allvar och hon kommer icke att ta det tillbaka.
Du kan vara trygg, jag går i borgen för henne.
Du vet att jag känner henne i grunden.”
Hans drag jemnade sig, klarnade till ett uttryck af lycka.
”Tror du att hon kan öfvervinna allt det andra?
Att inte hennes tvifvel skola komma igen?”
”Om jag tror!
Nej, kommer hon någonsin att tvifvla, då är det du som är skuld i det.
Var säker om det.
Du måtte kunna se nu, hur tillitsfull hon är.”
”Tack!”
Han räckte mig sin hand med en hederlig glädje och allt var afgjordt.
Båda flickorna kommo in, och det blef öfverläggning om hur och när man skulle säga till pappa.
Jag satte mig till ro i min stora stol, Matti satt vid sidan om mitt skrifbord och Karl gick fram och tillbaka på golfvet, beredd att kasta sig i gapet på ulfven med det samma.
Hilda erbjöd sig att kalla på honom.
Han gick ensam och tuggade på sin förargelse ute på kontoret.
Han tycktes icke alls böjd för att komma.
Vi hörde honom göra invändningar derute.
Han kunde icke gå ifrån kontoret etc.
Hilda var lifvad för saken och släppte honom icke.
Hon kunde ju passa kontoret så länge.
Så fick hon honom in i salen.
Der gjorde han åter halt och stretade emot.
Han anade nog hvad man ville honom, och han skämdes smått öfver allt hvad han rifvit ur sig.
Vi andra kunde icke låta bli att se på hvarandra; hon måste formligen skuffa honom fram för hvart steg.
Det var han som var rädd för dem, icke tvärtom.
Så syntes han genom dörren, röd i ansigtet som en basunblåsare.
Vresigt, halfhögt till Hilda: ”Hvad vilja de mig?”
Så kom han in om dörren, såg på Karl med en half bugning, som om det varit ytterst oväntadt, att han funnit honom der.
Karl stod vid dörren.
Det var för honom en så alldeles ny situation, att uppträda som friare.
Också han var en smula fubblig.
Matti och jag kunde icke låta bli att småmysa åt de två andra.
”Jag – – – hm – – – har varit så lycklig att – – – hm – vinna Mathilda – – – och vi – – – – hm – – – jag ville be postmästaren ge oss sitt samtycke.”
Detta tal satte gubben i humör som när man stryker en katt på ryggen.
Han började på ett längre anförande, hvars syftning det icke var godt att utleta.
Det rörde sig kring att arbeta och taga vara på hvad man förtjenar, att hålla af hvarandra och att inte gifta sig förr än man har något.
Matti: ”Nej, pappa får behålla mig många år ännu.”
Jag: (skrattande) ”Jag hoppas de icke skola bli så många.”
Anförandet gick vidare, i zig-zag och på många omvägar.
Han visste nog att efter jul så kunde de göra som de ville (ja tacka mig för det jag erinrat honom om det!) så att inte tjenade det till något om han sade nej.
Men inte hade han några rikedomar att lemna, och – etc.
”Ingenören” fick han tillfälle att säga väl tjugo gånger.
Och så kom föredraget in i den förebrående fåran; alltid skulle han hållas utanför allting och föras bakom ljuset och aldrig tyckte man sig ha skyldighet att säga något åt honom, utan allting skulle ske bakom hans rygg.
Nej, det var det det icke skedde, just derför stod man nu och talade med honom, och det skedde alldeles inte bakom hans rygg.
De kunde icke betro sig åt honom förr än de hade något att betro.
(Det var naturligtvis jag som talade.
Jag satt i min stora stol dirrigerande det hela.
Jag kände mig så glad, belåten och uppsluppen; situationen så fullständigt vuxen.
De två hade bedt mig stanna inne och jag visste att det var dem kärt att jag satt der med mitt strålande ansigte och min muntra röst, färdig att vrida föredraget rätt igen hvar gång det kom in på allt för kinkiga afvägar.)
Ja, så kom föredraget då till sist in i det sentimentalas fåra.
