Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid universitetet har jag ofta låtit hela månader gå hän i sus och dus, och sedan åter ägnat någon tid åt mina studier.
På mitt hjärtas bildning tänkte jag alldeles icke innan jag blef ett par och tjugu år.
Sedermera har jag så småningom samlat och inpräglat hos mig själf de grundsatser, ni känner.
– Hur försumlig har icke vällusten gjort er i era plikter mot Gud, andra människor och er själf – och väl också beträffande era ämbetsplikter?
– På Gud har jag icke tänkt mycket, icke heller trott mig vara honom skyldig annat än en allmän tacksamhet för min tillvaro.
Mina särskilda ämbetsplikter kan jag visserligen kanske ofta ha försummat för mina nöjen.
Likväl har jag vid andra tillfällen mycket allvarligt ägnat mig åt mitt läkarekall.
– Hur har ni icke – fortsätter prosten – genom vällustens ständiga njutning upphetsat er fantasi, fyllt den med smutsiga bilder, af hvilka ni kanske ännu oroas och förhindras i allvarligare eftertänkande?
– I hvilket rus af begärelse har ni icke lefvat – eller snarare drömt bort ert lif?
När jag nu tänker tillbaka, förekommer det mig just, som om mitt lif varit en dröm.
Jag kan icke påminna mig mycket godt, som jag uträttat, och hvaraf jag kan sluta mig till, att jag verkligen lefvat.
– Hur tomt har icke därigenom ert lif blifvit på goda handlingar och ert hjärta på goda afsikter.
Hur lättsinnigt har ni icke därigenom vant er att tänka öfver religion, dygd och Gud, och hvilka sorgliga följder har detta icke haft för andra såväl som för er själf.
Tänk på henne, som genom ert förvållande råkat i olycka och förnedring!
Hvar fråga prosten kastar fram är en ny järntyngd på syndarens rygg, men han är redan så hårdt belastad, att han icke kan känna mera.
Det förefaller honom, som om han legat under ett kullvräkt lass af all världens slagg djupt nere i en brunn dit intet ljus kan nå.
Han flämtar efter luft, han vill ropa i ångest, men det blir icke till annat än stönande och rinnande tårar.
– I hur hög grad har ni icke, genom vällusten, förnekat er mänskliga värdighet och likställt er själf med djuren, hvilka ha sitt enda nöje i det sinnliga?
– Jag ansåg mig ju icke förmer än ett djur – stammar Struensee – jag trodde, att jag skilde mig från dem icke med afseende på arten utan endast med afseende på graden.
– Hur har ni icke därigenom helt och hållet förlorat ert goda namn!
Jag har alltid trott, att jag icke behöfde bry mig om den allmänna meningen.
Därför har jag blott sökt vara några få människor till behag.
Nu erfar jag, hur mycken vikt det ligger på ett genom dygder förvärfvadt godt namn.
Och hur likgiltig har ni icke varit mot moralisk glädje, som är den verksammaste driffjädern till dygd och en väsentlig del af den sanna lycksaligheten.
– Ja, i mina yngre år var jag nog likgiltig för den glädje, som kommer af goda afsikter och goda handlingar.
Sedermera har jag väl förnummit glädje, när jag gjort någonting, som jag ansåg för godt; men jag har aldrig gjort någon skillnad mellan denna ädla glädje och vällustens fröjder.
– Hur många människor har ni icke gjort olyckliga genom er vällust?
Hur ofta har ni icke genom ert exempel, kanske också genom direkt uppmuntran och meddelande af era grundsatser, förledt unga manspersoner till utsväfningar?
Har ni icke på så sätt varit orsak till, att dessa olyckliga sedan begått alla nyss nämnda och följande synder, eller åtminstone kunnat begå dem?
Hur många af dem, ni förledt, ha icke förloradt sitt goda namn och sin hälsa, hur många ha icke till och med funnit döden på vällustens väg?
Är det icke möjligt, att öfvergifna änkor och barn, hvilkas män och fäder dödats af den vällust, ni lärt dem, sucka till Gud mot upphofsmannen till deras olycka?
Kanske ha många genom de utsväfningar, till hvilka ni förledt dem, blifvit odugliga till äktenskapets plikter, så viktiga för Gud, allt lefvandes fader, med afseende på fortplantningen af det mänskliga släktet?
Eller om de också endast blifvit så pass försvagade genom vällusten, att de blott kunna afla svaga och bedröfliga efterkommande – hvilka stora och varaktiga ödeläggelser har ni icke i så fall föranledigat i Guds rike?
