Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad har då hushållerskan tänkt på!
– Och härmed gick mamsell Sara ut.
– Gå nu för all del till Gunnar, kära go’a svärmora! – bad Lena, och mor Ingrid gick suckande till ett svårt värf.
Nedkommen i drängstugan fann hon Gunnar ännu djupt sofvande, och Olle som stod framför honom, försökande att lägga en «tulsunge», gjord af en gammal rock och ett strumpband, på hans arm, för att förarga honom med, när han vaknade:
– J har fula konster för er, Olle! – sade mor Ingrid och tog bort tulsungen.
– Akta er för Gunnar: han ä’ go’ som gull så länge ’en intet retar’n, men se’n vet han rätt intet – –
– Ah tig! j gamla maroggla! – sade Olle grinande.
– Håll j eran gamle tandlöse käft på er!
De’ ä’ bara ongtösera som få predika, och inga gamla förbannade kärringskråar, så’na som j ä’.
Gunnar rörde sig häftigt i sömnen, Olle rusade ut genom dörren, och mor Ingrid begagnade tillfället att väcka Gunnar.
– Vakna upp Gunnar! – sade mor Ingrid.
Jag har mycket att säga dig, som du med sans och lugn skall afhöra.
Och moder och son gingo åter på vägen till stugan i skogen, men de gingo icke stumma, såsom på bortvägen, utan mor Ingrid talade och Gunnar gjorde invändningar.
Mor Ingrid brukade hela sin moderliga makt och qvinliga öfvertalningsförmåga; Gunnar stred för sin motvilja, länge och ihärdigt, men – – – när mor Ingrid hunnit till sin ensliga bostad, sade Gunnar djupt och ihåligt:
– Nå, lika godt då!
Mor får mi’ lycka eller olycka på sitt ansvar!
Jag ska’ göra som j vill, hända hvad som hända kan, och icke sjelf kräfva ut hämnd på Lena eller den andre; gifve bara Gud han går ur vägen, om jag möter honom med min goda bössa, ladder.
Mitt lif och mi’ ungdom ä’ i alla fall förspillda, antingen jag gör så eller så, för orätt fick jag kanske vid tinget, fast jag hade aldrig så rätt inför Gud, och gjorde jag sak af ’et, så ville jag se’n aldrig mer gå här i orten, utan begaf mig långt skam i våld, och se dit kunde jag ej släpa er med mig, och se det! – sade Gunnar med stort eftertryck – se det väger intet litet i den vågskåla, der mitt beslut ska’ ligga.
Ja, så god natt med er mor!
Nu ä’ det intet mer att säga om den saken då.
Gud gifve bara att Lena håller allt hva’ hon lofvat er, och Gud gifve hon bara blir god mot er, nog ska’ jag vara ordhållen och stå vid mina ord, som det en karl kan anstå.
Ja, då kommer j i öfvermorgon till Vika, efter aftal.
God natt, mor!
Och Gunnar återvände med tunga, långsamma steg till herregården.
När han kom hem hade alla lagt sig, och de flesta sofvo redan, och som hvar och en dessutom trodde att Gunnar varit uppe hos «hustru-si», så förundrade sig ingen öfver hans bortovaro, eller frågade derom, utan Gunnar lade sig äfven, mätt – – – utan att smakat en bit mat på hela denna långa, förfärliga dag, som fört den unga Gunnar många år fram i lifvet.
Dagen derpå var han fåordig och sluten, samt gick fram mot middagsrasten upp till Lena med fasta, lugna, fast tunga steg.
Inkommen till henne, började hon högljudt gråta, tog hans händer och ville kyssa, och betedde sig ångerfull och botfärdig på allt sätt; men Gunnar drog undan sina händer, vände sig med harm och motvilja från både moder och barn, men bjöd dock till att icke visa dessa känslor, så starka och så mäktiga som de verkligen funnos, utan sade blott:
– Ja, Gud tröste dig, Lena, om du ej håller hvart enda ord du lofvat mor-mi’, och Gud tröste dig om någon kommer och pekar finger åt mig, och Gud tröste dig om du på detta sätt eller något annat bedrar mig en gång till, ty när jag blir arg, säger jag dig i förhand, att jag vet intet hvad jag gör eller företar mig, för så’nt har mitt lynne varit i alla tider, och intet blir det späkt af detta, det känner jag på mig.