Ingen frågade efter honom, han skulle öfvergifvas af alla, ingen vänlighet och ingen välvilja fans det för honom.
Jo det fans, om han bara sjelf ville låta bli att stöta den tillbaka.
Der fans det ju till exempel en, som stod så förväntningsfull, bara väntande på tillåtelse att få vara vänlig och snäll och inte längre betraktas som en främling.
Ja, egentligen visste han hvarken hvad han skulle säga, eller hvad man begärde af honom eller hur han skulle ta det hela.
”Bara som om du fått en ny son, ingenting annat.”
Gubben gick och klippte med ögonen, grimaserade och halfgrät.
Pysen strålade och friaren såg mindre förlägen ut.
Så vände gubben sig om och sade med mera raskhet än jag trott honom om.
”Jag erkänner att jag burit mig åt som en stor drummel emot ingenören.”
Nej för all del, det hade han visst inte gjort, protesterade den artige friaren.
Men det funnos andra två som skrattade och tycke att nu kom sanningen fram.
Jag jublade högt.
”Bravo Christian!
Det hade jag aldrig trott dig om.
Det var det bästa jag har hört!
– – Tag mig i näfven!
– – – Seså, tag mig i näfven, det var bra gjordt.”
Jag skrattade med tårar i ögonen och skakade hans hand, som han endast motvilligt räckte mig.
Men så trillade föredraget vidare.
Han kände inte ingenören vidare, man finge ju se tiden an, man etc.
”Nej det duger inte Christian!
Man skall inte lägga band på sina varmare känslor.
Du ser ju hur han står der och ser så rar och snäll ut.
Och när de två hålla af hvarandra, så är det alldeles nog af.
Gör nu inga omständigheter mer.
Låt oss vara glada och känna oss som en familj.
Åt skogen med alla formaliteter!
Tag hvarandra i famn och så punktum.
Det är det enda lämpliga.”
Och Matti flög skrattande upp och tog den gamle knarren om halsen och drog med samma
Karl intill sig och de togo hvarandra i famn alla tre, och gubben snappade och såg lycklig ut och de unga voro så glada att de inte visste sin råd, skrattade och nickade åt mig.
”Ingenören,” började gubben, men afbröts af mig.
”Men herre Gud, menniskor, ni ska’ väl inte fortfara med att titulera hvarandra!”
Och så kom Karl och frågade om han skulle säga pappa eller farbror. ”Naturligtvis pappa, annars skall du ju byta om benämning ännu en gång.”
Och så var allting på det klara.
Pappa slapp ut på kontoret igen och de unga kommo omkring mig.
De kramade mina händer, de smekte och klappade mig.
Det är sanning att mitt gamla hjerta blef mjukt som vax, och jag tyckte att mina två barn voro de vackraste barn i verlden, och Karl var min rare pojke, antingen han så gått till flickor eller ej.
Och jag frågade dem om det nu inte var skönt att slippa springa omkring i vråarne som tjufvar och bedragare.
Och de jublade omkring mig och de tackade mig och Hilda gladdes med oss andra.
Åh, herre Gud! vi voro så fånigt lyckliga allihop.
Och alla qvinfolksstämningar och all skepticism hade rukit så långt att jag inte kände skymten af det.
Och det fans ingenting annat qvar än en stor sund glädje öfver att det fans ett nytt och lyckligt menniskopar till i verden, att de funnit hvarandra och att de voro så hjertegoda emot mig – gamla skrof, som inte har rätt till annan tillgifvenhet än den jag kan snylta mig till, och som ändå alltid får så mycket mer än jag förtjenar.
”Och jag, som trodde att jag nu skulle bli så fattig och mista Matti alldeles!
– – – Detta är ju en ren vinst: jag får två i stället för en.”
Vi skrattade åt det, derför att vi voro så glada, och derför att vi kände oss så rika och varma och så omfamnade vi hvarandra igen.
”Kära Ernst,” säger Karl, och han kan säga det så vackert.
Och jag håller af honom.
Skall man inte vara glad när solen skiner och hjertat lefver!
Och så skulle de ut och tala om det för Anna.