Allt medan prosten Balthasar med flammande nit slag i slag framställer dessa frågor, på hvilka han icke ens ger sig tid att afvakta svar, har Struensee mer och mer sjunkit samman, som en upphettad vaxbild under en knådande tummes bearbetning; hans drag äro förvridna af ångest, och hans ögon tigga om förskoning.
Men prosten fortfar:
– Hur månget ungt och oerfaret fruntimmer har ni icke också förfört?
Afsiktligt och med nedriga konster har ni hos dessa offer för er vällust trampat religion, ära och dygd under era fötter.
Många har ni säkert också gjort olyckliga redan här i tiden, hindrat från fördelaktiga äktenskap, störtat i armod och förakt.
Här gör prosten ett uppehåll, till tecken att han väntar på svar; och Struensee underkastar sig strax trycket af hans vilja:
– Jag kan icke neka till – säger han ångerfullt, men dock liksom med en svag glimt af hemlig stolthet – att jag varit en farlig förförare.
Nästan ingen, som jag vågade mig på, kunde i längden motstå mig, om hon icke strax gaf sig på flykten.
Det fattades mig aldrig list när det gällde att öfverväldiga henne.
Likväl måste jag tillägga, att jag aldrig lofvat någon, hvad jag icke velat hålla!
Också har jag gjort allt hvad jag förmått, att rädda dem, som genom mig råkat i olyckliga yttre omständigheter, undan elände och armod; men detta kan naturligtvis ingalunda ursäkta mig.
– Kanske har ni också satt faderlösa barn i världen, hvilka nu af brist på uppfostran skola falla samhället till last, och äro i fara att kroppsligen och andligen gå under?
Struensee skakar sitt hufvud.
Men plötsligt få hans ögon ett spändt uttryck, som om han pin- samt sökt erinra sig någonting – för länge, länge sedan – ett litet embryo till ett människoansikte – rödt mot en hvit kudde – – Esthers barn.
Hur var det – såg han icke sin son mer än en enda gång?
Han minns ingenting, men bemödar sig i ångest att minnas och kämpar mot inbillningen, att barnet skulle ha dött.
Det hela är som en dröm, men är det väl möjligt, att han icke skulle veta, om barnet verkligen dött?
Och kanske är Esther i nöd nu?
O, Gud, af alla synder han begått, tycks honom denna den ojämförligt tyngsta.
– Ja, ja – stönar han – det är tyvärr nog så – för två år sedan fick jag ett barn med en af drottningens kammarjungfrur.
– Modern har jag sörjt för på alla sätt – hennes far har genom mig blifvit en välbärgad man – men på sista tiden har jag ofta anfäktats af en våldsam ångest för hennes öde – – O, Gud! – han jämrar sig högt och vrider sina händer så att länkarna skramla – hon var den enda af alla dem jag ägt, som stått mitt hjärta verkligt nära – och hon var själf nästan endast ett barn!
Om ni verkligen har någon känsla af godhet – eller blott af medlidande med en djupt olycklig och mycket brottslig medmänniska – så sök upp henne – bringa mig ett budskap från henne – tag er af henne och hennes barn – trösta henne, om hon är bedröfvad, hjälp henne, om hon är i nöd – Hon heter Esther Gabel och bor i S:t Pedersstræde.
– Jag skall se till, hvad jag i detta fall kan göra för er! säger prosten förnumstigt.
Bekännelsen är honom ett nytt bevis på uppriktigheten af syndarens sinnesförändring.
Helt och hållet oberörd af den våldsamma smärtan i detta utbrott är han icke heller, men han får icke hängifva sig åt sin mänskliga vekhet, ty Guds ärende går framför alla andra.
Därför fortsätter han omedelbart i enlighet med sitt utkast:
– Utan tvifvel har ni också sönderslitit äktenskapliga band, som dock i enlighet med alla sedliga och osedliga folks öfverensstämmande omdöme borde hållas i helgd?
Hvilken oersättlig skada har icke därigenom vederfarits båda parterna!
Och hur måste icke förnimmelsen af denna orätt ha bedröfvat den äktenskapsbrytande parten!
Hvilka samvetskval ha icke följaktligen drabbat eller kunna ännu drabba de olyckliga personer, som blifvit förförda af er.
– Hvarmed vill ni ursäkta er, om sorgen eller förtviflan kanske varit till obotligt men för den skyldiga eller oskyldiga partens hälsa eller lif?
