Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den liar också gjort sig verksam och min öfvertygelse är, att om, såsom jag hoppas, 7:de §:n blir ändrad och Kegeringen kommer att bibehålla makten att bestämma huruvida åtal bör ega rum eller icke, så skall l:sta §:n här tillämpas i den syftning, som Utsk:t önskat, och i det afseendet kan det vara oskadligt om den står qvar.
Här har af flera talare blifvit yttrad den åsigt, att ehurn de anse de af LagUtsk:t förordade ordalagen vara jemförelsevis vida bättre, de likväl, med afseende derpå att 2:ne Stånd antagit K.
M:s Propos. , vore benägna att bifalla denna.
Vid sådant förhållande anser jag icke lämpligt att vidlyftigt orda om saken.
Vill man således hafva en lag, har man den öfverty gelsen att den icke annat än efter stängaste nöden kommer att tillämpas, och ställer man genom tillämpningen af 7:de §:n att så sker, då kan lagen vara oskadlig; men om man med antagande af de ordalag, som lemna rum för användandet af de verldsliga vapnen, straffar endast föredraget af villfarande lärosatser, med öfverlemnande åt domkapitlen att bestämma om åtal skall ega rum, då skulle jag anse att lagen är vådlig.
Många ledamöter ropade nu på propos. Erih.
Då jag redan på f. m. uttalat mina tänkesätt i frågan, hade jag icke ämnat ytterligare begära ordet, men den näst siste talaren, Frih. Hamilton, har upkallat mig ännu en gång.
Erih:n har i denna diskussion, som egentligen åsyftar att införa en toleranslag i landet, efter min tanka angripit sjelfva religionsprincipen
Denna princip lärer likväl förgäfves kunna kullslås.
På grund af densamma har katholska påfvedömet nödgats vika från vårt land.
Erih:n har yttrat att han gjort en resa till
Danmark för att höra hvad intryck religionsfriheten derstädes gjort, och fått det svar, att den icke medfört den ringaste verkan.
Då jag velat försvara religionsfrihetens princip, har detta gifvit mig anledning att äfven tillfråga presterskapet i angränsande länder och de hafva förklarat att de äro fullt tillfredsställde med religionsfrihetens införande.
Jag har visserligen icke personligen tält med någon
Dansk, men jag har läst åtskilliga-Danska skrifter af högst aktningsvärda författare, som förklara att religions^ frihetens införande är en välsignelse för Danmark.
Jag har trott mig böra upptaga detta, och har jag misstagit mig om Frihms yttrande, ber jag om förlåtelse.
De Geer har yttrat att den IC.
Proposm icke är mindre liberal än Norska dissenterlagen.
Det kan jag icke biträda; jag är fullt öfvertygad att den, som genomläser Norska dissenterlagen, skall finna en himmelsvid åtskillnad mot den liberalitet, som K.
M:s förslag innehåller.
Såsom jag på f. m. yttrade, kan denna lag icke tillfredsställa de liberala tänkesätt, som i religiöst och politiskt hänseende gjort sig gällande; på J>eu 19 Maj e. m. 325 grund deraf har jag också yrkat att LagUtskrfs l:sta författn. måtte blifva antagen af E. o. Ad., ehuru jag helst skulle velat instämma i Hr Rosenqvists förslag, som uttalar hvad Norska dissenterlagen innehåller till alla delar, hvarjemte jag äfven önskat återremiss på den andra af LagUtsk:t föreslagna författning, specielt med afseende på denna punkt.
Hr von Qvanten, Emil; Det har blifvit sagdt att de uttryck, som förekomma i Utsk:ts förslag, skulle kunna hafva afseende på den vetenskapliga forskningen, och icke uteslutande komma att tillämpas på de religiösa lärorna.
En sådan skillnad finnes dock verkligen icke i förslaget.
