Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här sparades alltså mycket Hollands lärft och kammarduk; men mer än hela Rikets besparing gick till Påfven i Rom.
— Jag tror mig ej fela, då jag påstår, att våra gamla Förfäder hafva, 1 mon af sin cultur, varit mera öfverflödiga än vi.
Nu för lidea allöper i Landsorternas Städer ett Bröllopp med en måttlig aftonvard, ett barndop ined ett glas vin, en begrafning ofta utan allsköns förtäring.
Historien upplyser, huru omättligt och länge vid sådana tillfällen hos vaxa förfäder förtärdes.
Deras kläder voro stoja och vidlöftiga.
Blott af Farfars dykränger får nu en välbeställd Småherre ett pär behållna byxor.
Af Farmors brokadklädning får man nu tillräckligt öfverdrag till soffa, Stolar, ja äfven gardiner i ett rum. 2:0
Att 0jverflöd och lux går i jemn bredd med upplysningen.
Då så har tillgått i Grekland och Rom, hos Judar och Christna, så tror
;ag icke, att någon dödlig xna ;’t hädanefter kan hindra det.
Och när hvar och en i våra tider vet att tala om tidehvarfvets upplysning, så bör ingen undra, att upplysni gens följeslagare bland oss utbredt sina vingar.
Att från öfverflöd och lux härleda Staters omedelbara undergång, hang till ÄihSt, Prat, j8.I7'*8‘8> Qide Swii.N.r 55 56 430 Besv. och Ekon.
Betänkanäen. är utan tvifvel en förhastad slutsats.
Det sparsamma Sparta har så val måst följa vägen i alla staters öden som det fina Athén och det yppiga Rom.
Om det vöre möjligt för en stat att isolera sig från andra, hvarföre lyckades det ej för Sparta?
Och om Sparta funnit såg verkligen lyckligt med sin styrelse och sitt hårda lefnadssätt; om detta varit enligt med menniskonaturen, hvarföre lät Sparta förföra sig?
Men att piskas, för att härdas, att ej njuta annat än groft bröd och svart soppa, för att ej bero af utländningen; att så underkasta sig åkarehästars lott — för att bibehålla sitt bestånd, det Sr en allt för trångtänkt plan och måste alltid och allestädes taga afträde för upplysningen, som föraktar en välmåga utan njutning. ’' ”De som äska en öfverflödsförordning, framdraga skäl, som böra betraktas. 1:0
Vi äro beroende af utländningen.
Ja på samma sätt, som den ena menniskan i samhället beror af den andra — efter Försynens anordning.
Våga vi ändra den?
Är fulkomligt oberoende möjligt?
Och än mer, är det så afundsvärdt?
Hafva vi då jnga ljufvare passioner att förnöja, än det usla, öfver allt odrägliga högmodet?
Monne
Alexander hada mening med sin önskan att vara i Diogenis plats, af annat skäl än känslan af herrsklystnadens omåttlighet?” 2:0 ”Vårt land utsuges.
Detta skäl fordrar en säkrare blick af en bättre kännare.
Jag mäste inskränka mig blott till bevis a poste - Eesv. och Ekon.
Betänkanden. 43* riori.
Det har till sitt stöd Rikets sila Tull Journaler, sorn skola upplysa, att hela vår jernexport ej förslår att betala vår starka import af blott kaffe och socker.
Hvilken ofantlig brist mäste icke uppstå, när vi ‘ till denna import tfcåste lägga alla utländska dryckesvaror, klädesvaror, allt annat kram, ända till knappnålar och svinborst?
Huru härmed
Lä ger tillhopa, må kännaren utreda, och förena hvem som kan, denna uppgift med hvad ögat ser.
Sedan jag återkallat uppmärksamheten på den omständigheten, att hvarje omtänkt menniska förökar sin verksamhet i samma nion hon öker sina behof, och att af sådan förökning kan ej landet lida, så tröstar jag med Sesemans säkra Aritmetik.
