Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Också Num Eddaula tyckte sig betrakta en af de heliga män, som vördnadsfullt brukade hälsas under någon lummig ek eller på solsidan om någon aflägsen turba.
Hostande hade nyss den bröstsjuke magister Eneman berättat om sina långa resor.
Han skakade ett par krokodilungar ur två medförda flaskor och förevisade, hur de utspretade grönt och svart etter, medan de lefvande förbrändes i en glödhög på den runda mässingsbrickan framför sängen.
Konungen stödde armen öfver kuddarna och såg ned på de i glöden slingrande djuren.
– Månn’ att man med bara värjan kunde fälla en vuxen krokodil? – sade han.
– Man kan det man vill.
Den luddslitne hofkansleren von Müllern, hvilken nu begynt att tjänstgöra som öfverkock sedan ingen annan fanns, strök småmysande sina blekta rockskört.
– Kan man, om man vill, också grädda ostkaka utan ägg och grädde?
– Man kan anskaffa det som tarfvas ... i nödfall med klingan.
Grothusen satte sina pepparbruna näsborrar i vädret och trummade på den galonerade paradhatten samt vände sig lågmäldt till Müllern.
– I allra värsta fall skaffar man sig det behöfliga mot vierzig procent.
– De ädla pasjorna se så glädtiga ut.
Hvarom samtala de? – frågade Num Eddaula den närmaste lakejen, men denne blef helt brydd och svarade medlande och på måfå:
– De tala om ett af de vackraste ställena i evangelierna.
Därvid råkade han på det hala golfvet att stöta till skärmen.
När konungen då fick syn på den ärevördige åldringen, vinkade han honom närmare och befallde Grothusen att vara dolmetscher.
Konungen sade:
– Säkert är du en vis man.
Skulle du också ha mod att stå där kulorna pipa?
Num Eddaula sänkte turbanen och strök eftersinnande det hvita skägget, som räckte ända till midjan.
– Jag hör till sanningssägarnas brödraskap och får icke tillräkna mig några dygder, men svara mig du, som är en hjälte!
Om dina första lärare sagt dig:
Döda icke, döda icke ens på en glödhög det styggaste och grymmaste bland djur ...
Om de höga pasjorna omkring dig och alla människor hvar morgon sade dig:
Döda icke, ty det är synd.
Blif hemma i ditt rike och vakta skördarna, fast du därmed ingen berömmelse vinner ...
Skulle du ha mod därtill.
Har du i olyckan mod att ödmjuka dig och erkänna dig besegrad och förlåta dina fiender och bödlar?
Konungen rynkade pannan.
– Bör inte en god soldat hellre visa sig ståndaktig?
– Du som hatar lögnen och aldrig ville att andra skulle ljuga dig fullkomligare än du var!
Hög är din panna och ädel, stora äro dina ögon, men du har ett ondt veck om din sammanbitna mun.
Man tror att den ler, men den ler icke.
Det är något helt annat som de läpparna förmäla.
De fresta Gud.
De säga att din vilja är hans.
Du samlade ditt folk och det blef slaget.
När Gud har slagit ett folk, vältrar han ett tungt klippstycke öfver griften och påbjuder stillhet.
Han vill åter se gula åkrar och lekande barn.
Men du fortsätter striden ensam – och mot honom.
Sanningsvittnena, alla de ståndaktiga, de i medgången ödmjuka, i olyckan stolta, de ha rest sig ur sina tankar för att se dig – och nu vända de sig bort.
Kanske har ditt folk födt många stora män och konungar, men kunde väl någon bland dem från begynnelsen stå mer danad till en ljusens stridsman än du?
Du fruktade glömskan.
En stjärna skulle ha tändts på din graf och brunnit i tusen år.
Men lyckan blef dig mot, ty Gud ville slå dig och ditt folk.
Så fullborda din hjältegärning!
Skjut undan den fåfängliga berömmelsen liksom du försmått vinkannan och kvinnorna.