I §:n står endast »den som offentligen förkunnar», och sedan »villfarande lära»; således kan denna bestämmelse mjmket väl tillämpas på alla, som förkunna hvad lära som helst, som icke öfverensstämmer med Svenska kyrkans.
Yi hafva i afton hört denna § tolkas sålunda, att derigenom skulle fås en större frihet vid universitetet.
Man önskar naturligtvis att komma till något beslut i denna fråga, och mången, som förklarat att han annars skulle halla på LagUtsk:ts förslag, vill likväl biträda K. M:s Eropos., för att få saken afgjord.
Jag hyser dock den öfvertygelsen, att det är bättre om man icke kommer till något afgörande alls i denna punkt, än att antaga en lag, som är sämre än hvad man nu har, en lag, som måste anses som ett tillbakaskridande; ty det är ett tillbakaskridande i senare hälften af nittonde seklet, att antaga en lag, som är så mot den vetenskapliga forskningen som denna, Jag tror också att om R.
.o. Ad. icke skulle antaga Utsk:ts förslag, en utväg skulle kunna ega rum för att hindra det saken förfaller; det kunde nemligen hänskjutas till samma LagUtsk:s Betänk:de.
Hamilton tält om den religionsfrihet, som skulle finnas i Frankrike, vill jag påminna om att i detta land funnits Ministrarne Necker och Guizot, som voro protestanter och detta vittnar om en frihet och tolerans, som är mer än något af dessa förslag tillstyrker.
Således anhåller jag att LagUtsk:ts förslag måtte bifallas och K. M:s Propos. förkastas.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade H. Exe. Hr Gr. o. Landtm., att, i afseende å den nu förevarande §:n, blifvit yrkadt dels bifall till densamma, sådan den lyder i Utsluts förslag, dels afslag derå och antagande af den motsvarande l:sta §:n i K. M:s förslag, och dels §:ns återremitterande ; hvarefter och sedan propos. blifvit framställd å bifall till den af Utsk:t föreslagne Irsta §:n, samt med starka nej jemte åtskilliga ja besvarad, propos. gjordes om afslag derå och antagande af den motsvarande §:n uti K.
Mrs förslag, 326 Den 19 Maj e. m. dervid svaren utföllo med starka ja, blandade med några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Frih. Cederström, Thure, begärde votering.
Upplästes och godkändes följande voter:s-propos.: ”Den som bifaller § 1 uti det af LagUtsk:t i Betänkt Nio 21 framställda förslag till författn. angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, röstar Jaj Den det ej vill, röstar Nej; Tinner nej, afslår B., o.
Ad. förenämnde § och antager lista §:n uti den af K.
Mit föreslagna Förordn i ofvanberörde ämne.”
Nej 70. § 2.
Enda skillnaden mellan Utskits förslag och den K.
Proposin, beträffande denna §, är den att Utskit utsatt maximum af straffpåföljden i första mom. till 2 år, i st. för att K. M:s Propos. har 1 år.
Proposin är affattad i öfverensstämmelse såväl med den K.
Proposin i ämnet vid förra Riksdagen som LagUtskits då framställda förslag.
Jag vill icke neka, att Utskis nu afgifna förslag kan hafva skäl för sig, men jag kan icke Auna förändringen af sådan be tydenhet, att den bör föranleda till förkastande af den K.
Proposin, desto heldre, som, på sätt jag haft äran anföra vid de gemensamma öfverläggningarne, maximum i fråga om 2:dra §:n kan blifva förhöjdt derigenom att brottet i sina gröfre arter kan hemfalla under den särskilda lagen om bedrägeri, der strängare straff är stadgadt.
Jag anhåller derföre att, med afslag å Utskits förslag, K M:s Propos. angide denna § måtte bifallas.
Det är naturligt, att om jag förutsett, det den af LagUtskit föreslagna förändring i lista §:n icke skulle vinna bifall, hade jag icke kunnat tillstyrka bifall till den föreslagna förändringen i den 2:dra, emedan de i så fall icke stå i den harmoni till hvarandra, som hegge §§:na fordra, ty det är klart att om minimum är större efter denna §, mäste äfven maximum vara större.