Hilda, de och jag.
Skrattande och stojande.
I köksskrubben stod Hilma och rensade ärter.
”Får presentera dig min fästman,” föll det skrattande ned öfver henne som om ett äpple slagit henne i hufvudet.
Och vidare flög vilda jagten, ty Anna var i köksträdgården.
Och Hilma smög sig obemärkt ut att förtro hemligheten åt sin vän, Ebba Nilsson, som inom tio minuter hann blåsa den ut öfver hela byn med sina stora kinder.
Och i trädgården döko de på Anna, som kom med uppvikta ärmar och ärter i köksförklädet.
Hon var både glad och smickrad, ville vara comme il faut mot denne fruktade stockholmsherre, beklagade i sitt sinne att hon icke varit betänkt på det och gjort toilett, neg när de togo henne i hand och klappade om henne, pratande i munnen på hvarandra som två byggande sparfvar.
”Adjö, adjö,” sade Anna och neg, leende så förbindligt.
Och så skallade skrattet åt det och hon skrattade sjelf och blef röd, och sade att hon gratulerade, och skämdes öfver att hon sagt galet och tröstades och klappades omigen, skrattade och höll sig öfver ögonen och vred med kroppen som en förlägen ung flicka och så bad hon oss så enträget att vi icke skulle berätta för någon att hon sagt ”adjö, adjö.”
Och vi skrattade och försäkrade, stimmande framåt trädgårdsgången i det varmaste, mest glänsande skånska solsken.
Jag hade ett ”förfärdeligt” besvär med att få menniskorna in att äta frukost, fastän de sade att de voro hungriga och att det skulle bli obeskrifligt godt med mat.
De voro så glada och lyckliga att det knappt fans sundt förnuft i dem.
Det var riktigt uppbyggligt att se.
Man hade i ”byn” talat om att Karl skulle vara ful.
Detta harmade Matti, och hon ville derför exponera honom.
De gingo således alla till Palmens för att gratulera Ida, som fyllade år.
Jag passade på att duka middagsbordet, skaffa vin och ordna blombuketter medan ungherrskapet var borta.
Jag kände mig rikligen belönad för både svettbad och besvär när Matti, utan att misstänka något, öppnade dörren och tvärstannade med det glada utropet: ”O, så festligt!”
Det gladde henne så barnsligt rart att jag gjorde en smula affär af henne.
Alla voro vi så glada att vara fria från tvång och smygeri.
På eftermiddagen skrefvo de unga till Karls föräldrar, och Karl skref till Anna Whitlock, Matti till Gustaf och Anna.
Vid half femtiden, då allt detta var undangjordt, kom Matti ut från sängkammaren, der de suttit och skrifvit.
”Hvad det nu skulle vara skönt att komma ut och åka!” sade hon.
”Det kan godt gå för sig, bestäm hvart ni ha lust att resa; jag består skjuts.”
Hon blef så glad.
Ack om de kunde resa rundt kring Ringsjön!
Jo – hvad de det kunde.
Jag sprang strax till gästgifvaregården och bestälde skjuts.
Och så gåfvo vi oss i väg.
Hvad de gladde sig åt den turen!
Alla voro vi i sådan feststämning.
Vi lågo en stund i skogen och sågo solen gå ned och skymningen långsamt sänka sig öfver sjön.
Vi lågo på en liten bergknalle, hängande ut öfver stranden.
Der var skönt.
Jag tror att vi alla skola minnas den färden, oförberedd och improviserad, derför så frisk och omedelbar. – – – ”Kära, kära Ernst,” sade Karl gång på gång för att betyga sin tacksamhet.
Han var så öfversvallande lycklig, derför skulle också jag ha min slick af slefven.
Han var så blek – min stackars gosse – men så glad.
Han var full af historier och lustighet.
Och inte voro vi sippa, inte.
Riktigt lössläppta voro vi och kunde skratta åt hvad det skulle vara.
På hemvägen var det kallt och började mörkna.
Vi svepte oss alla i filtar och schalar.
Stjernor började titta fram.