Ty antingen har i 500 år vårt öfverklagade öfverflöd på den lättare skålen i vår handelsvåg hafL en kraftfull oah välgörande Genius, eller har Utländ.ningen halt den artigheten att ej taga betalning.
Med undervigt 1 handel några år skall naturligtvis, och med den Silfvermåttstock för varor, som alla Nalioner fastställt, ej synas en Nagel af den reella metallen.
Men att vårt land härpå 500 är fördubblat dessa Realiteter, visar sig för cgat å adliga familiexs, Ståndp^rsoners och Stadsboars bord, tyngde af Silfver, oaktadt all den mängd arbetadt Silfver, sorn i början af d.tta Sekel så besynnerligt inkom i Banken: det visar sig i landtboarnes kök, tapetserade med kopparkitiar: det synes af Bondens Gårdsredskap och lätta jembeslagna 452 Eesv. och Elkon.
Betänkanden« vagnar.
Jag vill således heldre tro, att ds allmänna Calculer äro rent af, och likväl helt oskyldigt, falska, kommande till äfventyrs deraf, att införskrifna Ardclar äro till för högt pris uppförda, och kanske efter hvad de i landet gälla; vira utgående varor deremot upptagna till samma beräkning, och icke till det prss sorn utländningen betalar.
Om således af värdet för t. ex. kaffe och socker blott % går till utländningen, och om han för våra utgående varor betalar 4 gånger mera, så jernnar handeln sig sjelf och Binomerna sprida ett välgörande lif i Landets rörelse.
Om en Fruntimtners-spel uth/udes för 800 Bd.
Banko, så får man ej derföre tro, att
Rudimaterie» å utrikes ort kostat mer än åttondedelen.
Hvarföre misstycka, att inhemska handtverkare och säljare förtjena på narrar?
Hvarföre icke fägna sig öfver hufvudstadens Rikedom och välmåga?
Ty *ndast derifrån kan härledas, att ett så dyrt plagg offentligen utbjudes.” 5:0 ”Genom öfverflöd och Elix blir Nationen vekligare och svagare, och mångå familier förstöra sig.
Det medgifves gerna, att vildmenniskan lill sin kropp är starkare, och mera härdad, än den hyfsade.
Deraf följer likväl icke, att han lefver längre.
Vildmenniskans lifstid är i allmänhet kort.
Det medgifves gerna, att förfining i njutning medför förfining i seder och lefnadssätt; men deraf följer icke, att
Invånarne derigenom bereda sin politiska undergång.
Må man icke framdraga till bevis, att Hannibals ar - Beil’, och Ekon.
Ettänhanclcn.
433 nies såg sin ära begrafven i Kapuas vällust.
Ty denna njutning kom för tidigt, och hade det stora felet, att vars ett krigsbyte — ickä sjelfförvärfvad — icke förtjenad eller beredd genom mödan.
Glommen icke, att Scipio med samma Romare., som gatt långt framom sina bender i lifvets njutning, besegrade Carthago.
Menniskans lefnadsålder är nu för tiden i lika förhållande som i Davids tid, då den sträckte sig till 70, högst 80 år.
Om vi försvagas eller förvekligas af finare njutningar, så dela våra grannar samma öde.
Och vi komma alltid genom vårt Nationella lynne, att stå på samma punct, när vi mäta oss med dem.
Om några obetänksamma ilösare förstöra sig, hvad har Staten att befatta sig dermed; som heldre bör afse, att dårens penningar spridas bland idoga och kloka medborgare.
” ”Sålunda granskadt, hvad som skulle föranleda till ett förbud mot öfverflöd och Lur, villja vi öfverse, hvad som talar deremot. 1:0
Sedan en menniska vant sig vid en hop njutningar från barndomen, är det icke så förenligt med dess natur att förbjuda sig dem.
Kaffe, Socker, Tobak, vissa spirituosa drycker, en finare drägt, ett commodare åkdon m. in. äro saker, sorn de flesta ej hafva styrka alt aflägga.
Just detta skall alltid vålla Förbudets jemna öfverträdande: oell Lagstiftaren har ingen ting värre att frukta.