Men med den åsigt, som gjort sig gällande hos R. o. Ad., att man skulle biträda K. M:s Propos., för att icke fa splittrade meningar, är jag icke envis, utan fogar mig i det beslut, R. o. Ad. fattar.p I) e n 19 M aj e. m, 327 Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef §:n afslagen och den motsvarande 2:dra §:n i K.
M:s förslag i stället antagen. § 3.
Den ifrågav:de §:n i Utsk:ts förslag öf verensstämmer med 4:de §:n i K.
Proposm, med den skillnad att orden »som minderårig är» blifvit utbytta mot orden »sorn ej fyllt 21 år.”
Det är sannt att TJtsk:ts förslag innefattar en närmare bestämning än K. H:s Propos.; men enl. min föreställning är just denna närmare bestämning otjenlig.
Med ordet minderårig förstås i K.
M:s förslag, efter min föreställning, den som ännu icke uppnått den ålder att förmågan af sjelfbestämning kan anses vara hos honom utvecklad, ett förhållande, som är olika hos olika individer och derföre bör öfverlemnas till bedömande i konkreta fall.
För att genom exempel visa konseqyensen af TJtsk:ts förslag, vill jag endast erinra derom, att en främmande trosbekännare, som öfvertalade sin till Evangeliskt-Lutherska kyrkan hörande hustru att åtfölja honom till en andaktsöfning af hans trosförvandter, skulle derföre ådömas ansvar, derest hustrun vore yngre än 21 år.
En enka anses af lagen myndig och mäktig att råda öfver sina handlingar, fastän hon ej uppnått 21 år, men den, som före denna tid öfvertalade henne att bevista en andaktsöfning af främmande trosbekännare, gjorde sig förfallen till straff.
Uppenbarligen vore en sådan lag orimlig, och så framt den af Utsk:t åsyftade tydligheten ej står att vinna utan en uppoffring af förnuftets och rättvisans kraf, så måste det mera obestämda uttryck, som blifvit begagnadt i den K.
Proposm, tilläggas företrädet, hvarföre jag anhåller att, med afslagåUtsk:ts förslag, måtte antagas 4:de § i K. M:s Propos. Gr. Sparre:
Om denna § gäller detsamma, som jag yt trade om den förra.
Utsk:t hade utan tvifvel, om Utsk:t icke tillstyrkt ändring i en vigtigare fråga eller lista §:u, icke ansett lämpligt tillstyrka någon förändring i denna §; och jag vill, af det skäl, som jag redan nämnt i fråga om näst föreg. §, icke vidhålla Utsk:ts förslag i denna del.
Sedan öfverläggningen ansetts fulländad, blef propos. pa afslag å förevarande § och antagande i stället af § 4 i K.
M:ts förslag framställd samt med ja besvarad. 5 och 6.
Bi föllos
Den 19 M aj «. m. § 7- Frih. Cederström, Thure:
Ehuru jag, efter den ut gång, frågan först fått, icke vågar hoppas att de åsigter, jag i detta fall hyser, skola vinna bifall, kan jag dock icke undgå att mot K. M:ts Propos. i förevarande 7:de punkt anmärka, att den obestridligen står efter hvad Lag-Utsk:t föreslagit.
Utsk:ts förslag tyder så: ”För villfarande lärosatsers utspridande, efter thy i l:sta §:n sägs, må ej åtal ega rum, med mindre Konungens Justitie-Kanslor, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtals anställande vara för handen.”
Detta stadgande är enligt med hvad som hittills är gällande, och jag tror icke man kan påstå, att hvarken det allmänna eller den enskilda lidit något mehn af det, sorn i detta afseende varit stadgadt.
För min del tror jag, att man i alla möjliga fall hör söka få så mycken enhet som möjligt 1 lagskipningen.
