Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den nya riksdagsordningen var ju tillskuren efter rent parlamentariska mönster, hvarvid man särskildt har att lägga märke till sådana omständigheter som ko-mångens upplösningsrätt och rätten för statsrådets ledamöter att taga plats i riksdagens kamrar o. s. v. Vi hafva redan anfört ett yttrande af frih.
De Geer i motiven till 1863 års representationsförslag, hvilket yttrande tyckes peka temligen nära på en underhus-parlamentarism, och redan vid kamrarnes första sammanträdande skyndade han ju också att undervisa dem om formerna för interpellationsrättens utöfvande, hvilket väl likaledes får anses häntyda på parlamentariska tendenser.
Också förvara ju riksdagsprotokollen från den tiden ett anmärkningsvärdt yttrande af en man, hvars stora auktoritet ingen af parlamentarismens nu varande motståndare väl då ännu skulle velat éns sätta i fråga.
Under dechargedebatten vid 1867 års riksdag visade nämligen grefve Henning Hamilton, att den nya ordningen nödvändigtvis måste leda antingen till ett parlamentariskt styrelsesätt eller också till ett styrande parlament, i hvilket fall det förra naturligtvis alltid är att föredraga.
Huru det nu än härmed sedermera må hafva gestaltat sig, är det dock visst, att grefve Posses afträdande från makten omedelbart efter de stora frågornas fall var ett fullkomligt parlamentariskt steg.
Han var den förste minister i vårt land, som trädt till styret med ett fullt formu-leradt och öppet tillkännagifvet program och sökande sitt stöd i en för handen varande majoritet; genom att afträda i samma stund de stora frågorna, för hvilkas lösning hanåtagit sig det ansvarsfulla uppdraget, visade sig omöjliga att lösa på grundvalen af då rådande förhållanden, har han äfven gifvit kommande ministrar ett föredöme, hvilket de kunde hafva godt af att följa.
Skada endast, att detta system så ohjelpligen riçlikyliserades af den kombination, som följde omedelbart efter vår första parlamentariska ministère.
Sedaji förestående anteckningar redan voro nedskrifna och till största jdelen äfven färdigtryckta, meddelar Posttidningen den 5 oktober på aftonen en underrättelse, som var egnad att väcka mycken öfverraskning, åtminstone på de håll, der man icke hade haft någon som helst kännedom om hvad som redan mot slutet af årets riksdag förhandlades inom vissa kretsar.
Grefve Arvid Posse hade nämligen i den samma dag hållna konseljen blifvit utnämnd till president i kammarrätten.
Detta den snart 64-årige statsmannens återinträde på tjenstebanan, från hvilken han redan för mer än tretio år sedan tog afsked, skulle kunna synas oförklarligt, om man häri endast såge ett grefve Posses slutliga uppgående i den byråkrati, hvars verkliga eller förmenta öfvergrepp han sjelf så energiskt bekämpat.
I så fall skulle detta helt visst vara ett det mest snöpliga slut på hans långvariga deltagande i det offentliga lifvets kamp och strid.
Vi tro dock, att saken äfven kan tänkas hafva en annan och med grefve Posses hela skaplynne mera öf-verensetämmande förklaringsgrund.
Man bör nämligen icke förbise, att kammarrätten är det embetsverk, som näst statsrevisionen hos sig förenar hela den högsta kontrollerande myndigheten öfver hela den svenska embetsförvaltningen.
Till följd häraf är den också, eller kan åtminstone vara den allra säkraste motvigten mot ett ensidigt formalistiskt och godtyckligt embetsmannavälde.
Kanske är det den uppgiften detta verk nu går att fylla under grefve Posses ledning.Intryck och studier i Frankrike sommaren 1883.
Rev ......
Vår tid är ju bland annat, så att säga, “ specialisternas *.
Den som skrifver dessa rader smickrar sig ock med att vara en smula specialist, nämligen i fråga om hofven och deras annaler.
Såsom medarbetare i så väl “ Svenska hof-vet “ som “ Europas hof “ har han under årens lopp lyckats anskaffa åtskilliga materialier, genom hvilka vissa nya perspektiv öppnat sig.
Tillsammans med dessa arbetens utgifvare har han ock under sistlidne sommar företagit en utländsk studieresa, hvilken, enligt hvad vi båda hoppas, skall visa sig fruktbärande, äfven om hofdagern här och der icke visar sig helt och hållet rosenfargad.
För att tydliggöra meningen, må det tillåtas att anföra en anekdot-.