Alla färger höljde sig i skuggor.
Dragen skymtade otydligare, men ögonen glänste, och ansigtsuttrycken framstodo så harmoniskt, liksom med en sådan enhet.
Karl satt och sjöng Bellman hela tiden; hans minne är outtömligt och han var förträffligt i stämning.
Intet pryderi.
Allt var så friskt och naturligt.
Och så Bellmans underliga ömsom sorgsna ömsom saftiga humor.
Kanhända rodnade Matti ibland, men det kunde man knappt se, ty skymningen – som endast mildrade alla linier – förtog eller uppslukade alla färger.
Jag satt och såg på Karl.
Der i halfdagern, men den mjuka bredskyggiga hatten neddragen till öronen, hufvudet skjutet ned mellan skuldrorna som en fågelunges, och en filt stramt hållen kring axlarne, satt han slappt och belåtet hänsjunken, vaggande efter vagnens rörelser.
Och han var icke lik sig som eljest.
Ansigtet såg så litet och blekt ut, men ögonen voro qvicka, skiftande lefnadslustiga, men med en viss sorgbunden öfvergifvenhet.
Och orden kommo snabbt och rytmiskt, sjungna som till ett ackompagnemang af hälar eller knytnäfvar mot ett bord, till glasens klirr och då och då en kyss.
Han satt som en ängknarr /kornknarr/ sitter i gräset och sjunger, utan bekymmer, i skymningens ro; njutande af sin egen röst och allting omkring sig.
Det var så underligt hopknipet och litet, detta bleka ansigte under den svartskyggiga hatten.
Det var ett ungt lefnadslustigt libertinansigte, med kisande blanka ögon och en tandlös mun med mjuka läppar.
Och när han sjöng den Bellmanska aftonpsalmen.
Hvilken stämning det var i det!400
Jag älskar i alla fall Bellman; att höra honom sjungas.
Att läsa honom är helgerån.
Melodi och ord äro som vuxna tillhopa.
Vid ett tillfälle då Karl och jag voro ensamma i trädgården undrade han om Matti skulle kunna helt besegra det obehag hon måste ha rönt vid hans bekännelse om hur kär han varit i Anna Whitlock. ”Det är det hårdaste prof man kan ställa en qvinna på att betro henne hur man varit förälskad i en annan.
– – – Det är också svårt att tala om sådant.
Man faller så lätt för en lågsinnad frestelse att göra för liten rättvisa åt de känslor man förr hyst.
Och det tycker jag är orätt.”
Vid ett dylikt tillfälle yttrade han också:
”jag undrar om pysen till fullo kan fatta arten af de slitningar, som genom detta förhållande uppstodo i mitt lif.”
Jag förstod icke riktigt hvad han menade.
Och vi fingo aldrig tid att tala ut om något, men jag tror att han menade, det hans obesvarade och dock på ett underligt sätt gynnade förälskelse feberaktigt uppdrifvit hans könslif och derigenom kastat honom i utsväfningar, dem han kanske eljest hållit något tillbaka på.401
Ellen berättade som prof på Anna Whitlocks gluppskhet när det gäller vänskap och dylikt, att hon var så förbittrad öfver att Ellen icke kunde besvara hennes entusiastiska känslor, att hon kunde ge sig att i raseri slå en trädstam ute i skogen, derför att Ellen i skämtsam förtjusning slagit sina armar omkring den.
Karl nämnde under ett samtal att han så väl kunde förstå hur Ellens lugn borde göra Anna ursinnig.
Ty Ellen är sådan, att hon kan vara hur god som helst mot sina vänner och göra allt för dem, men hon håller sitt eget borta från dem.
Man har alltid en känsla af att hon icke behöfver någon, – att hon är sig sjelf nog.
Ellen menar att Anna Whitlock aldrig skall släppa sitt tag öfver Karl.
Hon skall endast draga Matti in med deri. – Ellen har nog rätt.
– Anna har icke förmågan att draga sig tillbaka.
Karl satt en gång och talade om Knut Wicksell, att han var så duktig vid sitt första framträdande, men att han sedan dess aldrig uträttat något, trots sina häpnadsväckande kunskaper och sitt ofantliga lärdomsmaterial.