Den store allsmägtige Lagstiftaren eftergifver sjelf för menskliga hjertats böjelser.
Om en aktningsvärd del af 434 Besvi^och Ekon.
Utsk. ; Betänkande».
Medborgare, Embetsman och Ståndspersoner upprigtigt önska förbud derföre, att de nu tvingas lefva lika med andra, enligt sitt Stånd, oaktadt deras löner och tillgångar ej till?ta det, så anser jag det icke för skäl.
De skola visserligen, dessa Medborgare, blifva mycket mera aktningsvärda, om de med den frihet, som alla förunnas, så allvarligt fruk* ta armodet, att de förakta opinionan och lefva som de kunna, man säge derom, hvad man vill.
Men det är en naturlig orättvisa, och skulle verka en icke önskad tröghet att tvinga alla att gå sagta, på det den halte må följa mad. 2:o
Om de till d°nna dag utfärdade ÖfverflödsFörordniagar blifvit noggrant åtlydda.
— Jag begär en blick derpå: huru ’ ade våra inhemska Fabriker sett ut?
Monne Svenska Fabri' anten af sin egen industri kunnat upphinna den höjd han nu i inehar?
Örn utländska Fabrikater hädanefter förbjuda", och förbudet kan handhafva®, så skola våra Fabriker nödvändigt stadna på sin punct, hvilket sr stridande mot menskligetens önskan, att upphinna högsta fullkomlighet.
Jag Linnar derhän, I uruvida Fabriksrörelse i alla sina grenar är nyttig för vårt Land, som natur n danat för Åkerbruk, Skogsrörelse, Bergsbruk, Sjöfart och Fiske.
Det är dock mia öns :an, att våra nu varande Fabriker måtte snarare uppmuntras, än nedläggas.
Men en uppmuntran genom förbud af utländska Fabriksvaror skulle falla allt för tungt på Consumenten och ovillkorligt hindra inhemsk* Ekon.
Utski Betänkanden.
435 fullkomligheten, som behöfver äggas genom concurrens.
Jag ville heldre, att en proportionerad högre Tull erlägges för de fritt inkommande utländska Fabriksvaror, som i vårt Land kunna produceras, och denna Tull blefve för sig sjelf en Fond till lika bestämda premier för de inländska varor, sorn våra Fabriker kunna exportera.
Härigenom skall Consumenten alltid få god vara, och våra Fabrik, r böra kunna hålla pris med utländningen.
Och jag tror, att detta är enda och rätta sättet, att förekomma behofvet och fördelen af utländska Fabrikater.
Vid granskning och bedömande häraf, ber jag den sanningen må tagas i betraktande, att en nation icke alltid förlorar genom bruk af utländska Fabriksvaror, ej heller alltid vinner på egen tillverkning.
Likså litet en enskild person kan sjelf åstadkomma alla sina förnödenheter, likså litet bör man äska det af en nation, som lika med den förre, skall förlora vid 0- rigtigt användande af naturliga anlag, eller sysselsättning med saker, som ej öfverensstämma med dess fallenhet och natur-tillgångar. ” 3:0
Det lär ej kunna bestridas, att öfverflöd och Lux äfven har sin goda sida.
Girigheten tadlas allmänt, ty den känslan är allmän, att man bör njuta det man förvärfvar, på det andra äfven må njuta.
Om alla voro giriga, så behöfver ej öfverflöd förbjudas.
Men så skulle ock Fabrikanter, konstnärer, många handtverkare, tusendtals arbetare stå handfallna.
Alla vackra konster /[3 6 Be SV. och Ekon.
Betänkanäen. skulle fly.
Jag vädjar till sjelfva de klagande, att de ej villia hafva sina medborgare sådana.
Är det ej vida bättre och lyckligare, att här och der en rik offrar åt 6in fåfänga, så att hans Rikedomar spridas, och andra få del deraf?
Om sådant förbjudes, så skall han hopa skatter på skatter, och slutligen blifva farlig för Staten, hvarpå i Fädernesland ts Historia icke saknas bevis.