Den är möjlig att åstadkomma just derigenom, att nämnde makt ligger i Just.-Kanslerns hand.
Ilen om det nu skulle öfverlemnas åt 13 domkapitel, som äro sammansatte af olika personer, dels andlige, dels verldslige, så är lätt att förutse, att det kommer att inträffa, att det ena domkapitlet remitterar till åtal hvad det andra icke upptar, samt att en mängd åtal komma att ega rum, som aldrig blifvit väckte, ifall det berott på Konungens Just.-Kansler.
Det är jemväl ett annat förhållande, som äfven bör tagas i betraktande, att enligt don grundsats, som i iag är gällande, bör icke rättigheten att bestämma åtal lemnäs åt den, sorn kan anses vara part i saken eller deri intresserad; och svårligen kan man neka, att presterskapet icke är intresseradt uti sådane frågor, som angå öfverträdelse!- af religionsförfattningarne.
Ifall denna § i K. M:ts Propos. antages, blir följden den, att hvar och en, som i religiösa frågor yttrar något, som är stridande emot den godtyckliga uppfattning, som är rådande hos pluraliteten, af Consistorii ledamöter genast ställes under åtal.
Jag tror derföre, att detta uppdrag icke bör åt domkapitlen öfverlemnas.
Vidare anser jag, för min del, att det verkligen icke är med andan af det presterliga kallet öfverensstämmande, att göra presterskapet till fiskaler; jag får således hemställa, att Ståndet måtte, med afslag å nu föredragne 7:de punkt i K.
Proposm, bifalla hvad Lag-(Jtsk:t här välbetänkt föreslagit.
Då jag i början af denna diskussion nämnde i korthet do skäl, som förmådde mig att förorda K.
M:ts Propos., så förklarade jag likväl, att i afs:dc pa denna § torde en redaktionsförändring icke kunna undvikas, hvilket likväl kunde ske utan någon vidare rubbning uti lagförslaget, och att det vore antagligt, att de öfriga Stånden skulle gilla en sadan förändring, så att ett gemensamt beslut
Den 19 M a j e. m. af Stånden kunde erhållas.
Det har också visat sig, att jem\ äl inom PresteStåndet betänkligheter uppstått emot denna 7:de §; ty ehuru detta Stånd önskat att oförändrad antaga den K. propos:n, och derföre godkännt §:ne enligt redaktionen i densamma, äfven i fall då det erkännt att Lag-Utsk:ts var bättre, så framställdes dock af flere talare anmärkningar emot denna 7;de §, hvilken var den enda, som föranledde votering, dervid 15 röster voro för ändring i densamma.
Det synes af denna §:s redaktion, att meningen visserligen varit, det domkapitlet derigenom skulle fa en rättighet att undertrycka åtal, och det har äfven inom PresteStåndet åberopats såsom skäl att §:n borde godkännas; men det inses dock lätteligen, att sedan man åt domkapitlet öfverlemnat 'en sådan rättighet att förhindra åtal, så skall i verkligheten, i alla de fall, då domkapitlet förklarat sig anse att skäl till åtals anställande äro för handen, detsamma anses såsom den egentliga orsaken till att målet blifvit anhängiggjordt, och domkapitlet skall alltså i främsta rummet drabbas af allt det förhatliga, som merändels åtföljer en religionsprocess.
Det förevarande lagförslaget är icke någon kyrkostadga, utan en borgerlig lag, i kraft af hvilken staten bestämmer do olika religiösa bekännelsernas olika berättigande, och det är alltså principvidrigt att låta de kyrkliga myndigheterna deltaga i handhafvandet af en borgerlig lag.
Kyrkans målsmän hafva ock alltid framhållit den grundsatsen, att religionsproeesser anställas icke af kyrkan och för kyrkans skull, hvilken eger att begagna endast andeliga vapen, utan af staten, på grund af politiska skäl.