Han är loj, död, ohågad.
Han blir aldrig färdig till något.
Det är bedröfligt att se honom.
Det är en djup, inre otillfredshet.
Han är så sluten och så otymplig.
Han tycks icke alls komma till rätta med sig sjelf.
Det är något bundet öfver hela hans väsende, och det är som om han sjönk allt djupare ned deri.
”Men hur kan det vara?”
Karl såg på mig länge.
”Jo – kom blott ihåg att karlen är trettiosex år gammal.”
Jag kom ihåg.
Han är det lysande undantaget: absolut återhållsamhet.
Ja der ha vi det gamla ordspråket: för mycket och för litet – – – – 402
Redaktör Wall hade härförleden frågat Gustaf, om han håller mycket styft på sina grå jägerian-kragar.
Nej bevars, det gjorde han alls inte.
Han kunde gerna lägga af dem sedan han kom in i Dagens nyheter.
Hum!403
Karl hade i sin ifriga välvilja för gamla Ernst sagt åt Matti: ”Pappa kan inte lefva så länge, och så kan Ernst komma och bo hos oss.”
”Det gör hon aldrig i verlden,” svarade Matti, som känner mig.
– Mitt eget!
Anna Ljungberg skref till Matti, att när hon och Gustaf fingo brefvet om förlofningen, blefvo de så glada, att de gräto i glädje.
Och ändå veta de inte ett dugg hvad han är för slags karl!
Och Matti skulle komma dit genast, – så fort som möjligt.
Och Anna skulle lära henne allt hvad hon kan i matlagningsväg.
Hon inbillar sig att man sköter ett literärt litet hushåll i Stockholm på samma sätt som en större landtgård i Skåne.
– – – Äh, nu börjar denna afskyvärda afgudadyrkan, som gäller bruden!
Qvällen innan Karl reste sutto ungdomarne och jag i salen, gladt språkande.
Karl sade att det skulle vara så roligt om jag reste med Matti till hans föräldrar.
– ”Ja, det skulle vara roligt,” svarade jag i stundens obetänksamhet.
De talade om – Karl och Matti – att de skulle lära sig à quatre mains och spela tillhopa.
”Ack ja,” utropade Matti, ”och så skola vi taga dem med till Kalmar.
Det skola de tycka om.”
Mathildas glada tilltro plågade mig.
Jag undrade hvad Karl tänkte.
”Nej,” sade han beslutsamt, ”det skola vi icke.”
”De äro sådana musiksnobbar.”
Jag tyckte om honom för det han genast tog illusionen från Matti.
”Men vi kunna ha nöje af att spela dem hemma, – för oss sjelfva,” tillade han.
”Matti, jag följer inte med till Kalmar,” sade jag då hon kom in i sängkammaren för att säga mig god natt.
”De äro bestämdt högfärdiga.
Och högfärd tål jag inte.”
”Herre Gud, hur skall jag bära mig åt!”
”Skräp, det går nog.”
Den sista tiden har jag riktigt gått och drömt om guld och gröna skogar, jag har tänkt på en möjlighet att behålla hela trädgården och hela detta gamla huset, när gubben dör en gång.
Hvilken förmätenhet!
Inte får jag råd till det!
Men hur har jag nyktrat till från min dröm?
Det är någonting i Ellens sätt, som gjort det.
Hon har inga illusioner sjelf.
Hon väntar icke på annat än fattigdom sjelf.
Och så räkna både hon och Karl det för en så orimlig tur, om jag får Fru Marianne i Stockholms dagblad.
När vi nämnt något om Sextorpsresan och den derpå följande uppgörelsen har Matti alltid blifvit tankfull och allvarsam med ens.
”Det var en underlig början,” säger hon då, ”en underlig början!”
Och hennes röst får ett tonfall som jag aldrig hört der förr, – aningsrikt, eftertänksamt, genombäfvadt af lifvets hela djupa, oändliga betydelse.
Hon har inga detaljer gifvit mig.