Och härmed gick Gunnar sina färde, och härmed göra vi ett skutt fram i tiden, eller fram till hösten af detta samma år, samt öfverhoppa Gunnars ensamma tid med sin moder i Viken, hans första bosättning derstädes, Abrahams uppträdande på scenen, Lenas ankomst och installering, och de små förändringar, som småningom och dagligen timade inom den lilla stugans område.
Lena hade nu vunnit sitt mål.
Om Gunnar genast, enligt sin första hotelse, gått till kyrkoherden och talat om det verkliga förhållandet, då hade han kanske – så fruktade Lena – blifvit trodd, och saken hade fått en för Lena högst olycklig utgång; men nu – tänkte hon – nu kan han göra ingenting, nu är allt sådant för sent.
Och i följd af denna säkerhet aflade hon äfven så småningom all förställning, och visade sig snart i sin rätta gestalt, och den var ful nog.
Tiden hade inverkat i hennes sinnesstämning detsamma som i den yttre naturen: betydliga förändringar hade föregått, men icke på en gång, utan så småningom, att ingen visste när eller huru det skett.
Hvad som var mjukt och lent i våras, var nu hårdt och sträft, och som vi ej ämna länge uppehålla oss vid denna tidpunkt, vilja vi blott lemna ett litet prof på den i stugan rådande tonen:
– Hvad i alla verldar – utfor Lena hvasst, en gång under kulen November – hvad går j och muckar med i spisen, svärmora?
Det va’ nu ett elände att mamsell Sara skulle vräka på er allt det der usla fläderthéet och honinga, och inbilla er att det skulle göra något godt vid en så gammal ’en, som j är, för nu ligger j jemt i spisen med eran anstalt, och köllar27 både i tid och otid.
Jag tycker att det vore mycket bättre, att j blädde28 på kålen, så den kunde bli hackader till qvällen, när Gunnar nånsin kommer in.
Hva’ f .. – fortfor hon, vänd till drängen Abraham – gör du der borta i vrån?
Har du icke fått din mat, och vräkt den i dig?
Nå, hva’ sitter du då och drar dig för?
Packa dig på dörra och gack ut till ditt arbete, ditt förbannade kräk, som hvarken lönar att klä’a eller fö’a.
Det må jag säga – fortfor hon, sedan Abraham med stor skyndsamhet lemnat stugan – att af alla Gunnars företag, så var det att taga ett sådant kontant fä som Abraham te’ dräng, ändå det dummaste.
Jag skulle aldrig tala om ’et ändå, om Gunnar nånsin vore inne eller ens hemma sjelf och gjorde något gagn, men se! när han intet har utarbete, så ligger han i skogen och på sjön, da’n och natta igenom, och en an’ ska’ gå så här och släpa.
– Lena!
Lena! – svarade mor Ingrid, hvars saktmod och fördragsamhet aldrig svek henne när Lena blott utfor mot henne sjelf, dels emedan mor Ingrids lynne var sådant, dels emedan hon ville göra allt, tåla allt, lida och uppoffra allt, bara för att få vara under samma tak som sin Gunnar; men hon kunde aldrig tåla när Lena hackade på Gunnar, hvilket denna ock högst sällan gjorde när han var närvarande, men ofta nog i hans frånvaro, emedan hon väl kände en art af kärlek till honom, men en sådan, som alstrar efterhängsenhet, svartsjuka, nyckfullhet och harm, långt mera än ömhet och verklig sann tillgifvenhet.
Lena! – sade derföre mor Ingrid – tänk litet för er hvad j säger!
Gör intet Gunnar nytta för sig, både när han ä’ i skog och på sjö?