Emot en sådan grundsats strider förevarande 7:de §.
Beservanterne utaf PresteStåndet i Lag-Utsk:t hafva visserligen yttrat, att ”stiftets domkapitel, hvilket egde och kunde erhålla vida fullständigare och tillförlitligare underrättelser om verkliga förhållandet, än dem Just.- Kansleren genom sina underordnade kunde inhemta, och som härvid måste betrakta frågan ur eu högre synpunkt än endast den borgerliga ordningens vidmakthållande, skulle, såsom ock erfarenheten under de sednare åren nogsamt bestyrker, anse anställande af åtal vara obehöfligt och skadligt verkande, samt att andra medel, såsom undervisning och förmaning m. m., vore de rättaste och tillfyllestgörande.”
Men samme reservanter hafva likväl derjemte uppgifvit ett annat skäl för bibehållandet af ordalvsen i den K. Propos:n, då de emot ITtskits förslag yttra: ”Man vill förneka kyrkan tillfälle att söka lagens skydd emot obehörigt inträng inom dess fridlysta onmide, såvida icke hos Konungens Just.-Kansler benägenhet förefinnes att det lemna.”
Häraf synes, att reservanterne jemväl haft andra skäl för bibehållandet af denna §, än det, att derigenom för domkapitlet bereda en möjlighet att tillintetgöra åtal.
Äfven jag för min del tror visserligen att domkapitlen skola begagna denna makt, isynnerhet för att förhindra åtal, men jag anser den 330 Den 19 Maj e. m. dock alltför vådlig och förhatlig, för att jag skulle vilja öfverlemna den till kyrkans målsmän.
Jag får alltså föreslå att §:n måtte få följande lydelse: »För villfarande lärosatsers utspridande, efter thy i l:sta §:n sägs, må ej åtal ega rum, med mindre, sedan domkapitlet i orten, efter erhållen underrättelse och inhemtad närmare kännedom om saken och dess sammanhang, yttrande deröfver afgifvit, och Konungens Just.-Kansler förordnat allmän åklagare att åtal i laga ordning utföra.” H.
För min del tror jag icke det ligger så stor vigt på skilnaden mellan M.
M:ts förslag och Lag-Utsk:ts Bet:de i denna §, som man här synes vilja dervid fästa.
Min tro är nemi., att om en dissenterlag kommer till stånd, hvarigenom separatister erhålla rättighet att bilda egna församlingar och fritt öfva sin religion, så skall det fall ganska sällan förekomma, då villfarande lära utsprides på det sätt, att vare sig Just-Kanslern eller
Domkapitel skall finna någon fördel för sig eller kyrkan att derför anställa åtal.
Hvad jag emellertid anser hehöfligt är, att sådana åtal icke må anställas, utan att en sakkunnig eller kyrklig auktoritet pröfvar, huruvida en villfarande mening verkligen är utspridd; och för att vinna detta mål, har K. M:t föreslagit, att åtal icke må anställas, med mindre än att domkapitel verkligen funnit brottet vara begånget.
Det förhåller sig icke såsom Frih.
Cederström uppgifvit, att TJtsk:t bibehållit hvad som hittills blifvit stadgadt, eller att sådana åtal hittills varit beroende endast af Just.-Kanslerns förordnande.
Ett stadgande i denna syftning fanns endast i det gamla konvent.-plakatet i afs:de på sådana sammankomster af Svenska kyrkans bekännare, som, utan att der uttalats någon bestämd villfarande mening, dock ansågos olofliga.
Nu har man i det nya konvent.-plakatet af den 26:te Oktober 1858 funnit sig föranledd att taga hort Just.-Kanslerns åliggande att ensam förordna om åtal i dessa mål, och i stället öfverlemnat åt en kyrklig auktoritet, ehuruväl visserligen den lägsta, nemi.
Kyrkorådet, att förbjuda hållande af andliga föredrag vid sådana religiösa sammankomster, och först sedan detta förbud öfverträdes, får åtal ske.