Gör det ödmjukt eller gör det stolt, hvilket du kan.
Gå bort och sätt dig i de besegrades och de förarmades vrå.
Gå bort och sätt dig som Job på askhögen.
Du kan befalla öfver ditt ansikte, befall också öfver dig själf.
Du förmår mer än du verkställer.
Det är det som Gud aldrig förlåter en hjälte.
Aldrig lyfte han på sin högra hand en genomskinligt renare ädelsten än du, och aldrig slungade han i vrede sitt eget verk så djupt ned i mörkret ... och därför älskar jag dig, ty jag är en människa.
Af alla män jag mött, ingen har jag älskat såsom dig, ingen.
Vakta dig, vakta dig, det finns också andra som älska dig och som äro långt farligare än dina värsta fiender och belackare.
– Och hvilka äro de?
– Narrarna!
De ha lagt märke till det vecket omkring din mun och tyda det på sitt eget språk.
Narrarna vända sig icke bort.
De hänga sig fast i kläderna.
Narrarna behöfva en narrhjälte, en lagerhöljd ärkenarr för alla tider och därtill vilja de kora dig under jubel.
Narrarna fråga icke stort efter hurudan du är.
De älska icke människor.
De likna de små aporna, som i palmlunden vid Hidjas sitta hopkrupna på stengudarna och äta dadlar i solskenet men som skrikande och förföljande begynna hoppa från gren till gren, när de höra en människas steg.
Konung, döden fruktar du icke.
Gud skall en gång räcka dig den af barmhärtighet i en stund, då han minns hur din gossehand förde kerubernas svärd.
Djupare skall hans hämnd drabba.
Han skänker dig åt narrarna.
– Du går vidt i frispråkighet.
– Jag vill endast ransaka, hur långt ditt mod räcker, efter du är en hjälte.
Har du mod att dö glömd?
Konungen mulnade än mer och letade efter ett svar.
Han satt på tvären i sängen med täcket hårdt åtlindadt om knäna och fötterna.
Num Eddaula korsade händerna öfver bröstet och böjde sig.
– Så finns det dock mycket, hvartill ditt mod är alltför ringa.
Grothusen slog hatten i mässingsbrickan.
– Du, som är en sanningssägare ...
Hvem säger, att inte du står här och yfves öfver din ödmjukhet?
Hvem säger att det inte tarfvas mod till att vilja dö ihågkommen?
Num Eddaula slöt ögonen och grep med sina magra fingrar ångestfullt omkring sig i luften.
– Där talade du sanning, pasja.
Ryktbarhet, det är orent förtal, oren ära.
Det är irring och sken.
Den högmodige blir kallad ödmjuk, den ödmjuke högmodig.
I världens beryktade män och kvinnor alltsedan Adam, hur mycket skulle väl återstå af sanningens klara guld, om den villande askan kunde bortsållas?
Och du, konung.
Hvem läste din sista tanke om aftonen, när du somnade?
Hvem såg dig i ensamheten, i mörkret när du låg vaken?
Hvem skall en gång vid din bår kunna lägga handen på hjärtat och säga:
Sådan var han!
– Endast narrarna skola våga det och säga:
Spörj oss, han var som vi!
– När de tröttna att lofprisa, begynna de stena och begyckla dig och peka finger åt din tunga huggvärja.
Din fredlösa graf skall bli deras käraste tillhåll.
De skola där stå så tätt packade, att de kloka icke kunna komma dina multna ben nära.
Men det säger jag dig.
Kora dig narrarna till sin, och kan du dock ännu en gång resa dig och samla omkring dig de kloka och sanningsvittnena och de ståndaktiga, de i medgången ödmjuka, i olyckan stolta – då har du bestått profvet.
Då förblir du en kämpe af Gudi ännu som minne och skugga.
Då ha människorna vägt dig med falska vikter.
Då är du den jag vill att du vara skall!
Num Eddaula kastade sig på knä med pannan mot mattan.