Man invänder, att här blott ifra* mot utländskt öfverflöd, och man förgäter, huru nära det inhemska dermed står i samband.
Man glömmer, att dat första som njutningen äskar — är frihet.
Af alla menskliga känslor fr smaken den, som man mindst kan för- lara eller tvinga.
De rika och liberala, som är i landet : indras att lefva efter sitt sätt, skola söka främmande orter.
De skola allestädes ernottagas med öppna armar, och dessa orter skola le åt vårt land, sorn, lik linndén i Fabeln, grejer efter skuggan, sä att han mister stycket
Af dessa reflexioner, som förtjente kan hända en ful!korn1 igare utveckling af en skickligare hand, har jag kommit i den ställning, att, med den varmaste Fäderneslandskänsla, snarare glädjas öfver tillståndet i vårt land,, än något befara för dess undergång från densia sidan.
Jemte det jag tror, att all handel styrer sig sjelf, och att utländska öfverflödsarticlar skola uteblifva af sig sjelfva, så snart de här lika goda kunna tillverkas, så förmodar jag, med erfarenheten på min sida, att det är rådligast upphäfva den gällande Ö£- < T esv. och Ekon.
4,37 verflödsfcrordnipgen,'för att bibehålla aktning för lagen, och i öfrigt icke befatta sig med något sådant förbud, aom väl kan hafva en skenbart nyttig afsigt, men är orättvist i sin grund, och blir skadligt genom möjligheten af strafflös öfverträdelse, och genom följderna i fall det lydes.
Låtom oss icke så älska Silfver, att vi förakta ädla njutningar.
Slösaren är be ki agansvärd, men girigbuken är föraktlig, o^h en dålig medborgare.
Huruvida en rätt beräknad Öfverflödsbevillnine, som jag tillstyrker, må åläggas Consuinenten, och öfverflöd a[ njutning genom goda Politie Författningar, hvaraf vi redan hafva en och annan, må hämmas eller förekommas, lärer icke höra till detta Höglofl.
Utskotts åtgärd.” Harr P rosten Hagberg anförde :
.Alf han, för sin del, o h utan att i öfrigt ogilla betänkandet, hvilket Herr Prosten ansåg ganska grundeligt forfattadt, trodde den serskilda framställningen om partiella Caffeförbudet, antingen icke hafva bort nämnas, eller ock frågan derom behandlas med större stränghet, än nu skett, hvarmed ock Herr Prosten Friman instämde, under båda dessa Herrar Ledamöters yttrade öfvertygelse, att, då det öfrigas reglementarisk a föreskrifter öfveriemuades åt Konungens välbehag, borde, un der iakttagande af nödig Cönsequence uti principerna, äfven denna sakens reglerande
Dess höga godtfinnande i underdånighet underställas.
Herr Prosten Kolmodin yttrade: >’É'mru jag för min del anser det nu upplasta Betänkandet såsom ganska väl förtal 433 Besv. och Ekon.
Uisk.
Betcinkanden. tadt i anseende till de der anförda grunder, fruktar jag likväl, att det torde blifva anSedt såsom ofullständigt i sjelfva detaillen, emedan i detta Betänkande ingen ting blifvit yttradt om förbud eller inskränkning i bruket af de utländska öfverflödsvaror, hvilka uti flera i detta ämne inkomma Memorialer i synnerhet blifvit uppgifna, såsom för handelsvågen betungande, och så val för det allmänna Sorn för enskilda personers bästa högst skadliga, då det likväl, efter mitt begrepp, tillhör hvart och ett Utskott, att upptaga och utlåta sig öfver , hvad de till detsamma remitterade Memorialer innehålla.
Och då Kongl. Maj:t redan för mer än ett år sedan genom serskildt vidtagna anstalter sökt inhemta så väl Nationens, som vederbörande Embetsmäns, och Dess Commerce - Collegii tankar i detta ämne; tror jag för min del, att Riksens Höglofl.