Det hände för någon tid sedan, att en läsare af “ Svenska hofvet och aristokratien “ mot slutet af femte bandet tyckte sig finna, enligt skriftligt meddelande till utgifvaren, att detta verk lände mindre till hofvets berömmelse, än hvad ' han ursprungligen tänkt sig.
Denna upptäckt omtalade jag för en af mina vänner — ledamot af k. Nordstjemeorden, men likväl en alldeles fördomsfri man — hvilken i sin ordning då för mig berättade en tilldragelse, som kanske icke saknar tillämplighet på förevarande fall.
Då han en gång i sin ungdom besökte det gamle kongens Kjöbenhavn, hade han vid sin sida i teatersalongen en prost ifrån Skåne, somjemte honom den aftonen fick både se och höra en af Oehlenschlägers mest storslagna tragedier.
Mot slutet af sista akten uppgick för prosten, som vi ju kunna kalla X.T ett ljus och han ubrast: ” Jag tror det är vers! ” — Detta hade han icke märkt förut.
Äfven i “ Europas hof “ kan det ju möjligtvis komma att finnas ett och annat, som icke talar till fördel för konunga-dömet med Guds nåde, men vi kunna ju hoppas att det blir äfven der omärkligt åtminstone till slutet af det band, som är afsedt att innehålla åtskilligt just ifrån Frankrike, beroende på utgifvarens och min i sommar företagna studieresa.
Hvad nu här i “ Dagens krönika “ framlägges, är ingenting annat än några reflexioner från palatsbesök och några “ Lesefruchte “ från Quartier latin.
Det intresserade mig nämligen att taga någon kännedom om äfven sistnämda trakt och jag påträffade der särskildt några literära rariteter, som jag fåfängt sökte i det moderna Paris.
Det var på morgonen den 14 juli.
Den förnäma verl-dens literära clown, tidningen “ Figaro “, hade tillfälligtvis kommit mig för ögonen.
Jag fick läsa, att den då omedelbart stundande festen var ingenting annat än en glorifiering af våldsbragder, och derpå slog artikelförfattaren några humoristiska kullerbyttor, egnade att framkalla alla reaktionäras förtjusning.
Det oaktadt kunde jag för min ringa del icke finna de högtidligheter, som följde i Paris och i dess om-gifningar, det minsta grand löjeväckande.
Jag såg invigningen af republikens staty, och låt vara att åtskilliga af de “ stater och corpser “, som dervid närvoro, befunnos i och för sig föga ståtliga, så borde dock hela skådespelet ingifva hvarje tänkande åskådare en känsla af allt annat än ringaktning.
Jag såg vidare den stora revyn på Long-champs, och jag kunde omöjligt — derför att den var republikansk — finna den mera fördömlig än andra militär-reVyer.
Det var, tyckte jag, en ögonfägnad, liksom andraparader på hvilka solen lyser.
Att ingen kejsare syntes till, icke heller någon kung och icke ens någon prins, det gjorde egentligen icke revyn mindre vacker.
På aftonen glänste ock industripalatset på Trocadero i ett sken, kanske lika klart som hvad kejsarborgen Tuillerierna någonsin kastat omkring sig.
För att komma under fund med hvad den 14 juli egentligen betydde, beslöt jag dagen derefter att iöretaga en utflygt till Versailles och studera “ royauténs imposanta emblemer “.
Några mera sällsynta kuriosa från en antiqvarisk bokhandel i Quartier latin kommo mig, som ofvan an-tydt, väl till pass i egenskap af ledsagare, då min mening var att i andanom få skåda några af de personligheter, ' som lefvat och haft sin varelse i de magnifika salarne.
Ett monument är i sjelfva verket liktydigt med ett poem.
Under medeltiden uppstego generationernas böner till himlen i form af götiska tempel.
Under fyra århundraden inskref sig katolicismen på jordens yta i jättelika bok-stäfver, och från Canterbury till Nürnberg se vi denna kult lysa i arkitektoniska minnesmärken, som tyckas trotsa tiden och förgängelsen.
Men när industrien gifvit borgarena medel att befria sig från feodalismens ok, när industrien utsått i verlden de första frön till den nyare statsläran, då ville friheten i sin ordning bygga fempel och uttrycka sin princip på detta be- * undransvärda språk, hvaraf religionen dittills ensam betje-nat sig.
Man fick då se Flandern, hvars handelsstäder gåfvo signalen till frigörelsen, pryda sig med h6télsrde-ville.
