Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu gäller det emellertid att rädda både vår heder och Rosenbergs egendom, som vi i natt bör ha på ort och ställe; och derföre ska vi hem och klä om oss på fötterna, för med de här tjocka skälstöflarne kunde vi, om vi också hade kattassar, väcka mindre vakna karlar, än de djeflarne vi nu ska purra.”
Efter denna uppmaning flög den lätta snäckan genom vågorna.
Birger satt tyst.
Han ångrade att han deltagit i detta upptåg, hvilket återkallade de mörka skuggorna från det förflutna; men sedan han en gång gjort det, kunde han ej svika: han måste fortsätta leken, tills den var slutad.
Äfven förargade han sig öfver att Rosenberg icke kunnat åtnöja sig med den lagliga vinsten af sin resa, utan att öka den genom en sådan, som alltid var förenad med de af honom numera djupt hatade lurendrejeri-äfventyren.
Haraldson märkte rätt väl huru det stod till med sonens lynne, och begrep äfven hvad som plågade och nedtryckte honom; men han, som ej kände sig besvärad af någon ånger, utan ansåg både det ena och det andra såsom tillhörande yrket, låtsade ej om något, utan yttrade i stället, liksom för sig sjelf: ”Den som nu bara sluppe ifrån de välsignade qvinfolkens frågor – en har min själ ingen tid att ge bort!”
Båten låg i samma ögonblick vid bryggan, efter en knapp halftimmas rodd.
Och den, som i förstugan mötte de återkommande med ljus, var Gabriella sjelf, litet blek af fruktan att någon ledsamhet händt hennes fästman.
”Hur är det, pappa, hur är det?
Hvar är Rosenberg?
Hvarföre är han icke med?
Har tulljakten ... men hvarföre ha ni så brådtom?”
Birger svarade ej ett ord, utan ilade till sängkammaren, innanför hvilken han hade ett eget rum.
Erika låg redan.
Hon hade icke Gabriellas oro; och då hon på sin mans brådska såg att det gällde tiden, ville hon ej förstöra en enda sekund med frågor.
Men medan Birger påtog erforderliga kläder, talade han ett par ord genom den öppna dörren.
Och Erika önskade, litet ängslig, att det väl vore öfver; men hon yttrade icke att hon med oro bemärkt huru blek han var.
Så lätt slapp icke Haraldson.
Gabriella fattade honom, utan mycket prut, i rockskörtet, då han sökte komma ifrån henne med ett:
”Så så, barn, det är allt bra!
Rosenberg bad helsa – men nu ha vi brådtom.”
”Pappa skrämmer ihjel mig!” sade hon darrande.
”Hvad har händt Rosenberg?
Jag dör, om pappa icke säger det!”
”Åh, du är väl ingen toka!
Släpp mig nu bara!
Godset är gömdt!
Tag hit mina filtstöflar!
Rosenberg är i godt behåll på tulljakten, der han sladdrar om med jaktlöjtnanten, medan vi skaffa bort sakerna!
Nu vet du alltihop; låt mig nu vara, så att jag kommer i kläderna!
Glad att åtminstone veta Rosenberg utan all fara, lydde Gabriella, ehuru hon oändligt gerna velat veta mera om godset, det hon för sin fästmans skull önskade i säkerhet.
Hon visste att
Rosenberg lagt största delen af sin egen vinst i detta vågstycke; och Gabriella kände att den första motgången icke allenast skulle förbittra hans lynne, utan äfven fördröja tiden för deras förening, emedan hvarje steg bakåt, i stället för framåt, blefve en ny klippa för den ihärdige brudgummen att öfverstiga, innan han uppnådde det mål, till hvilket han sjelf ville arbeta sig fram.
Medan Gabriella gjorde sina betraktelser häröfver, klädde sig gubben Haraldson i likhet med Birger.
De stora frisrockarne utbyttes mot tvenne bundna tröjor utanpå hvarandra, och öfver nedra delen af de grå underkläderna drogs först ett par af hattfilt förfärdigade stöflor och derofvanpå ett par ofantligt tjocka strumpor af gethår, hvilka tillknötos ofvanom knät.
Hufvudet betäcktes med en skälskinsmössa utan skärm, men med klaffar öfver öronen, att tillknyta under hakan.
Sedan denna drägt var i ordning, framtog gubben, af vana att fullända den, en kort studsare, med så fint rör att de tvenne kulor, hvilka nedlades deri, knappast voro större än ärter.
Lås och flinta besågos med yttersta sorgfällighet, och fint krut lades på fängpannan, hvarefter geväret hängdes i sin läderrem öfver axeln.