– Jag är en svag man, som hämtat styrka genom din åsyn.
Mycket har jag i mitt lif förbrutit, mycket smått.
Har jag inga ärr på min hud, jag har dem i min själ.
Jag vill glömmas, glömmas.
Jag vill sofva, sofva.
Den ryktbare blir en slaf hos andra.
Allt eftersom han är sin sista herre till lags får han en krans flätad i håret eller hugg och slag.
Ingen kärlek mäktar att lysa frid öfver hans mull.
Där växer allt högre ett träd med allt underligare knutna grenar och med aldrig tystnande oro och suckan i löfvet.
Ingen svarade honom.
Det blef stilla i det vida gemaket.
Slutligen klingade det och slamrade på mässingsbrickan, och konungen räckte en blank dublon åt den hvitskäggige spåmannen.
Han kröp på knä fram till bädden och tryckte sitt ansikte mot det nedhängande lakanet men sköt myntet ifrån sig.
– Du må lefva, du må dö, – sade han, – beständigt skall det stå en strid omkring dig.
Tidigt nästa morgon blef Num Eddaula afrättad utanför sultanens tält.
Den trygga vissheten om glömska bredde sin stillhet öfver hans yttersta timme.
Tjänaren begrof afsides hans kropp mellan två cypresser.
När grafven var igenskottad, öfverströdde han den med majskorn åt dufvorna, som i hundratal församlades från dungar och träd.
Snart spirade buskar med hvita blommor ur marken.
Trötta soldater och herdar funno där ett skuggigt ställe och lade sig ofta till en stunds hvila i gräset.
Det var ett fridlyst rum.
Där sof en glömd människa.
KUNGSRIDTEN.
Hofkanslern von Müllern satt på en träpall framför sin kammarspis i svenska kungens hus i Demotica och gräddade pannkakor.
Han lyfte sitt ena luddslitna rockskört mot eldsljuset och synade det.
– Nog hänga galonerna ännu fast på syrtuten, – sade han till öfverste Grothusen, som stod bredvid och värmde sig, – men skamligt svartnade äro de.
Och det andra svenska följet börjar, fan tage, se ut som ett riktigt zigenarepack.
Jag säger som Fabrice: jag kommer snart inte ihåg hur penningar se ut, om de äro runda eller fyrkantiga.
– De äro så runda, att de trilla som hjul! – svarade Grothusen och gnuggade upprymdt sina händer.
– En kung, ett hof, en hel liten armé utan annat än litet vigileradt småmynt på fickan ... och det i en turkisk skråköping, hundratals mil från det egna fosterlandet!
När i tiden såg du maken?
Gud förlåte mig, men är det inte en så kostlig syn, att det ingenting gör, om det ibland är tunt med sockret på pannkakan.
Från Porten få vi inte en enda pung längre.
Fast jag knappast har tid att sofva om natten utan bara får syssla med att uppnegociera respengar från all världens schackrare, så förstår jag knappast, hur vi hederligen skola komma härifrån.
Jag har sagt hans majestät, att vi få ta hela raden af fordringsägare med oss som eftertropp ända hem till Sverige och inkvartera dem i Karlshamn, till dess de bli gäldade.
Tänk dig, lilla Karlshamn propp fullt af turkar, som knäfalla i gathörnen och anropa Allah!
Joo, du!
Bara vi nu komma i väg!
Vi måste draga åstad med pukslag och trompetande som det anstår svenskar, begriper du!
Lyckligtvis ha vi kvar grannlåten sedan i somras, då jag var på afskedsambassad hos storherrn.
Det finns visserligen hvarken stoppning eller foder i schabraken, men utanpå sitter det så mycket mer mässingstråd och tofsar ... och det är hufvudsaken ...
Och själf ser jag ju ut som en hel excellens?
Hva ba?
Spetskrås, snussked af rent dukatguld ...
I skåpet en hederspäls, skänkt af sultanen, ett par nedkippade tofflor, en nattmössa och en sidennattrock, som Düben skulle vara säll att få bära i själfva högmässan.