Ständer af det Utskott, till hvars handläggning detta mål blifvit öfverlemnadt, torda förvänta en utförlig, eller noga bestämd uppgift på de öfverflöds articlar, som till bruk och nyttjande icke böra tillåtas.
Att dessa samma slags varor äfven till införsel i Riket böra förbjudas, är ganska naturligt; men dä grunden till detta sednaxre förbud ligger i det förra, så synes mig, att i ett förslag till en öfverflöds-förordning alla till bruk och nyttjande otillåtliga varor böra uppräknas oell noga bestämmas.
Detta synes åtmindstone, efter mitt begrepp, vara den naturliga ordningen vid detta målets behandling.
Men, då af Höglofl.
Utskottet den Besv. och Ekon.
Utks.
439 grundsats synes blifvit antagen, att, utan någon cl tai lerad beredning, hos Kongl.
Ma':t Riksens Högloft.
Ständer i underdånig et skulle anhålla om utfärdandet af en Öfverflödsförordning, sådan som Han i sin v«s'et linner nytti 9, anser jag åter för min del ieke vara lämpeligt, att, då i detaille ingrn annan slags inskränkning i Betänkandet blifvit omnämnd, föreslå, att nyttjandet af kaffe endast i offentliga samqväm skall förbjudas.
En sådan slags inskränkning synes mig utomdess vara en verklig småsak; ty om nyttjand t af kaffe för öfrigt blir tiMätet, så vinnes genom denna inskränkning al t för litet, emedan förbrukningen af denna vara vid dessa högtidliga samqväm är allt för obetydlig emot hvad som under det dagliga nyttjandet i den enskilda lefnaden åtgår.
Besynnerligt torde det äfven förefalla, att, då vid högtidliga måltider så myck t annat öfverflöd af dyrbara viner och kostsamm?, af utländska varor tillredda rätter nyttjas, det icke skulle vara värden tillåtet, att efter måltiden undfägna sina gäster med en kopp kaffe, Som de likväl, om de varit hemma i sina hus, haft rättighet att nyttja.
Min tanka är derföre ingalunda den, att bruket af kaffe skal! blifva tillåtet, utan får jag åberopa mig hvad jag under första öfverlaggningen vid detta mål yttrat, nämligen att, om det åsyftade ändamålet med en öfverflödsförordning skall kunna vinnas, anser iag för min del de af Kongl.
CommerceCollegium uppgifna förslag i det närmaste kunna följas. 44o Besv och Ekon.
Utsk. Betankanäe.n Herr Prosten Säve inlemnade följande skriftliga Anförande:
Förenande mig hufvudsakligen med Hedervärda BondeStåndets
Fullmågtige i deras önskan af ett allvarsamt och ändamålsenligt motverkande af det inritade öfverllödet, får jag vördnadsfullt åberopa mina förut i detta ämne yttrade tänkesätt och grunder.
Sedan urnder våra öfverläggningar luxen i allmänhet blifvit försvarad och på det fördelaktigaste föreställd, kan det icke af Höglofl- Utskotet finnas otjenligt eller oangenämt, att detta grannlaga ämne äfven på en motsatt sida skärskådas och granskas.
Jag kan icke hvarken vara blind eller känslosös för oord' bingarne och skadan inom vårt land af ett öfverdrifvet yppighetsbegär, grundadt lika mycket i högfärden som i njutningsålrån.
Jag misskänner ej källan till detta onda, denna urartade böjelse i mennisko na turen och vår sinnlighet.
Jag känner väl, att hvad man kallar öfverflöd oeh förfinad lefnadsart, är relativt och måste efter olika tid och samhällsskick olika dömmas, att Luxen j emväl kan synas medföra vissa fördelar.
Men hvarföre blott tala om dessa fördelar? -—•
Hvarföre öfverdrifva dessa, ända till att nästan berömma
Luxen?
Hvarföre till en motsats af den rättelse och måtta, deri billigt önskas, anföra vildars och Kamschadalers seder?