Det skulle då förefalla mig nästan såsom en anomali, att i detta fall, der Just.-Kanslern icke tillförene haft ett sådant uppdrag, man skulle anse nödigt att lemna honom det nu, då straffbestämmelserna i så betydlig grad minskas.
I nu gällande lagbestämmelser är undantag i 4:de kap. l:a §:n Missg.-Balken gjordt för dem, om hvilkas mening lärarne af den rätta trosbekännelsen icke äro eniga.
Någon ersättning af detta stadgande har ansetts erforderlig, och man har trott detta kunna ske genom den i K.
Proposm
Domkapitlen lemnade pröfning.
I händelse ett sådant förslag, som af Frih. Posse blifvit väckt, skulle med någon säkerhet kunna påräkna framgång, finner jag Den 19 Maj e, m. 331 ingen betänklighet vid att biträda detsamma; men då man ingalunda kan vara säker derom, och jag icke anser väsendtligt, om denna ändring vinnes eller icke, kan jag icke deraf tinna tillräcklig anledning att frångå K.
Mits Propos., utan anhåller äfven vid denna §, att K, o. Ad., med afslag å TJtsk:ts Bet:de, måtte bifalla hvad K. M:t föreslagit.
Lika med den föregående talaren anser jag icke den nu förev:de frågan af så stor vigt, att jag derföre skulle vilja sätta på spel det hopp, som nu tycks förefinnas, att få åtminstone det K. förslaget godkändt.
Het torde också vara temligen ovisst, om ifrågaviae § i nämnde förslag är så alldeles förkastlig.
För min del tror jag det icke, nålman besinnar, hvilka stora andliga rörelser, som uppstått på sednare tider i landet, och den betydliga förökning i Just.- Kanslerns embetsförvaltning, som honom derigenom skulle tillsk}mdas.
Dessutom torde icke vara säkert, att Just.-Kanslern skulle vilja åtaga sig ett sådant bestyr, utan torde det vara skäl att utminutera detta åliggande till Domkapitlen i landet, som väl kunna tåla vid att, om det blir fråga om åtal, lida någon liten smälek för den saken.
För öfrigt inser jag, att det kan vara flera, som hysa olika åsigter i detta afs:de; men det mål, hvartill vi syfta, är af så stor vigt, att man bör lemna de individuela åsigterna a sido, för att taga ut steget fullt på den väg, vi börjat beträda.
Jag tillstyrker således bifall till K. M:ts Propos. i denna del.
Mig synes jemväl i detta fall K. M:ts Propos. ega ett bestämdt företräde framför LagUtsk:ts förslag.
Det måste i hvarje fall vara en vinst, att den speciela sakkunskapen blir den, som skall afgöra, om åtal. må ega rum eller icke.
En värd talare har före mig förklarat, att Domkapitlen skulle göra sig förhatliga, derest de tillstadde ett eller annat åtal.
För min del tror jag, att hvarje embetsman måste, under medvetande af sina afsigters renhet, veta att uppfylla sin pligt, oberoende af de större eller mindre vådor, som derigenom skulle kunna honom drabba; men icke nog dermed; jag skulle tro, att den stora laglydiga pluraliteten af nationen skall hålla en embetsman räkning för ett sådant förfarande, så att han, om han med insigt och omsorg fullgör sitt åliggande, han derföre skördar välförtjent heder.
Reservanten har för öfrigt ytterligare utvecklat de hänsigter, i hvilka K.
M:ts förslag har företräde framför TJtsk:ts, huruledes Just.- Kanslcrn, såsom boende i hufvudstaden, svårligen kan känna förhållandena så noga som de inom orterna förlagde
Domkapitel; jag fruktar för min del, att derest man skulle åt en enda embetsman, Just.-Kanslern, öfverlåta, huruvida åtal skall ega rum eller icke, så kunde anordningen i detta fall bära allt för mycken form af en enda menniskas subjektivitet.