Och har icke genom ert förvållande det äktenskapliga lugnet, hemmets bästa lycka, mångfaldiga gånger blifvit stördt?
Allt detta gör tydligtvis långt mindre intryck på syndaren.
– Ofta – svarar han – har den lidande parten icke erfarit den orätt, han lidit.
I några fall har jag till och med, genom goda råd, som jag gifvit henne, snarare befordrat husfriden.
Med sådana ursäkter tröstade jag mig då – nu anför jag dem icke för att ursäkta mig.
– Kanske måste, genom ert förvållande, rättskaffens fäder försörja barn, som de icke med säkerhet kunna veta vara sina egna.
Hvilka förvirringar, fiendskaper, processer kunna icke därigenom ännu länge efter er död uppstå i familjer som kunnat lefva i ro och lycka, om ni lämnat dem ostörda?
– Har ni aldrig brukat onaturliga medel till era lustars tillfredsställande eller för att afvända deras oangenäma eller oväntade följder?
– I det senare fallet vet jag mig åtminstone oskyldig.
I min första ungdom – tillägger han fogligt-eftersinnande – har jag visserligen syndat på alla sätt, hvartill brådmogen sinnlighet kan drifva en människa.
– I hvilket elände har nu slutligen dessa utsväfningar störtat er själf?
Glöm för ett ögonblick, om ni kan det, att ni därigenom till ytterlighet har syndat mot Gud och att ni tillställt så många oordningar i världen och gjort en mängd människor på mångahanda sätt olyckliga; och tänk blott allvarligt på detta:
Hvarmed har vällusten belönat er därför, att ni så outtröttligt låtit förleda er af den?
Med flyktiga, vämjeliga nöjen, som aldrig stillat era begärelser, med skam, förakt, förebråelser af alla rättsinniga människor, hvilka kände ert syndiga lefverne, med den smärtsammaste samvetsångest, med Guds fruktansvärda misshag, med fängelse och länkar, med en förtidig, försmädlig död och med den yttersta fara för ett olyckligt lif efter detta.
Tänk sedan vidare på, hvad som skulle ha blifvit af människosläktet, om jag och hvilken annan som helst velat lefva som ni!
– Jag inbillade mig, dåraktigt nog – suckar Struensee – att samhället likafullt kunde bestå.
De stora i England och Frankrike föra ju ett sådant obundet lif.
– Men icke befordras väl i England och Frankrike nationens lycka genom detta de storas obundna, tygellösa lif?
Och icke befinna sig väl de stora själfva så väl däraf, som medelklassen af sitt mera bundna och stadgade uppförande.
Vidare utgöra ju dessa stora endast en mycket ringa del af samhället.
Prosten vandrar till fots hemåt från kastellet nöjd med sig själf och sin dag.
Hur underbart har icke Gud hulpit honom!
Den stackars lifdömde syndare, hvars själ han fått till uppgift att rädda, skall nu visserligen icke länge kunna motstå sanningens öfvertygande kraft.
Djupt upprörd har han varit under hela detta samtal, djupt förkrossad vid tanken på sitt så illa förda lif.
Ångern är redan i hans hjärta – och hur skulle det väl kunna vara annorledes, då han så här på en gång ställts ansikte mot ansikte med sitt utsväfvande förflutna, med alla de hemliga synder, som måste tynga hans samvete.
I ensamheten skall han nu genomtänka allt på nytt, utan att låta skrämma sig af den smärta, en sådan förnyad granskning måste förorsaka honom.
Smärtan är en god läromästare, och ju allvarligare han tänker öfver sina synder, dess bättre för hans själ.
Han vill gärna inför Gud erkänna sig vara sämre och ondare, än han själf tror sig vara.
Egenkärlek och förutfattade meningar skola således icke förleda honom till partiskhet i uppfattningen af sig själf.
Kristendomens sedelära skattar han redan högt och håller den värdig att vara af gudomligt ursprung.
Han är i det hela taget uppriktig och sanningsälskande.
Ännu hyser han vissa tvifvel, men känslan af elände skall snart drifva honom mot frälsningen, och han önskar redan af hela sitt hjärta bli delaktig i tron.
Guds nåd, sanningens kraft och hans egna ifriga bemödanden skola snart förinta alla tvifvel – om han också icke förstår allt, får han trösta sig med, att i ett annat lif skall mörkret skingras.
Allt detta har prosten sagt honom, och han tycks ha förstått det.