Hvarföre ur historien framrycka och gäcka vördnadsvärda Lagstiftare, hvilkas statsförfattniagar, just genom deras inrättningar längst bibehållit sitt bestånd och sin ära?
Eesv. och Ekon.
Betilnhanden.
44* Jag erkänner, att begär till beqvämlighet och välmåga är lofligt och nyttigt.
Men hvarföre förvillande söka rättfärdiga sjelfva öfverflödet och yppigheten, sorn, i kraft af ordet, uttrycker det utsväfvande och omåttliga?
Om öfverflödsbegär och fåfänga äfven visa sig i sällskap med vissa förmoner och välgörande omständigheter, så är det i znin tanka ej yppigh*ten och det öfverspända begäret, utan den ännu tillika bland folket öfverblifna dygden som alstrar det goda.
Det säges och anmärkes med sanning, att Gud sjelf härligt inrättat och begåfvat vår jord äfven för beqvämligheter och njutningar; men det heter ock, att han ur sällhetens hemvist Jordref ds obetänkta och lystna njutarena.
Menniskan har fått och förvarar alltid sällbetsbegäret såsom drilFjeder och uppmuntran till verksamhet och fnlikomning; men hon fick ock förnuftet till dess ledare och väktare •— för att hejda och begränsa det.
Hon öfverträdde denna gräns, och hon känner helgden af en högre Lagstiftning i de straffande följderna.
Inför moralitetens domstol, inför den heliga lära, som förkunnar dygd och pligter som menniskans mål och rätta sällhetsgrund, som sätter dygdens väsen och kraft i Sträfvandet mot begären, i uppoffringens förmåga, inför Erfarenhetens högljudda intyg, som visa, att i samma mon znan intages af njutnings- och praktlystnad, destomer obekymrad och Svag blir man för dygd, arbetsamhet, Patriotism — desto lättare all slags Coruption underkastad, och 442 Eesv. och Ekon.
Bt t änkan Jen. dessmindre förmögen af inre och yttre val, inför dessa stränga domare och vittnen, säger jag, huru bestå de, som så högligen försvara och prisa rjutnings* och yppighetsbegäret och dess förmoner för samhället?
Men. sedan, genom tidens och sammanlefnadens fortgång, genom civilisationens, förfiningens och yppighetens ohämmade verkningar, slägtet försvagats och framryckt allt längre i flärd, var dtt tid att denna äfven bia id författarena skulle linna loftalare.
Man har sökt föreställa : att yppigheten, sådan den hos oss nu finnes, eller vidare fortgår, mera gagnar än skadar, både i moraliskt och ekonomiskt afseende: att den, införlifvad i menniskonaturen, blott bidrager till vår bildning och utvecklingen af vår industri : att den, i hvarje tid och äfven i medeltiden, högre än nu funnits: att vi, tid efter tid, fåfängt anklagat den, u^der det vi allt fort äro lika välmående och rika, äro, genom våra seder och b^qvämlighetir, meia lyckliga än någonsin.
En utmärkt föifattare har anmärkt:
"att de fordna Lagstiftarena talade förnämligast oni seder; de nyare merandels om handel, Jinancer, lax och konster". LA väl, oaktadt Calculerne, de sköna målningarne o b Pi.raserna, qvarstå de gamla enfalldiga sanningarne, samt erfarenhetens eftertänkeliga lärdomar om enskildas och samhällens omärkliga, men säkra fortgång från yppighet till sedeförderf och derifrån tili upplösning.
Om hvarje tid känt inträngande öfverilödsbegär, Besv. och Ekon.
Ect ankan den, 443 hafva ock de visare i hvarje tid sökt hejda det, och om sjelfva medeltiden haft en otyglad lux, visar just exemplet, alt luxen är t j ett' nödvändigt vilkor för sinnesodiing oell förädlade seder.
Om exempel af historien skola citeras, må några lika så mägtiga scm andra anföras.
Det mägtiga, verldens skatter uppslukande
Rom, länge tvinande, föll, oaktadt sitt, säkert ända till slutet förvarade silfver och guld, sin prakt och sin fåfänga inbildning om välstånd, emedan det förlorat en enda sak •— sina dygder, förtärda i yppighetens och veklighetens sköte.