Det Unn 11) Maj e. öl. later tänka sig, att en embetsman den ena gången har mycket stränga åsigter, en annan gång att han har mildare: jag skulle tro att man i Domkapitlen eger en bättre garanti för ett tillfredsställande resultat.
På grund af dessa skäl uttalar jag den vördsamma anhållan att II. o. Ad., med afslag å Lag-TJtsk:ts Bet:de, ville antaga K. M:ts Propos. i 7:de §:n.
Yid behandlingen af den 7:de §:n i LagTJtsk:ts förslag, var jag af skiljaktig mening med Utsk:ts majoritet.
Jag hade trott och tror fortfarande att, på sätt K. M:t föreslagit, det vore ändamålsenligast att Domkapitlet, såsom ett Konsistorium af sakkunnige personer, må först afgifva ett yttrande, innan den allmänna åklagaren uppträder, huruvida verkligen något skäl förefinnes för åtals anställande eller icke.
Man kan i allmänhet icke antaga att allmänna åklagaren i landsorten kan ega den speciela sakkunskap, att han skulle kunna på eget bevåg anställa åtal mot villfarande lärors utspridande, utan att en auktoritet skulle förut yttra sig, huruvida skäl dertill förefinnes.
Då synes mig, att när det åligger Domkapitlet, enligt kyrkolag, att inom stiftet vårda den kyrkliga ordningen, också Domkapitlet borde vara den auktoritet, som mest lämpar sig att afgifva ett sådant yttrande.
Man har anmärkt, att emedan
Domkapitlen äro så många, skulle stridiga åsigter göra sig gällande, och att således en större enhet i tillämpningen skulle uppstå, om frågans afgörande alltid komme att bero af en enda person.
Men som för denne ende person den speciela sakkunskapen mången gång torde komma att saknas, och deremot hos Domkapitlen, just med afs:de på förh:dena i orten, dessutom en speciel kännedom kunde förväntas, så vore det för ändamålet nyttigt i hvarje särskildt fall, om detta åliggande uppdroges åt den sednare auktoriteten.
Man har äfven anmärkt, att
Domkapitlet derigenom skulle förvandlas till åklagare.
Det är alldeles icke meningen ; i K.
Proposm star endast att
Domkapitlen skola yttra sig huruvida skäl förefinnes till åtals anställande eller icke.
Domkapitlet kan icke under något vilkor anbefalla åklagaren att anställa åtal och derföre icke på något sätt uppträda såsom fiskal, såsom här blifvit yttradt.
För öfrigt skulle jag tro, att det icke ligger någon särdeles vigt på den förändring, som blifvit af Lag-Utsk:t föreslagen, så att man skulle anse den vara af den vigt, att man nu borde frångå det K. förslaget i ämnet.
Jag föreställer mig, att om man antar den K.
Proposm till 7:de §:n, och det skulle befinnas, att Domkapitlen på något sätt missbrukade den makt, som lemnades dem genom denna lag, så att de så väl i tid som otid afgåfve yttranden, sådana, att åtal komme att anställas oftare än vederbörligt vore, blefve det lätt att vid en kommande riksdag få den 7:de §:n ändrad.
För att nu komma till ett slut, synes mig bäst vara, »sedan nu både Bonde- och PresteStånden antagit författmii, Ten 19 Maj e. m. 333 att lt. o. Ad. tortur pä samma sätt, hvarföre jag, för min del, vågar anhålla om propos. på bifall till K.
M:ts förslag till 7:de §:n.
Jag har visserligen under diskussionen i Lag-Utsk:t framlagt ett förmedlingsförslag, som synes i min reservation pag. 40 i Bet:det, men detta förslag mötte ett sådant motstånd af PresteStåndets ledamöter, att jag förutser, att om detsamma än en gång framlades, skulle det från samma sida röna motstånd, och jag vill således icke yrka på dess antagande.