Hvem har väl ätit småfisk hela veckan om intet vi, oberäknadt storfisken, som han skickade fram till herregåln och sålde, och har du glömt den store tjä’rtuppen, som Gunnar kom hem med frå’ skogen i andra veckan?
– Nå, nå, gubevars! – sade Lena spotskt.
– De’ ä’ väl intet för mycket att han får något ibland, för mestadels kommer han hem tomhändt, och ändå ska’ han vara så rasande galen efter att ligga ute i skogen eller på den satans sjön, der han väl blir med ens, en vacker dag.
Gud i höjden det förbjude! – suckade mor Ingrid, och tänkte för sig sjelf: – Ja, hvad är väl orsaken att han ej trifs hemma i stugan!
Intet min, som jag hoppas och fruktar på en gång.
Och mor Ingrid hade rätt, att vantrefnaden, denna allra förfärligaste af alla hemkänslor, höll Gunnar ifrån stugan så mycket som möjligt, och Lena hade äfven rätt, när hon ibland i vredesmod sade om Gunnar: «Jag tror alldeles att stufvan bränner ’en!» ty det var något som brände och gnagde Gunnar, bara han såg Lena och hennes barn, hvilket han aldrig någonsin hade betaktat, mer än en enda gång, då han var alldeles allena i stugan.
Då hade han framgått till vaggan, sett på det slumrande barnet en stund, och sedan sagt för sig sjelf: «Evige Gud! gifve att jag aldrig med min vrede och mitt hat må falla på den lille oskyldige stackaren!» och dervid hade han klappat gossen litet på kinden och skyndat ut.
Gunnar var alldeles förändrad till lynne och allt.
Han var dyster och allvarsam; man såg honom aldrig le, man hörde honom aldrig mera sjunga, och fiolen hängde stränglös och dammig på väggen, men den gamla säkra lodbössan var så mycket dammfriare deremot, och skogens vilda djur visste derom, och skogens vilda träd kunde äfven hafva berättat, om de det velat, att månget kruthorn sköt Gunnar opp, blott för att skjuta till måls, ett nöje, nästan det enda han hade nu för tiden, men som rätt ingen hade aning om, ty han tyckte sjelf att det var dumt «hushålla så illa med krut och amunition»; teg derför dermed, men kunde icke motstå denna böjelse, hvaraf kom att han snart blef en alldeles makalöst säker skytt.
Sina dagsverken vid herregården gjorde Gunnar aldrig, utan det var Abrahams lott, och fick han (Gunnar) blott se en skymt af patronen, hvilket på hela detta året ej händt mer än en eller två gånger, så vände han kosan tvärt, och – – – patronen gjorde så äfven.
Och nu säga vi farväl, på en liten tid, till torpstugan i Viken, med alla de passioner (ty Abraham hade ät-, drick- och sof-passion), all den kärlek, all den hersklystnad, allt det hat och afsky, som fick rum inom dess trånga område, under dess låga tak, ty moderskärleken uppenbarade sig här i tvänne så olika skepnader, och den sonliga kärleken äfvenledes, men sedan – – – var den kärlek som återstod och det hat som glimmade under liknöjets falska aska, nästan lika förkastliga, och nu lemna vi denna stuga och inträda i en annan, dylik, flera mil derifrån, och dessa norrut, der likväl ett nytt års majsol tittade in genom de klara, fast icke så stora rutorne, och hemskt upplyste – – – en dödsbädd, der en äldre, för oss okänd qvinna kämpade med lifvets sista krafter, mot den död som redan höll henne i famn.
Vid hennes sida låg på sina knän en ung gråtande flicka, och när den döende ändteligen dragit den sista sucken, gjort den sista krampaktiga ryckningen, för sista gången försökt att lefva, men för första gången misslyckats, då – – – brast flickan ut i häftig gråt och sade i sin outsägliga smärta, oaktadt ingen mer än den döda det hörde: «Ack Gud! hvad skall blifva af mig arma! som förlorat hela mitt goda, kära stöd i verlden, min dyra, älskade moder!