Men det är också det sista, och få se hvad som blir kvar af hela saligheten, innan vi komma hem!
Ju längre Grothusen talade, dess muntrare blef han.
Slutligen gick han till fönstret och slog upp det på vid gafvel.
– Hvad är det? – frågade
Müllern och drog frusen igen rocken.
– Det är en hop turkar, som stå och vänta på att få se hans majestät rida ut.
Det är nämligen störtregn, och då kunna de ju begripa, att han inte vill stanna inne.
Grothusen gräfde och letade i rockskörten, och då han hittade ett par tre stora silfvermynt, kastade han dem genom fönstret och ropade:
– Så här se pengar ut!
Lefve de svenske och deras frikostiga, stora, mäktiga konung!
– Är det dina egna pengar eller kungspengar?
– Om jag det vet!
– Du brukar ju ha dina egna pengar i vänstra rockskörtet och kungspengarna i det högra?
– Men vänstra rockskörtet har nådigt medgifvande att till nödtorft upptaga tvångslån ur det högra, Kära du, jag redovisar ärligen.
Hvar kväll räknar jag nämligen öfver hur mycket som finns kvar in toto.
Folket sorlade, men surmulet knorrande lyfte
Müllern pannkakslaggen från elden.
– Du har ditt lätta sinne, du bror!
Aldrig tilltrodde jag er ändå att bli så förnäma, att ni skulle få en friherre och hofkansler till lifkock, men jag är glad att mina pannkakor smaka herrarna.
Ofta har jag frågat mig, hur vi här nere kunnat så villigt och fröjdefullt härda ut alla dessa år.
– Det skall jag förklara dig.
Det har en sådan särskild tjusning för människor att dageligen och stundeligen vara samman med den, som befaller öfver deras väl och ve, att man kan spörja, om också en gång den himmelska saligheten just kommer att bestå i detsamma.
– Det vore väl, om ett sådant tidsfördrif äfven gjorde människor ädlare och bättre.
– Tack, bror!
Det ordet var åt mig.
Nogsamt känner jag, att jag här bland er alla blir föga skonad på min rygg.
Kalla mig ni en lättfärdig krabat, en ...
Ja, lika godt!
En scepticus och filosof som jag, hvilken betänkligt försofver sig till ottesången, har inte stor kärlek att vänta bland er svenskar.
Jag får väl trösta mig med att konungen själf är mindre granntyckt i sådant än ni!
Där hemma lär det gälla att stupa, och då skall du se, bror, att gamle Grothusens svarta peruk inte står bakom ledet.
– Där hemma, säger du.
Svara mig ärligt!
Hoppas hans majestät verkligen att där kunna samla friska troppar?
– Det gör han ... och han kommer också att kunna det.
Det blir en rikskalabalik, hvartill världen aldrig såg make ...
Inte mig emot!
Att i nödens stund kalla procentarna söta du, det är en sak ... och det kunde hitta på att bli ondt om riddare, ifall det inga procentare funnes ...
Men hedern och värjan, det är något annat!
– Och därför bryter han nu ändtligen upp?
Jag har dock tyckt mig märka, att han ännu icke är fullt på det klara med den närmaste framtiden.
– Ju längre han hinner mot norr, dess klarare kommer han att skönja den.
– Du tänker på fienderna, de gamla och de väntade ...
Sachsen, Ryssland, Polen, Preussen, Hannover, Danmark ...
Sex fiendefolk att bekriga!
– Sju!
Du glömmer den nyaste och farligaste fienden!
– De svenske!
Mullern reste sig från pallen, och de båda enögda herrarna stodo framför hvarandra.
– Gud i himmelen, tala inte så!
Du brukar ju annars höra till dem, som inte förtvifla.
Detta är ett främmande språk i din mun.
– Sedan hans majestät fått full visshet om att undersåtarna börjat utmana honom och trotsa, kommer han att rida hemåt med samma hetta som till en batalj ...