Så lika utrustade, på bössan när, begåfvo sig skälskyttarne åter ut.
”Hvad skall far med den?” frågade
Birger med en skarp blick på geväret, då de stego i båten.
”Åh, bry dig inte om mig!
Det är så min vana, vet du väl; och om vi möter någon, då vi kommer fram med godset, så ser det ut som vi varit på skäljagt.”
”Midt i mörka natten,” anmärkte Birger entonigt.
”Lika mycket, den får nu vara med; och behöfs den inte, så är ingen skada skedd.
Inte må du tro att jag är så galen och lossar den bland ulfvarne på landbacken.
Ne-nej!
Men den kan ändå vara nyttig; jag vill alltid veta mitt eget skinn i säkerhet.
F-n må tro de bestarne!”
Denna gång landade båten på motsatta sidan af den, der tulljakten låg; och genom det nattliga dunklet smögo sig far och son på välkända stigar öfver ön, och voro snart nära bergshällen, der största delen af det lurendrejade godset låg gömdt.
Oaktadt kaptenens spådom var hafvet lugnt och stilla, och den hemska tystnaden afbröts endast af det dofva, enformiga susande, som uppkommer af de aldrig hvilande dyningarnes brytning mot stranden och deras tillbakarullande emellan kullriga stenar och djupa remnor i klipporna.
”Ser eller hör du något från jakten?” hviskade Haraldson till Birger, som befann sig några steg framom honom.
”Jag hör något mummel dernere; det är visst Lutter, som berättar historier för jaktkarlarne.
De ha således ej lagt sig, utan prata troligen med buteljen i stället.”
”Godt, låt oss gripa verket an!
Akta bara att du inte trampar mot någon lös sten!”
”Akta far studsarn, så den ej skrapar emot på något ställe; ty Lutter må göra sig aldrig så till, så ha ändå snokarne ögon och öron öppna.
Det är besynnerligt att hunden är stilla!”
”Det är vår lycka.
Fort nu!”
Emellertid kasta vi en blick inom tulljakten.
I ruffen, vid ett litet bord, inkiladt mellan ett par väggfasta bänkar, finna vi kaptenen och jaktlöjtnanten i underbart godt förstånd, språkande ömsom med hvarandra och toddyglasen, som stå framför dem.
Ehuru begge dessa personer egde ett öppet, manligt sinne, hade de likväl för tillfället, såsom tillfället ofta gudnås är i lifvet, krupit in i räfvens skinn.
Den ene sökte bedraga den andre genom möjligast högsta likgiltighet i frågan om anledningen för deras sammanträffande.
Arnman, hvilken af naturen var klippt och skuren för sin befattning, talade om allting annat, än om det som hörde till tjensten.
Han syntes Rosenberg en treflig ung man, hvilken med friskt lefnadsmod förenade för mycken sorglöshet att vara det kall vuxen, för hvilket egentligen endast gamla lurifaxar, enligt hans förmening, voro passande.
I följd häraf gratulerade sig Rosenberg att, då han nu en gång råkade i händerna på en ”tullsnok,” hafva funnit en så liberal, som hans artige värd.
För öfrigt ansåg
Rosenberg, hvilken var betydligt egenkär, att jaktlöjtnanten, smickrad af hans förtrolighet, redan låtit tanken på något vidare eftersökande fara, och var redan beredd att bjuda honom ombord på frukost, för att sålunda visa en artighet mot den unge, oerfarne tjenstemannen.
Arnman, på sin sida, hade förmodligen lika goda skäl att söfva kaptenen och sålunda afhålla honom att lemna ruffen.
Sedan han sjelf, som höflig värd, inledt samtalet, blef han slutligen bara öra, för att uppmärksamt lyssna till de kuriositeter af alla slag, som Rosenberg uppdukade.
Deremellan, obemärkt af sin gäst, lyssnade han med spänd uppmärksamhet uppåt.
En snabb, orolig blick ilade också, då kaptenen förde glaset till läppen, åt dörren, som han sjelf halföppnat efter Mårten.
Men efter en god stund, då munterheten bland kaptenens folk och jaktkarlarne, under bränvinskrusets flitiga anlitande, tycktes stigit till sin höjd, öppnades dörren, och Mårten nedsläppte den stora pudeln till sin herre.
”Ah, snälla pojken!” ropade Arnman med ett muntert leende och lockade hunden till sig.
”Är det icke ett vackert djur, och så troget!
Har herr kapten ingen hund?”
”Nej, jag har ej kunnat få någon som duger, och jag skulle ej heller ha synnerlig lust att uppfostra den.