Åtminstone kommer han numera icke så ofta med invändningar, och när han någon gång framställer sådana, sker det med mycken tvekan, liksom blott för att rättfärdiga sin omvändelse inför sitt eget förnuft.
De tvifvel som i dag oroat honom, har prosten lätt kunnat undanrödja.
Det första gällde den omständigheten, att ingenting finnes antydt i Moseböckerna om själens odödlighet.
Det andra gällde treenighetsläran, som han naturligtvis icke ännu kunde ha de bibliska förutsättningarna för att kunna fatta.
Prosten har under dessa funderingar hunnit helt nära sitt hem; då han viker om hörnet till S:t Pedersstræde, erinrar han sig den lifdömdes ångerfulla bön och bestämmer sig för att genast uppsöka Esther Gabel.
Det uppdrag, han har att utöfva, är visserligen både pinsamt och ansvarsfullt, men att uppskjuta var aldrig hans vana.
Alltså stiger han uppför trappan till Gabels hus, öppnar dörren, går igenom ett par öde rum, där spillror af möbler och sönderslaget glas ännu vittna om syndafloden den 17 januari, och finner ändtligen den han söker.
I det innersta lilla rummet mot gården sitter Esther Gabel och spinner.
Hon vänder ryggen mot den inträdande och tycks icke ha hört hans steg.
Spinnrockens hjul surrar och snurrar, och hennes afmagrade, hopsjunkna gestalt i den svarta klädningen vajar som ett rö för hvarje trampning.
Till höger om henne står en liten, sönderslagen vagga.
Prosten lägger sin hand på hennes skuldra, och hon reser sig förskrämd, stirrar på den främmande mannen med sina mörka ögon under de halfslutna ögonlocken, viker ett steg tillbaka och stammar någonting, som han icke uppfattar.
Hennes ansikte är blekt och infallet, dragen synas härjade af smärta, och blicken är skygg.
– Esther Gabel – säger prosten högtidligt – jag har ett ärende till dig, en hälsning att framföra från en, som snart skall dö.
Hon förändrar icke en min och blir icke blekare än hon var.
Hon lyfter blott sin vänstra hand, men handen stannar när den kommit halfvägs upp mot hjärtat, och hon segnar till marken som ett rö för tyngden af en korp.
(14 Mars.)
Vakthafvande officern trampar, huttrande i morgonkylan, af och an på fängelsets golf, fyra steg fram och fyra steg tillbaka.
Klockan är öfver åtta, och han längtar efter aflösningen.
Han är trött af nattens oro.
Han har icke fått sofva för arrestanten, som vridit sig på bädden under djupa suckar och jämrat sig i halfslummer.
Ibland for han i vädret med ett ryck, så att länkarna skramlade, allt som oftast ropade han ett namn – Esther!
– Och hans tänder skuro mot hvarandra, som om han lidit svåra plågor.
Ännu kastar han sig oroligt och andas tungt.
Nyss slog han upp ögonen, men slöt dem strax med en skälfning i dragen, som om det vållat honom smärta att återfå medvetandet.
Han sofver nog icke.
Nej, han blundar blott.
Han känner sig sjuk men fattar icke hvari det onda består.
Det yttrar sig som en skälfvande kraftlöshet och en lyssnande beklämning, någonting likt den bäfvande stillheten i naturen före ett oväder.
Tankarna kretsa ängsligt:
Hvad vet väl en människa om sig själf, om sin egen kropp och dess lidanden?
Griper dödens hand om ett af hennes inre organ, förnimmer hon kanske till en början ingenting annat än detta allmänna illamående; eller på sin höjd en smula feber, af stridens hetta, af lifvets motstånd mot den begynnande förstörelsen.
– Vår kropp är ett okändt land!
Och vår själ?
På de dunkla djupen under medvetandets yta röra sig många underliga sinnets gengångare, tankevålnader och känsloskuggor, som glida om hvarandra och stöta samman och kämpa med hvarandra och uppsluka hvarandra.
Hvad veta vi därom?
Allt är som en dröm.
Hvarför känns det som om hjärtat darrade i stället för att slå?
Det är icke af fruktan för döden; döden inger blott den djupaste vördnad och resignation.
Döden är lik en hög, sträng läromästare, som med sin hvita hand pekar på vårt förflutna och säger: sådan var du!
Allt detta onda har du begått och allt detta goda har du underlåtit.
Och nu kan ingenting godtgöras och ingenting försonas.
Och vi våndas i ånger öfver vårt förspillda lif; och vår själ är som en slocknande låga, flämtande af inneboende längtan efter fortvaro.