Hvad skall man också tro efter de sista nyheterna?
Landet är utan regering ...
Ämbetsverken stå stilla som kvarnhjul vid en utsinad bäck.
Riksdagens och rådets herrar tala om afsättning ...
Vi skulle få se brinnande uppror, vore inte de svenske ett så lagtroget folk ... och så är det ju det, att försten är han!
Kvid nu inte och jämra, kära Müllern, för allt detta är ju bara din egen gamla visa ... och snålas inte så förbannadt med sockret utan stjälp mans hela struten öfver pannkakan ... och sätt näsan i vädret!
Mullern stod bekyttad och svarslös midt på golfvet.
På hans drag målade sig den största förvåning, ty genom dörren hörde han Grothusen ropa till en trumslagargosse:
– August!
Skaffa rätt på en försvarlig trumma!
Spänn den framför dig och kom så med mig i basaren.
Müllern ruskade på hufvudet och satte sig åter vid sina pannkakor.
– Hvad i Herrans Jesu Kristi namn, skall Grothusen nu göra för galenskaper med trumman?
Nästa morgon uttågade svenskarna högtidligt från
Demotica, för att ändtligen begynna hemfärden mot Östersjöns kust.
Hundratals mil hade de att ströfva framåt genom bergpass och skogar.
Efter dem redo i en lång rad turkar, judar och armenier med sina säckar och knyten.
Det var deras sjuttio enträgnaste fordringsägare.
Konungen var glädtig och strålande, och stadsborna och deras beslöjade kvinnor nedkallade Guds välsignelse öfver den bortdragande hjälten.
Endast Grothusen blef efter, ty hans turkiska vänner höllo honom kvar i dörren.
Den ene stack honom ett bläckhorn i handen, den andra satte honom en tobakspipa i munnen, och de svarta tjänarna drogo i hans rock.
Hans stora näsborrar stodo rätt i vädret, och med magnificence tömde han sina rocksäckar öfver tjänarnas händer.
Därefter slog han upp locket till sin klädkista.
– Käraste, käraste vän, – sade han.
– Denna utsökta nattmössa har jag enkom låtit förfärdiga för dig och själf nyttjat för att den skulle bli dig ett verkligt minne ...
Och du, min far!
Dessa splitter nya tofflor ...
Du undrar på att de äro så nedkippade ...
I egen person har jag flitigt gått med dem för att känna efter att de inte skulle vara för hårda åt din fot ...
Och du, tag denna sidennattrock ...
Han sprang som en förföljd upp på sin vagn och befallde kusken att köra på.
När svenskarna om kvällen kommo till Timurtasch, öfverräckte emellertid en pasja till konungen, som gåfva från sultanen, ett silkestält och en sabel med juvelbesatt handkafle.
– Nu går min sobelpäls! – sade Grothusen halfhögt till konungen.
– Någon annan gengåfva står inte att uppdrifva, och ers majestät själf har ju ingenting annat än en neddammad rock och ett halft dussin grofva soldatskjortor.
– Låna mig också bläckhornet och pipan, som du nyss fick, – svarade konungen med skälmen i ögat.
– Jag måste förära något äfven åt höfdingen för janitsjareskorten.
– Skänk hela gubben Grothusen som evnuk till storherrns seralj! – jublade Grothusen och gnuggade händerna och blef allt yrare, ju tokigare det gick.
I detsamma fick han syn på sin trumslagargosse, som med trumpinnarna under armen modstulen marscherade på vägen.
– Din trumma har intet mål i mun!
Det är något tjufgods i henne! – ropade gossens kamrater hånande.
Då de undersökte trumman, funno de att hon var förseglad med fyra sigill, och gossen fick stora tårar i ögonen.
– Slå du tappert din förstämda trumma! – befallde Grothusen.
– Det är jag som förseglat henne likt Pilatus Kristi graf ... och litet sorgemusik kan väl tarfvas för alla de turkiska procentarna här bakefter, som nu få rida i landsflykt i vårt ställe.