Gand, Ypres, Louvain uppförde nya bygnader, som icke behöfde afundas kyrkorna någonting.
Under den europeiska kamp, som derpå uppstod, då nationaliteterna började röra på sig, kom turen till konun-garne att låta arkitekturen uttrycka deras välde och fixera deras hågkomst.
Arkitekturen, som småningom skrifvit religiösa poem och demokratiska poem, skref nu konungsliga poem; efter kyrkorna och stadshusen kommo sålunda pa-♦
latsen, en ny formel för en ny epok, hvilken franska revolutionen omsider afslöt.
Låt oss icke stanna vid den ända till trivialitet upprepade satsen, att Versailles är uttrycket för monarkien, sådan Ludvig XIV tänkte sig densamma.
Versailles är ett slags epos öfver sjuttonde seklet.
Hvilken bok skulle någonsin på ett mera lysande och mera fullständigt sätt kunna teckna ett tidehvarfs förlopp och innehåll?
Hvilka ärorika bedrifter äro icke inskrifna i detta palats!
Hvilka mysterier äro icke der afhöljda!
Hjeltedater och familjelif blandas vid hvarje steg; bakom dessa murar, vid slutet af dessa stora gallerier, vägg om vägg med dessa våningar, fulla af kungligt majestät, fins det små vrår och hemliga passager, som uppenbara tusentals näpna historier.
Detta palats har två röster: det omtalar både de mest allvarliga och de mest frivola saker; det är djupt som Tacitus och indiskret som Suetonius.
Dessa golftiljor ha om hvart annat trampats af konungar, skalder, ministrar, hofmän, biktfader, mätresser, drottningar utan makt och drottningar med alltför mycken makt, ambassadörer, segrande eller besegrade generaler, abbéer — denna skara har här under två århundraden vandrat fram och åter, gifvit fritt lopp åt sina passioner och fantasier.
Under de två sekel, som franska monarkien var absolut, hände ingenting som icke hade sin orsak eller sitt eko i Versailles.
den nyare politiken har utvecklat sig i detta palats; alla kanonskott, som man lossade i Flandern, i Tyskland och i Spanien, gåfvo genljud der.
Richelieu, som öppar raden af monarkiens statsmän, har passerat fram här; Necker, som afslutar den, likaså.
Under ett århundrade är det åt Versailles, som franska literaturen har skänkt sin hyllning; under ett annat århundrade är det mot Versailles, som den aflossat alla sina pilar.
Den franska, literaturhistorien är skrifven på dessa murai *, från Molière till Beaumarchais.
Den franska konsten har i Versailles skapat de skolor, hvilkas inflytande sträckt sig ända till
Ur dageu9 Krönika.
4våra dagar.
Men icke endast Frankrike församlades i Versailles; främmande nationer ditsände oupphörligt representanter; europeiska celebriteter kommo för att der aflägga sitt besök, och från Asiens aflägsnaste trakter infunno sig sändebud med vördnadsbetygelser åt den konung, som åstadkommit någonting jemnbördigt med orientens ståt och despotism.
Versailles ’ historia är civilisationens historia under de två förra seklen.
Om man ställer sig på balkongen i Versailles, kan man betrakta verlden från höjden af Ludvig XIV: s tron.
Men revolutionen har börjat en ny era och öppnat nya perspektiv.
Det är icke längre fiån Versailles, utan från Paris, man bör betrakta verlden.
Låt reaktionärerna håna begreppen liberté, égalité, fraternité — såsom skedde senast den 14 sistl. juli i deras parisiska organ och med en svag efterklang äfven här och der i norden — dessa begrepp äro likväl odödliga och skola småningom eröfra verlden.
Den stora revolutionens verkningar gå långsamt, men de gå säkert.
Just med fasthållande af dessa synpunkter är det sär-skildt intressant att blicka tillbaka en smula på Versailles ’ historia i en eller annan enskildhet.
Två frågor framställa sig härvid osökt: Huru uppkom detta slott med all sin fabelaktiga glans?
Och huru gick det i sitt nedan?
Sent en afton, efter en ståtlig hoffest, promenerade Ludvig XIV med sin förste stallmästare i parken vid Fontainebleau.
Han hade sett fyra hoffröknar styra kosan till en bosquet; han följde dem och gömde sig bakom ett träd, hvarifrån han icke kunde se de unga damerna, men väl höra deras konversation.
De samspråkade om den präktiga ballett, de nyss åskådat, och uttalade sin beundran för de her-.
rar som dansat.