Tanken känner ingen fruktan för det oundvikliga; hela lifvet ha vi ju sett döden stå väntande i fjärran.
Han har kommit helt nära nu, alldeles inpå oss, men det skrämmer oss icke, vi ha vant oss vid hans åsyn, och vi äga ännu förmåga att glömma honom för stunden.
Han är försynt till sitt väsen, han pockar icke på vår uppmärksamhet.
Kunna vi icke undvika hans blick, böja vi vördnadsfullt våra hufvuden för hans majestät, kyssa hans hårda hand och vilja så gärna lära oss att älska honom.
Endast nerverna skälfva af mörkrädsla, och anden trånar i ångest efter försoning.
Någonting måste fortvara för att godtgöra, och därför är själens odödlighet ett postulat, utan hvilket en barmhärtig Gud knappast kan tänkas.
Å, Esther, Esther!
– Struensee vrider sig, stönande, under samvetskvalen.
Han ser henne framför sig, just som prosten vid sitt senaste besök beskrifvit henne, ensam i sitt sköflade bo, med den tomma, sönderbrutna vaggan – en symbol af hennes våldförda tro och lif.
Hvem bär ansvaret?
Ingen annan än han, som tog hennes rika och varma kärlek och öfverlämnade henne hjälplös åt fattigdom och nesa, sedan han skändat hennes ära och grumlat hennes tro.
Nu måste han lämna henne, och hon skall stå ensam i världen, frysande och svältande, föraktad af människor och förstött af Gud – nej, nej!
Det är omöjligt att skiljas hädan utan hopp om återseende efter döden!
Det måste finnas ett annat lif, ty han måste få godtgöra hvad han brutit mot detta barn, hans hela väsen revolterar nu mot tanken på en förintelse utan försoning.
Bär icke också en känsla sådan som Esthers evighetens visshet i sig själf?
Speglar sig icke oändligheten redan i denna kärlek, högt öfver sinnets åtrå och blodets begär?
Så hvälfver sig himmeln öfver jorden.
Och i himmeln bor Gud.
Och af Gud är kärleken.
Och det som är af högre ursprung än kroppen kan icke upphöra med lifvet.
Å Gud, om han kunde återskänka henne den tröst, hon ägde förr i religionen, som var ett med hennes längtan och ett med hennes kärlek.
Om han finge tacka henne och säga henne nu, då alla lägre lidelser slocknat, hur kär hon var honom, och hur ödmjukt han älskar henne i döden.
Han skulle vilja sjunka ned för hennes fötter och tigga om förlåtelse, i känslan af sin brottslighet, ty han fryser af längtan efter mänsklig godhet, efter all den innerlighetens värme och lycka, som han kunde ha ägt, om han lefvat med henne i lugn och ro, fjärran från sinnlighetens lusteldar och äregirighetens lockelser.
Så ha tankarna hvirflat utan fred under två hela dygn.
Och det är som om hjärtat i hans bröst utvidgat sig till bristandets gräns, och det är som om hans själ redan här i lifvet fått en förnimmelse af den eviga elden.
Blodet har varit som brinnande olja i hans ådror; det har gnisslat och rifvit i hans hjärna som af grus mellan kvarnstenar, och håret har rest sig på hans hufvud af ångesten.
Å Gud, å Gud, denna synd kan aldrig förlåtas!
Och ändå – Gud är ju barmhärtig?
Och för ingenting som han eljes kan ha förbrutit i lifvet har han mera behof af Guds barmhärtighet.
Icke heller kan någonting vara mera ägnadt att lefvandegöra inom honom andens fladdrande trånad efter försoning med Gud och hoppet om ett återseende efter döden.
Så börjar nu hans längtan åter sin flykt mot oändligheten, stigande högre och högre för hvar gång hon sväfvar ut.
Just som han, i begynnelsen af sin fängelsetid, drömde sig bort från verkligheten, söker han nu lindring i sitt lidande genom att frammana för inbillningen den andra världens glans och härlighet.
Det är icke lätt att bilda sig någon föreställning därom.
Den salighet, en kristen kan hoppas på i ett kommande lif, är af helt annan art än sällheten sådan han drömmer den på jorden.
Hans sinnliga uppfattning af lyckan måste luttras och sublimeras, innan himmelns salighet kan bli föremål för hans längtan.
Ännu har detta icke skett, men evigheten börjar dock hägra för hans aning, visserligen ännu blott svagt och obestämdt, som en groda kanske förnimmer solen.