Nu har jag ingen – – ingen i verlden som bryr sig om mig, mer än syster Lena.»
Men nu kommo gråtande grannqvinnor, ty Elins moder, en god, from, rättsinnig och gudaktig qvinna, var särdeles älskad i hela kyrkbyn der hon bodde, och nu började dessa ängsliga dyningar efter döden, dessa förberedelser som föregå förgängelsen och som äro lika svåra och motbjudande i hyddan och palatset, helst när de fuktas af en verklig och hjertlig saknads bittra tårar.
Detta var här mera än någonsin händelsen.
Elin hade varit moderns ögonsten, och modern hade varit Elins hela lif.
Nu var den ena kall och liflös, och den andra – – fader-, moder- och medel-lös!
Modern hade haft ett litet årligt understöd och mycket hjelp från många håll, och var dessutom en ganska skicklig sömmerska och väfverska, så att hon och Elin stått sig mycket väl, boende ytterst snyggt och nätt i ett litet hus på sidan om byn, hvilket Elins moder hade under sin lifstid.
Men nu var allt på en gång slut och Elin husvill.
Till höger och venster bjöds Elin nu likväl en tillflykt för ögonblicket, ty allena i det tomma huset, med den döda modern, kunde hon ej stanna.
Den närmsta grannqvinnan, som alltid varit särdeles god vän med den aflidna, tog Elin hem med sig.
Hon var en förmögen bondhustru, hade blott en enda son, jemnårig med Elin, uppfödd tillsammans med henne, och som «gått och läst» på samma gång som hon, hvaraf i denna klass nästan alltid uppstår ett vänskaps- och föreningsband, som ofta varar hela lifvet igenom.
Fadern, en hederlig och dugtig, men sträf bonde, förutsåg nog att den fattiga Elin skulle blifva farlig för hans rika sons lugn, och var derför i tysthet rätt belåten med händelsernas gång, fast han med stor gästvänlighet emottog den arma flickan i hennes stora bedröfvelse, och genast gjorde sig till hennes stöd och rådgifvare.
– Nu ska’ du intet gråta så illa, kära barn! – sade han, då hans qvinna återkom från sorghuset med Elin – utan du ska’ ta’ ditt förnuft till fånga och tänka som så: att mor-din kunde ej alltid lefva, och att ho’ ä’ väl der ho’ ä’, och nu ska’ vi ställa’t det bästa vi kunna för dig, och min Erik ska’ få ri’a till din söster och svåger, och be’ dem komma hit, så att de få beställa om begrafninga och allt annat, och så du kan få följa med dem hem, eller bortåt deras orter, för se nu har du alls inga anförvandter, som jag vet, här bortåt, utan längtar och trår väl, kan jag tro, till dina enda slägtingar.
Elin var nöjd med allt hvad fader Anders föreslog.
Han ansågs för den klokaste i byn, och visste alltid till punkt och prick hvad han och alla andra borde göra eller låta bli.
Hans ord voro således rena domslut, och Elin kände verkligen i sin stora sorg och bedröfvelse blott en enda önskan, som var att återse sin syster, hvilken till utseendet och i rösten verkligen något liknade den döda modern, men som Elin annars obetydligt kände, ty Lena, hela tretton, fjorton åren äldre än Elin, kom redan i dennas barndom från hemmet, och sedan hade Elin endast sett henne under ett par korta besök, som Lena gjort hos modern, samt de tvänne gånger Elin sjelf varit på Grantorp, och hon inbillade sig att hos Lena återfinna, om icke den älskade och saknade modern, åtminstone en äldre syster, som i godhet och huldhet liknade henne, samt ett stöd för framtiden.