En föredrog markis d ’ Alincourt, en annan hr Armagnac, en tredje hr de Guiche; man talade om alla med undantag af konungen.
Af de fyra damerna fans det en, som ingenting sagt; de andra envisades att ocksåfå höra hennes omdöme.
“ Ack “ — sade hon och lät en suck undfalla sig — “ är det väl möjligt att se dessa män, när de äro i närheten af konungen? “ — “ Man måste alltså • vara kung, för att behaga dig, “ utbrusto de andra?
— “ Nej, “ svarälde hon, “ kronan gifver icke något nytt behag åt hans person; den förminskar till och med vådan: han skulle vara alltför farlig, om han icke vore kung! “ Ludvig visade sig icke, men hela natten hörde han ljudet af denna röst, som gifvit honom priset framför alla dé ' andra.
Följande dag skyndade han sig till sin svägerska, Henriette, hertiginna af Orleans, till hvilken han stått i ett ömt förhållande.
Bland de uppvaktande unga flickorna fick han nu se ett så ädelt och intressant anlete, att han blott önskade att i förening dermed äfven få påträffa rösten från föregående afton.
Så blef äfven fallet, till hans obeskrifliga förtjusning.
Denna unga flicka bar namnen Louise-Frangoise de la Beaume Leblanc de La Valliére.
Vi hafva icke för afsigt att skrifva mademoiselle de la Valliéres biografi.
Våra läsare veta kanske, eller kunna lätt förskaffa sig kännedom derom, att hon icke var en af dessa fulländade skönheter hvilka man kan beundra utan att älska; hon hade vacker hy, ljust hår, ett intagande småleende, blå ögon och en blick på samma gång så ljuf och så anspråkslös, att hon vann på en gång kärlek och aktning.
Dessa egenskaper voro förenade med små lyten, som gåfvo någonting särskildt pikant åt hennes behag: till växten var hon under medelmåttan, hon haltade något och hon
* hade stor mun.
På hufvudets vägnar var hon förträffligt utrustad, till sitt väsen öppen och okonstlad.
Sådan var den qvinna, som upptog Ludvig XIV: s tankar under de bästa åren af hans lif — han hade långt ifrån alltid så god smak!
Det var för hennes skull han förvandlade Versailles till ett fépalats, och hon blef själen i de festligheter, om hvilka ryktet utgick öfver verlden.
* Ludvig dröjde ej att förklara henne sin kärlek.
Nära att gifva vika, uppbjöd hon dock först sina.
krafter och flydde till ett klo-ster i Chaillot.
Konungen reste efter, begärde att få tala med henne och utbrast: “ Ni bekymrar er bra litet om dem
• som älska er! “ La Valliére svarade blott med sina tårar, konungen förde henne i triumf från fristaden och bad drottningen hädanefter betrakta henne såsom en flicka hvilken.
för honom var dyrbarare änlifvet .. “ Ja “, svarade Henriette med den ironi, som svartsjukan ingaf henne, “ jag skall behandla henne “ comme une fille å vous “.
Mademoiselle de La Valliére presiderade under Ludvig XIV: s mest lysande period, då han under freden tvungit ' sjelfva påfven att ödmjuka sig inför hans person, och då Europa darrade vid ljudet af hans krigstrumpeter.
Men då hon skänkte konungen det tredje barnet i ordningen (gref-ven af Vermandois) voro hennes behag förstörda.
Konungen vände sig nu till en ny tjuserska, och bemötte Mademoiselle de La Valliére med denna kalla grymhet, hvarpå man i hans lefnad finner flera andra exempel.
I slottet fans en liten spansk hund, som var känd under namnet Malice; då konungen en dag gick igenom La Valliéres våning, för att komma in i Madame Montespans, tog han hunden och kastade den åt sin f. d. favorit med orden: “ Se här, Madame, detta är ert sällskap! “ Och utan att till-lägga ett enda ord gick han nu in till Madame de Monte-span, som väntade honom.
Vi komma nu till frågan nr 2: om dekadansen.
Ludvig XIV tog sig det orådet före att kasta i Bastil-jen dem, som röjde Versailles ’ mysterier, och hans tillväga-gående manade senare monarker till efterföljd.
Konungens förhållande till La Valliére blef för allmänheten bekant genom den tappre grefve Bussy-Rabutin, som då krigslarmet slutat fördref tiden med att skrifva “ anecdotes amoureuses “.