En människa ser en strålande ljushärd och hennes tanke kan fatta dess storhet; för en groda ter sig kanske ljushärden blott som en glittrande prick i det blå.
Hon har ingen föreställning om dess storhet.
På samma sätt står människan gent emot evigheten.
Hennes sinnesverktyg kunna icke fatta den.
Endast aningen når stundom så högt.
De världar, som kretsa omkring solen, och hvilkas banor vi icke skönja, befinna sig dock ännu inom ändlighetens sfär, som icke ens bildar en den allra minsta lilla bråkdel af oändligheten.
Där dväljas de salige i en glans och härlighet, som ingen dödlig kan fatta.
Gud är en öfversinnlig källa af värme och ljus, och saligheten är att uppgå i Gud.
Innan detta kan ske, måste människornas själar säkert undergå många smärtsamma förvandlingar, reningsprocesser, liknande vattnets, när det upphettas till ånga och afkyles till is – men i tidernas fullbordan skola alla, som älskat, befinna sig nära hvarandra, två och två – snöflingor smältande i hvarandra och uppgående i Gud under en förnimmelse af gränslös lycka – –
Wolff, som kommer med morgonkaffet, återkallar Struensee till jorden.
Efteråt måste han bereda sig till sin själasörjares besök, genom att i tankarna genomgå allt som förekommit under deras förra samtal.
Han tager fram konceptet, det skrifna schemat till alla prästens frågor, och sätter sig till arbetet som en flitig lärjunge, men känner ingen uppbyggelse därvid.
Allt förefaller så utspekuleradt och dödt nu, då det icke bäres fram af en mänsklig röst och icke genomandas af mänsklig medkänsla.
Prosten har i detta samtal låtit sig angeläget vara att föra syndaren till den andra källan för hans förbrytelser: äregirigheten; men på det området rör sig den gudsmannen alltför ovigt.
Hans uppfattning är alltför servil gent emot de makthafvande och alltför okritisk gent emot den allmänna opinionen.
– Ni har gjort er för höga föreställningar om ert förstånd och om era afsikters godhet – – hur vet prosten det?
– På hvilka otillåtna sätt har ni icke sökt höja er, och med hvilka synder har ni icke sökt hålla er kvar på maktens höjd?
Med hvilket egensinne har ni icke genomfört era meningar! – Javäl!
Men en människa, som vill uträtta någonting stort i världen, måste ha mod och kraft att gå sin egen väg.
– Hvilka våldsamma och farliga anstalter har ni icke träffat?
– Struensee skakar sitt hufvud med ett uttryck af ringaktning.
Detta är ingenting annat än ett själlöst eko af alla orimliga rykten, som cirkulera.
– Hvilken stolthet, hvilken hårdhet har ni icke, särskildt på sista tiden, visat gent emot dem, som voro beroende af er?
Hvilka föranstaltningar till prakt har ni icke gjort, och hur oskickligt var icke detta af en man, som alltid eljes deklamerade mot lyxen?
– Struensee sänker sitt hufvud.
Det ligger sanning häri.
Hans eget samvete förebrår honom detta långt hårdare – och ändå – – där är brist på förstående i prästens dom.
– På hvilken farlig post har ni icke ställt er, och hvilken lagstridig makt har ni icke tillägnat er – – Är ni icke skyldig Gud räkenskap för ert lif, som nu genom ert eget förvållande skall förkortas i blomman af era dagar?
Struensee ryser till; det käns som om en iskall hand rört vid hans nakna nerver; men samtidigt sammandragas hans ögonbryn af ovilja.
Det ligger någonting upprörande i prästens metod att alltid hålla honom döden för ögonen.
– Prästen menar kanske väl – men hvarför utgår han alltid från, att domen måste bli fällande?
Att lagen lika blindt som han själf skall gå de maktägandes ärende?
– Med hvilket lättsinne har ni icke tänkt på Gud?
– – Med ett lättsinne, hvartill man svårligen känner motstycke, har ni satt er vid statens roder.
Hur kunde ni anse er skickad därtill?
– Lättsinnigt har ni stiftat lagar, utan att undersöka, hvilka följder de kunde hafva för nationen.
– Den nation, ni ville regera och som ni således bort älska och ära – en märklig slutledning! – har ni snarare ringaktat.
Struensee ser upp från pappersbladet.
Allt detta tycks honom nu så torrt och skarpt och kallt som innehållet i ett förhörsprotokoll.