Hon tackade således fader Anders, så mycket hon det förmådde under sin djupa sorg, och Erik, som gerna ville gå i döden för sin vackra och goda barndomsvän och läskamrat, Erik hade redan, en knapp timma efter öfverenskommelsen, suttit upp på Brunte och begifvit sig åstad, och fader Anders – – – hade härmed slagit flera flugor med en smäll, ty han hade på en gång ådagalagt sin klokhet, sin hjelpsamhet i nöden, sin oegennytta att så der skicka ut sin egen häst och son, samt lyckats att aflägsna denne under större delen af den tid Elin skulle vara hos dem, och dessutom beredt henne ett tillfälle att snart, och troligen för alltid, lemna orten, då fader Anders, lika med så många fäder, hoppades och trodde, att kärlek och frånvaro aldrig kunde samsas, och att all kärlek skulle blifva ett rof för tiden.
– Det var väl ock sjelfvaste f .. – satt Lena och brummade i sin stuga vid Viken – att jag skulle få denna satans åkomman i foten, så att jag intet kan få se till hur det vraket Abraham kupar29 potäterna!
Svärmora, j kan gå ut och se till om han gör det med besked eller intet, och ge honom en sittopp om han går och sluntar.
Så-å! ska’ j behöfva sätta på er tröja för ett tocket litet vippande, nu i varme sommern!
Rättnu börjar j bli bra kinkig!
Nu ä’ väl ingen vä’rlek att ta’ skade af.
Nå kors akta er då! ser j intet att pojken står bakom er! så när hade j slagit omkull ’en.
Ja, kom du hit, min lille Gustaf, så ska’ du få låna mammas nålhus, efter du intet kan få leka litet med farmora glasöga, utan att ho’ genast ska’ pipa och skrika och säga att de gå sönder.
Kom du te’ mamma, min lille gussengel, alla andra ä’ stygga ve dig.
(Mor Ingrid återkom.)
Nå hva’ har Abraham för sig?
Gör han något eller gör han intet?
Jaså, kallar j det för att vara flitig!
Den beten skulle jag ha’ kupat på en halftimma, och nu har han gått der allt se’n dagols.
Såg j intet till Gunnar?
Det ä’ då ock en satans skog, der han ska’ hållas så jemt!
Och det nu när jag har ondt i foten till, och intet kan komma ur fläcken!
– Ja, hvad ville j han skulle göra, som intet jag gör – sade mor Ingrid saktmodigt, under det hon gick och pysslade i spisen.
– Jo pytt ock! lär j gå ut och syssla i fähuset – sade Lena försmädligt.
– Det är fali’ uschelt när en ä’ ena qvinnfolkamenniska, att intet kunna med tocket, intet äldre och skröpligare än j är.
Det är annat med gamla Britta i Björkebo!
Hon båd’ fodrar och måkar och mjölkar och syter om fäet på karlavis.
– Ja se hon har väl ej så dåligt bröst som jag – svarade mor Ingrid lika saktmodigt – dessutom vet du bäst att jag ville göra alltsammans, fast Gunnar intet ville’t, utan bara lät mig få mjölka.
– Ja, det tror jag, – svarade Lena.
– Så som Gunnar passar er och står på tå för er, det har jag aldrig sett något manfolk göra, och till mot ena gammal gumma.
Ta mig den onde – tillade hon hvasst – tror jag intet han köpte märra30 och gjorde sig kärran, bara för att få skjutsa er i kyrkan.
Det var riktigt skam att se huru högfäliga j satt der båda två i söndags.
Men blir jag bara bra i min fot en gång, så ska’ det väl bli passligt båd’ med så’na resor och annat.
– Ja, den resan borde du intet afundas mig – sade mor Ingrid – för det hade så när bli’tt min sista färd.
Hade du då hållt i tömmarne, som ämnadt va’, och intet Gunnar, då när Olle af kitslighet skrämde det unga hästkreaturet, och hade intet Bengt i flygande rappet kastat sig framför hästen, så hade det blifvit skena utaf, utför den steniga backen.