Med en soldats oförskräckthet afslöjade han hofvets hemligaste galanterier, i sin “ Histoire amour mse des Gaulesw.
Hans fionorarium blef Bastiljen.
Dit kom med tiden ock, för näsvisheter om de högt uppsatte, en viss hr Arouet, ung och oberömd.
Någon tidderefter fick han såsom M. Voltaire, tillträde till Versailles, utrustad med titeln af “ gentilhomme de la chambre “.
Men den store konungens skugga borde suckat vid anblicken af denne skämtare, hvilken icke, som Molière, nöjde sig med att utskratta adeln, utan öppet tog parti mot alla mensk-liga och guddomliga makter, inhöljande dem i sarkasmer.
Äfven Ludvig XV kunde, oaktadt de löften han gifvit madame Pompadour, icke afhålla sig från att visa köld mot detta nya slags hofman.
Man berättar att när hofvet af-lägsnade sig efter balletten “ Trajanus “, skall Voltaire, som var författare deraf, hafva sagt: “ Nå väl!
Är Trajanus nöjd? “ Konungen svarade honom då blott med ett högdraget småleende.
Madame Pompadour var emellertid outtröttlig i böner, att konungen skulle gifva Voltaire någon särskild hedersbe-visning.
Då hon ytterligare återkom till ämnet, svarade h. maj: t: “ Jag har behandlat honom lika så väl, som Ludvig
XIV behandlade Racine och Boileau; jag har gifvit honom titel af gentilhomme och jag har gifvit honom pension.
Det är icke mitt fel, att han har anspråk på att bli kammarherre, att få ett kors och supera med en konung.
Det är icke bruket i Frankrike, och eftersom det härstädes finnes flere skönandar och flere stora herrar än i Preussen, skulle jag behöfva ett bra stort bord för att hopsamla dem alla.
Och dervid började han räkna på fingrarne: Maupertuis, Fontenelle, Lamotte, Voltaire, Viron, Destouches, Montesquieu — — alla ' dessa skulle dinera eller supera med mig! “
— Några år derefter hade dessa makter — som Ludvig
XV icke fann goda nog för att gifva dem tillträde vid sitt bord — trädt i stället för monarkien.
Bastiljen låg jemnad med marken; och Versailles var afdankadt som residens.
Vi ämna ej rekapitulera Versailles ’ historia; vår mening har blott varit att med de anförda episoderna söka reda på bakgrunden åt några reflexioner, som trängt sig på oss med anledning af den franska nationalfesten.
Konunga-dömet med Guds nåde är — så våga vi sammanfatta våra %
intryck — graflagdt i Versailles, royauténs imposanta emblemer visa sig der i bela glansen af sin spöklikhet Den stora revolutionens idéer lefva deremot i Paris, unga och friska.
I Versailles ’ tafveigalleri fins en sal, der äfven reaktionen kommit till heders.
Den väldiga väggytan är nämligen upptagen af Napoleon I: s forherrligande i form af hans kröning i Nötre Dame.
Men midt på golfvet i samma sal är nyligen ett memento satt åt den kejserliga högheten: italienaren Velas staty * öfver Napoleon under hans sista stunder, då han som eu vanlig fattig dödlig afvaktar sitt slut, en gripande illustration till absolutismens vanmakt inför den nyare tidens demokratiska sträfvanden, väckta till lif af den stora franska revolutionen, och kraftigare än någonsin återuppståndna i våra dagar.
* Detta konstverk var atstäldt å verldsexpositionen i Paris 1867.
En afbildning deraf finnes intagen i Ny lllustr.
(nr 47 nämda &amp; r) med text af L. Dietrichson, som här bland annat skrif-ver: ” Den förklaring, som den annalkande döden ger, sjelf förklarad i marmorns blekhet, har spridt sig öfver det anlete, hvars blick en gång beherskade en verld.
På knäet ligger Europas karta; men hans blick irrar utöfver dess rand och man ser en dröm af oändligt allvar glida förbi hans ögon.
I detta ögonblick, i dödsstunden väger kejsaren for sig sjelf sitt förflutna lif — livad han verkat och äfven hvad han brutit.
Han håller ännu en revy — ej mera med sina härar, men den &lt;sista — med sina minnen. ”
✓En fransk resande i norden för 370 år sedan.
Efter ett hittills cmtgifVet manuskript i Besan.9011.