En annan nation, närmare vår tid, reste sig med jättestyrka, tjusade och förvånade veriden med bragder, och mången gladde sig redan åt det nya exemplet af ett förvekligadt folks hastiga ormkapning och stigning; men det var ett bländverk.
Detta folk åter lika hastigt och ömkligt föll; ty det hade hunnit blifva mer än andra yppigt, utsväfvande, lättsinnigt och sedelöst.
Funnos ej, och torde ej en längre tid bibehålla sig odling och seder i det allt hittills för sin tarflighet utmärkta Schweitz, och bland Nordens inbyggare?
Verkeligen, dessa offentliga försvar och recommendationer af en tilltagande yppighet äro något fremmande för Svenskars eiron, äro helt olika vår visa och goda Öfverhets oförställda och oförgätliga grundsatsatser och tilltal till Svenska Folket i ÖfverflödsFörordningen af år 1794. och den Kongl, anmaningen i samma ämne af år 1817, der det inträngande öfverflöds- och yppighetsbegäret anses förstörande den fordna manlig - 444 Besv. och Ekon.
Betänkanden, heten och arbetsdriften, utsugande och förtärande nationalväimågan, jemte d? n>: stkraftiga och faderliga uppmuntringar tili motsatta tänkesätt.
Och huru kan n a vä: för sig sjelf elier någon annan dölja den ti 1 vexande njutnings- och praktlystnaden alltför synbara verkningar inom ett af naturen fattigt land, der roan af fruktan för minsta ökning i nödvändiga Statspålagor, hafvar för hvarje Riksdag, der roan för vära ödemarker: odling, för undervisningsverkets rigtiga organi-string ej har behöfliga urderstödsmedel, men utbetalar millioner för fremmande yppig;’.tsarticlar, der penningvingleri och rörel der! genhet, concurser och utsökningsmål, pappersmynt, brist och misstro i hand~lsafFair«»r öfverflöda — och år efter år frukta isvärdt ökas, der genom det öfverflödiga lefnadssättet ingåendet i lagliga äktenskap allt mer och mer försvåras, hvaraf följdern; på sederna äro tydliga?
Staten är ett hushåll i stort.
Den sorn blott vill tillåta sitt husfolk obegränsad frihet och njutning, skall snart se följderna.
Den, sorn i tid varnar och hammar oseder och öfverdrift genom ordningens band, plägar icke vara den, sorn ser sitt hus i obestånd.
•— Det är likväl icke dessa yppighetens yttre bedröfliga verkningar, sorn mest böra bekymra.
Det är spridandet af dessa läror, sorn skydda, bemantla och upphöja yppighetsförförelsen och som, om de skulle synas utgå från de äldsta, visare och vördnadsvärdare i nationen, kunde göra en obotlig skada.
Betänhanclen.
445 Men ändtligen, med antagande af dessa allmänna grunder, hvad är d t man egentligen vill?
Jo, icke samhällets orin» iga återfjrande några århundraden tillhaka till förr tida bruk och seder, utan erkännande och återlifvande af den oumgängc liga lefnads och hushållsmaximen, att ej villja njuta och Iv a mera, jin hvartill förmåga o~h loflig förv rfnings. omtanka medgifva, måtta i lefnadssätt, viss3 gransor och förbud mot utland ka yppighets. articlars införande, jemte ett sammanhang af aila härtill hörande föreskrifter och anstalter.
Det är uppfostran, det är de högres upplysning och efterdömen, d t är Dagarna, och, genom allt detta, det allmänna tänkesättet, sorn skall härtill sammanverka.
Så snart ettdera häraf brister eller förslappas, så rubbas kedjan af det hela.
Om Lagstilningen för ett folk, i synnerhet i denna del, är en svår konst, så måtte derföre i :ke bemödandet derom uteslutas och öfvergifva'.
Det måtte icke vara omöjligt, emedan vår vördade och äls ade