Och hvad det angår, att Gunnar skulle köpt hästen och gjort kärran bara för att skjutsa mig, så tycker jag det är skam af dig att säga så, du som vet så grannt hur väl Gunnar behöfde häst till alla körslor, nu se’n han tog Andersa bruk med, och nog vet du att du hade fått åka i den nya kärran i söndags, om du bara varit bra i foten.
– Fått!
Ja, nog skråen vet jag att jag fått åka – genmälte Lena hånfullt – men då hade Gunnar minsann ej sett så förnöjder och högfäliger ut som nu, då han satt jemte er och kuskade.
Mor Ingrid teg, och – – – den sluga Lena hade rätt:
Gunnar var ej utan en god portion af högmod och den dermed förenade fåfängan.
I hvad klass han någonsin varit född, var han bland dem som alltid skulle synas, alltid skulle utmärka sig för sina personliga egenskaper, och den som det gör, har ofta den lilla svagheten att man äfven skall beundra allt det som omgifver en sådan person.
Gunnar, begåfvad med börd eller rikedom eller båda delarne, hade aldrig blifvit en af våra löjliga, småaktiga dandys, som vilja vara de första i prål och nya moder, de sista att företaga något som icke vore beräknadt på att synas och lysa i ögonen.
Gunnar hade aldrig tillhört dessa, men väl dessa andra, som vilja hafva allt, ifrån det ringaste till det största, ifrån det som främst faller i ögonen, intill det som ingen menniska någonsin ser, så bra, så comfortabelt, ändamålsenligt och fiffigt som möjligt.
Hade Gunnar varit en magnat, så skulle troligen aldrig någon kunnat jemnföra sitt stall, sina åkdon, sin utredning, sitt sätt att föra sig opp, sin förmåga att på en gång vara den stoltaste bland de stolta, och den bäste öfver alla underordnade, med honom.
Nu var han blott en fattig torpare, men vi vilja ej förneka att han kände en hög grad af välbehag och sjefförnöjelse, när han ändteligen hunnit så långt, att en egen, ung och dugtig kamp trafvade framför den af egna händer väl och nätt gjorda kärran, som kostat Gunnar mången svettdroppe, och mången half natt, och som nu, nymålad och grann, skulle bära – – icke Lena, utan hans gamla, kära, älskade moder till kyrkan.
Måhända hade detta i många, långa tider utgjort ett mål för Gunnars lifligaste önskningar.
Och nu uppfylldes det ändteligen, nu fick han först hjelpa upp den gamla i åkdonet, så sätta sig upp sjelf, slippa Lena, och allt detta på klar, skön och vacker vårdag!
Ack! det var för mycket för det unga sinnet, att det ej skulle känna sig litet stolt, och att denna känsla ej skulle trycka sin pregel på den höga, rena pannan, de furstligt bågiga ögonbrynen, den fina, raka, helt aristokratiska näsan, och trotsigt krökta öfverläppen.
Lena såg det verkligen.
Bränn- Olle tycktes äfvenledes finna detta, och nu som alltid i sin afund och förargelse, försökte han att göra allt det onda han kunde, hvilket denna gång, till all lycka, misslyckades.
Men – – likasom den verkliga förtjensten ler åt den i stoftet krälande afundens vanmäktiga företag, föranledda icke af harm öfver sjelfva förtjensten, utan af harm öfver de herrliga frukterne deraf, likaså log Gunnar åt Olle, smällde till sin unga glada Bläsa, för att hon varit så enfaldig och skyggat för Olles konster, och fortsatte sedan resan till kyrkan, icke missnöjd med den förvåning, som väcktes och de beundrande blickar som riktades på den raska hästen och nymålade kärran.
Inom Gunnar började känslan af eget värde, egen förmåga, mäktigt att vakna.
Han började känna att han stod öfver sin omgifning i mångfaldiga stycken, och fick deraf den hågen att stå öfver dem i allt.
Hos Gunnar låg mången herrlig naturgåfva begrafd, som aldrig skulle se ljuset, och hans själ var måhända snillets, det djupa forskandets, vetenskapens och statsmannakonstens strängaspel, der hvarje sträng, hvarje ton fanns klar och ren, fast ödet aldrig slog dem an.