Men om aftnarna, då svenskarna några korta timmar hvilade vid lägerelden, knackade och skakade musikanterna på trumman och menade, att den var full med undansnillade kungspengar och värdepapper.
– En sådan filur! – hviskade de.
– Det är ingen konst att frikostigt tömma det vänstra skörtet, när man sticker så långa fingrar i det högra!
Redan vid tutiden på nätterna lät konungen blåsa till uppbrott.
Han sprängde vid eldsbloss fram mellan klippväggarna.
När han i Pitest åter befann sig framför kristenhetens gränser, mötte honom de i Bender kvarlämnade skarorna, och de sista zaporogerna, som i så många faror förblifvit trogna, mottogo knäböjande hans afskedsord.
Därefter gick han till Grothusen.
Denne höll just på att räkna in de gyllen, som en af drabanterna varit ute och uppnegocierat i Siebenbürgen.
Konungen sade till honom:
– Mitt passbref är nu färdigt.
Jag skall heta kapten Frisk, och med Rosen och Düring rider jag i sporrstreck till Stralsund.
Då aflyfte Grothusen sin galonerade hatt och sin peruk och lämnade dem till konungen.
– Tofflorna, nattmössan, hederspälsen, sidennattrocken ...
Sök dem, sök dem!
Alles ist weg!
Nu gå peruken och hatten!
Med den utklädseln och en snusbrun lifrock, blir ers majestät så oigenkännelig och tillstyrd, att hade inte alla Rosar tur hos fruntimret, skulle – salvo honore – ingen värdshuspiga ens vilja bjuda herrarna ett glas vatten.
Men för min anpart är jag tacksam att inte behöfva offra hullet på den kungsridten tvärs igenom Europa ...
Själf satte sig dock Grothusen genast på resvagnen för att hinna först och kunna vara sin herre till mötes vid det svenska hafvet, utefter hvars kuster fienden nu byggde sina fästningar och städer.
Dag och natt öfvade konungen under vilda ridter sina två utvalda ledsagare och de drabanter, som på ett dygns afstånd skulle följa efter honom.
När ändtligen den timme slog, då han fick påtaga förklädnaden och springa i sadeln, gaf han med sådan häftighet sin vallack sporren, att Düring och Rosen nästan genast blefvo ett par hästlängder efter.
Det var ej endast den tunga peruken som kom hans kinder att glöda.
Han såg ut som på en morgon före drabbning.
Han, som frisk och sund uthärdat månader i sjuksängen för att slippa en förödmjukande audiens hos sultanen och som i åratal lekt bort dagarna i en turkisk småstad under förhoppningar att kunna samla en stor här till följe, red nu otåligt åstad med sina två kamrater och utan en enda tjänare.
Hofvarna klingade mot stenarna som en skenande hästs, och den yrvakna vinodlaren sprang till dörren i sin koja.
– Hvem rider där så ängsligt? – sporde han.
– Är det en stackars eftersatt desertör, må han då stiga in under mitt tak, och min kvinna och jag skola förborga honom och bädda honom på halmen ...
– Vakta dig du, far, för den ryttarens värja! – svarade Düring.
– Den sitter i dag löst i skidan.
Det är en officer som blifvit utmanad af en otrogen vän och anförvant och som är ifrig att möta honom ...
Men för sig själf hviskade han:
– Den anförvanten heter svenska folket ...
Så skulle då det bli vår sista strid!
Med den förseglade trumman bland korgarna och kantinerna på kuskbocken skakade Grothusen under tiden mot Stralsund.
Hans hjärta bultade som en ynglings, när han första gången läste stadens namn på en lutande vägvisaretafla.
Snart hörde han timslagen från Nikolaikyrkan.
Han urskilda de enstaka ljusen hos vakande och sjuka, och på vindbron sprang han ur vagnen och ropade till vakten:
– Kungen, kungen!
Hvar är han?
Hvilka nyheter?