Förutom hoffunderingarne rörande nyare tid, hade vi båda — “ Dagens Krönikas “ utgifvare och den som skrifver dessa rader — äfven i kikaren, under sin förut nämda resa, en gammal handskrift, hvilken i viss mån också rör hofven, nämligen medeltidens.
I ett arbete af Leibnitz med titeln “ Otium Hanovera-num * omtalas en otryckt reseberättelse, som doktor Pierre Cordier skulle hafva afgifvit rörande en beskickning hvilken han utfört för att inbjuda nordens konungar att deltaga i ett tillämnadt kyrkomöte i Pisa.
Det gamla manuskriptet påträffades med ledning af denna notis * och genom vederbörandes välvilja är det oss nu möjligt att referera detsamma.
* * Det gifver en ganska egendomlig inblick i de tider, då kyrkans angelägenheter ännu voro de vigtigaste af alla, på samma gång som den naiva framställningen af resan till Norden företer åtskilligt af intresse.
Vi befinna oss på Julius II: s tid — denne väldige kyrkofurste, som af samtida erhållit epitetet att hafva varit
* För notisen står utg. i tacksamhetsskuld till Bibliotekarien D: r H. Wieselgren.
* * Manuskriptet är befintligt i stadsbiblioteket i Besançon, hvars bibliotekarie, hr A. Castan benäget till&amp;tit exploiterandet.
Det är dateradt Blois i depember 1512, är alltigenom författadt på latin samt har till titel: ” Processus verbalis super legatione et gestis apud potentissimos Scotiæ, Daciæ, Norvegiae, Slavoniæ et Gothorum reges, per Petrum Cordier decretorum doctorem et christianissimi Francorum Regis Ludovici dnodecimi ad præfatos Reges nuper dèle-gatum oratorem. ” “ icke en vis påfve, men en kraftig imperator. “ Låt oss för ett ögonblick försöka att tänka oss in i denna tid (1503 — 1513), närmast efter Sixtus IV: s död.
Ju kraftfullare den nye påfven var, desto större var ock förvirringen i den eviga staden.
Alla de, på hvilkas ruin företrädaren grundat sin storhet, lyfte nu sitt hufvud: de slagna reste sig mot dem, som blifvit af honom upphöjda; och de, hvilka genom honom blifvit rika och maktiga, måste nu sträfva att genom egen kraft fasthålla sin lycka.
I en sådan ställning var det för de flesta intet annat val än att plundra eller utplundras, och alla hade blott den trösten att det var bättre att intaga en hotande ställning än att utsätta sig för andras hotelser.
Egendomsförhållandena voro rubbade, de romerska adels-partierna smidde anarkiska planer, kardinalernes äregirighet var utan rast och ro, tusentals äfventyrare höllo sitt svärd och sin dolk fala för den mestbjudande — allt detta jäste under en lyx, hvaruti det påfliga Rom täflade med imperatorernas, och under fernissan af en kultur, hvaruti de ideela njutningarnas parfym blandades med mindre angenäma dofter.
När tiaren blef tom, när innehafvaren deraf församlats till sina fader, tycktes jorden brista och lir djupet uppstego hämdens demoniska gestalter.
Vid Sixtus IV: s hädanfard vågade blott få af kardinalerna deltaga i likbe-gängelsen och sjelfva efterträdaren Julius II nämnes bland dem som höllo sig .undan, upptagen som iian var att sätta sitt palats i försvarstillstånd.
Julius II var, kan man säga, en helt och hållet hednisk företeelse på den påfliga stolen, ett fältherresnille, som gaf utslaget i de tre stora och häftiga krig, hvilka rasade under hans pontifikat.
En sägen låter honam också hafva kastat Petri nycklar i Tibern, på det han så mycket mera obesväradt skulle kunna föra Pauli svärd.
Etter dessa korta orienterande anmärkningar, * öfvergå
* Dem, som äro intresserade af Julias II: s historia, hänvisa, vi till en utförlig monografi med titeln Papst Julius.
II und die Gründung des ■ Kirchenstaates von Moritz Brosch.
(Gotha 1878.
) vi nu till den hittills outgifna handskrift, som i sin mån vitnar om oppositionens bemödanden.
Då nämligen Julius IÏ i förening med Spanien, samt understödd af Venedig, England och Schweiz hade stiftat den s. k. heliga ligan, som var ’ riktad särskildt mot Frankrike, utrustade det sistnämda landets konung, Ludvig XII, en expedition afsedd att i Norden värfva % sändebud till ett kyrkomöte i Pisa, der ett krafr tigt uttalande mot påfven borde göras.