Men när stormen hven omkring denna Gunnars själ, när hvardagslifvets stiltie och småbestyrens tid upphörde, och mäktiga känslor och lidelser drefvo hjertats hjul, då – – – hördes en klang af detta strängaspels toner, likt dessa obestämda, luftiga, chaotiska ljud, som eolsharpan gifver.
– Det var bra, svärmora, att j sopar utaf stugan än en gång innan midda’n blir, men se’n får j sno på med den, för klockan slår nu snart tolf.
Så satt Lena alltjemt och kommenderade på samma majblida förmiddag, ty med alla sina fula fel, var dock Lena en ytterst ordentlig, renlig, klok och flink matmoder, som aldrig försummade någonting, alltid hann med mera än två andra, och hvars pina att nu nödgas sitta stilla likasom bunden vid stolen, emedan hon trampat på en spik och detta värkt upp, samt af att se den goda, beskedliga, men saktmodigt långsamma mor Ingrid skola förrätta alla hennes värf, var en känsla som vi icke så alldeles skola fördömma, ej heller det lilla mauvais-humeur, som deraf uppkom, men väl beklaga att Lena ej förmådde dölja detta, så väl som mycket annat; ty Lena var i sin sort, och oaktadt sin häftighet, en mästare i förställningskonst när hon deraf hade något intresse.
Sålunda hände sällan att hon snäste mor Ingrid då Gunnar var närvarande, men så mycket mera i hans frånvaro, just för att hon visste att mor
Ingrid var för hjertans god att någonsin klaga eller sqvallra.
Och att mor Ingrid det icke gjorde, kom både af denna verkliga hjertats godhet och af den önskan, som kostade henne alla hennes böner till höjden, att så mycket lycka eller åtminstone så litet olycka som möjligt, måtte drabba hennes Gunnar i detta äktenskap, som mor
Ingrid tvänne gånger sett sig af omständigheterna tvungen att befordra.
– Ta’ hit potätera ska’ jag skala dem, medan j gör upp eld te’ att steka dem vid – sade Lena, men derefter vände hon sig plötsligt åt fönstret och utropade: – Svärmora!
Se i flygande efter hvad det ä’ som rider så käckt!
Kan det vara den satans Abra’m, som rider te’ vattning i sådant fläng?
Då borde han ha på pelsen, och det med allt besked, för det ä’ en stor skada för ett hästkritter, att komma varm till vattnings.
Imellertid hade mor Ingrid gått till fönstret, och stod der något förvånad.
– Nå, hva’ blegar j på så länge?
Va’ de’ Abra’m? – frågade Lena.
De’ ä’ en främmate karl, som binner hästen och stiger af – svarade mor Ingrid.
– En främmate! – utropade Lena.
– Hur ser han ut?
– Han ser galanter ut – genmälte mor Ingrid, och gjorde sig färdig att gå från fönstret och fortsätta sitt pysslande i spisen.
– Herre miskundelige Gud! hvad det är för ett f ... tyg att sitta så här, beckader fast, som jag! – klagade Lena tålamodslöst.
– Hvad ä’ det då för en karl?
Gack då ut svärmora och se efter hva’ de’ ä’ för en, och hör efter om han har ärende till Gunnar eller mej.
Skynda er då för all del!
Mor Ingrid utgick, men återkom snart med det ridande ilbudet, ung Erik, som efter en vacker skrapad bondbock, och med allvarliga, sorgliga blickar, förkunnade Lena hennes förlust, men isynnerhet Elins sorg och bedröfvelse, samt längtan att se sin syster och svåger.
Lena låtsade väl att fälla ett par tårar, men började genast derefter att göra sig underrättad om «qvarlåtenskapen», och svor nu mer än någonsin öfver den satans spiken, som det nötet Abra’m lagt i hennes väg, och som nu skulle hindra henne att följa med Gunnar, för att se till och taga reda på allt.