Vakten visste ingenting, och hvar morgon spejade Grothusen från vallen efter sin hemvändande herre.
Med de klaraste månljus öfver sina drag anlände så konungen en natt till
Dükers hus, och redan nästa morgon, när stöflarna bortskurits från hans uppsvullna fötter, steg Grothusen in i hans kammare med den glada hälsningen:
Bin verliebt!
Konungen tog honom hjärtligt vid handen.
– Käraste Grothusingen, vi lära här få annat att bestyra än uppvakta demoiseller.
– Det är heller ingen demoiselle!
Hon är säkert både mor och farmor ...
Känner henne för öfrigt inte ...
Men nu liksom till förene ber jag ödmjukast att i alla mina tokenskaper få behålla ers majestät till hemlig förtrogen.
Grothusen framlade sina papper för konungen och pekade ibland på en sifferkolumn, men för att göra arbetet lätt och lustigt berättade han under tiden om sitt äfventyr.
– Det var en middag, just när jag skulle begifva mig hit till Düker.
Vid Kniperthor låg i solbaddet ett hus, som var så hvitt att det stack mig i ögat och tvang mig att se upp.
Där satt hon i fönstret ...
Nej, nu är ers majestät på orätt sifferkolumn!...
De två tusen gyllen som här mankera, har jag rumlat upp för egen räkning ...
Jo, där satt hon i fönstret under en gardin med hvita fransar.
Också hennes hår var alldeles hvitt men vackert uppkammadt, och ansiktet var smalt och öfverglänst af en oändlig blidhet ...
Hon är säkert öfver sjuttio år – men hon är ju ändå kvinna!
Det finns ingenting så förnämt och ädelt, nådigste herre, som att tillbedja en gammal dam.
Man längtar inte att närma sig henne.
Hon står uppe i fönstret som ett minne, som en helig legend.
Man hälsar henne endast vördnadsfullt med värjan, när man går förbi med sin tropp ...
– Det är roligt att höra Grothusingen igen.
Min gamla adoration för kvicka och stolliga människor tror jag tar till med åren.
Den här holsteinaren Görtz, som snart hitkommer, lärer också vara en mäkta behaglig och vältalig herre med stora själsgåfvor.
– Jag har själf alltid anbefallt hans tjänster åt ers majestät, fast jag vet att jag och Feifen därmed själfva också vackert få krypa ned i skuggan.
En sådan liten fusker i finanserna som jag duger inte längre i dessa svåra dagar, då hela riket står på spel.
Här behöfs en stor afgrundsminister i den utländska genren ...
Gjörtzen är djärf och snillrik, en krigare i statskonst, och han har skaffat administratorn af Holstein pengar som gräs.
Han är slugare än tio Grothusingar och femtio Mullrar eller Feifar.
Men det som bryr mitt sinne är spörsmålet hur man skall uppsätta en biljett d’amour till en så ålderstigen dam, som min sköna vid Kniperthor.
Konungen fick åter skälmen i ögat och räckte Grothusen pennan.
– Stå där vid bordsändan och skrif, så skall jag diktera!
Konungen funderade en stund därefter begynte han:
– Ädelesta dam.
En smutsig krigsbuss som jag törs visst inte tigga om en audiens hos en så ädel dam som madame, men den ädela damen kunde väl gunstigt skicka sitt konterfej, men snart, för min kung säjer att snart här alla skall utgå att stupa, så att det brådskar svåra med konterfejet ...
Grothusen skrattade och skref och skrattade, och allt emellanåt talade han om räkenskaperna och statens affärer och Gjörtzen.
När biljetten var färdig, vek han den samman och kysste den konungsliga vännens hand, och icke långt efteråt gick han på gatan ned mot Kniperthor.
Då hände det slutligen en dag att Müllern, som sent omsider också anländt till Stralsund, satt med Grothusen och arbetade i konungens förmak.
En lakej öppnade dörren och anmälde:
– Herr baron Georg Heinrich von Görtz!