En annan sak är det utomdess med herrarne vid tullverket:
ni ha säkert god nytta af ett sådant djur?”
”Åh ja, ibland äro de verkligen till tjenst, och för öfrigt är det ett sällskap, när man så här stryker omkring.
Det skall bli godt att i morgon bittida få kryssa hem.
Jag har nu flackat ute i flera dagar.”
”Ett högst tråkigt lif, efter mitt tycke!” anmärkte Rosenberg.
”Men om herr löjtnanten reser någorlunda tidigt, få vi kanske sällskap, hvarvid det skulle fägna mig att vänskapligt få bjuda en tarflig frukost och ett godt glas vin på Örnungen.”
”Jag tackar, jag hade väl egentligen tänkt att nöja mig med sjöfågelsägg till frukost; men efter herr kapten visar mig den artigheten att bättre proviantera mig, så vore det orätt att ej begagna sig af det som bättre är.”
”Topp!” sade kaptenen alldeles öfvervunnen och räckte handen åt löjtnanten.
”I förtroende sagdt är herrn för god att vara tullsn .. att vara vid det lägre tullväsendet, menar jag!
Det borde ingen hederlig karl, med hjerta på rätta stället!”
”Hur så?” frågade Arnman, och en stark rodnad lågade på den ungdomliga kinden.
”Jo derföre att det, rent ut sagdt, är förbannadt futtigt att som en hund snoka omkring och lukta efter ett köttstycke att sluka opp, och ofta dervid få stryk efteråt, eller ock se det gå sig ur händerna utan att få någonting deraf.”
Rosenbergs öppenhjertighet besegrade klokheten.
Han tycktes först känna detta vid Arnmans lugna, men kalla svar:
”Må hvar och en sköta den tjenst, för hvilken han ansvarar, efter heder och samvete; följderna bli för honom sjelf.
För min del tror jag icke att någon tjenst är föraktlig.
Tjenstemannen kan vanhedra sitt yrke på ett eller annat sätt, men icke yrket honom.”
”Herr löjtnanten missförstår meningen af mina ord; jag är ej van att inrulla dem i sötsaker.
Men då jag tyckte herrn vara för god åt sitt yrke, var det åtminstone icke meningen att säga en ohöflighet.
Jag kan värdera en person, utan afseende på hans befattning.”
”Då bör den också lemnas åsido!” anmärkte Arnman.
”Mycket sannt; men om jag yttrade något icke alldeles på sin plats, får herr löjtnanten skrifva det på räkningen af en sjömans vanliga öppenhet!
Det var i alla fall väl menadt; och låt oss nu dricka på saken, ty det kunna vi väl för f-n göra, fast vi äro af skilda meningar.”
Arnman lät ej förgäfves uppmana sig; och kaptenen, som blef allt bättre till mods, försäkrade att han, vid löjtnantens besök på Örnungen, ville förse honom med några buteljer af sitt förträffliga xeresvin.
Medan herrarne så, angenämt nog, tillbragte tiden i ruffen, sutto karlarne akter ut i jakten och fröjdade sig vid njutningen af bränvinskruset, hvilket hade sin plats mellan gamle Lutter och Simon jaktkarl.
Petter Lindgren var ännu för ung att riktigt värdera hela behaget af ett sådant grannskap.
Men han var desto mera uppmärksam på gubbarnes icke synnerligt valda anekdoter, hvaråt han, liksom de sjelfva, skrattade tills han var nära att kikna.
Endast den unge jaktkarlen Mårten deltog ej, hvarken på ett eller annat sätt, i den lifliga förlustelsen.
Han klagade straxt, då de kommit ombord, öfver de rysligaste magplågor, och begärde en god sup, hvaruti han, efter Lutters ordination, lade en viss qvantitet peppar.
Men i stället att medicinen skulle stilla det onda, tilltog det med en sådan häftighet att Mårten beslöt att gå och lägga sig.
Mårten gick – hvart bekymrade sig gamle Lutter och Simon jaktkarl ej om – men Petter Lindgren ropade: ”Lägg dig här, så skall jag breda på dig min kavaj!”
”Nej tack, j för ju ett så’nt satans väsen, att jag inte kan få ro.
Jag har ett litet hål här borta, som jag kryper in i; och min kamrat, Kastor här, värmer mig nog!”
Ingen tänkte sedan på Mårten, förrän han, efter en god timmas frånvaro, återkom med försäkran att han nu befann sig mycket bättre.
Sedan han nedsläppt pudeln till sin herre, satte han sig hos de öfriga karlarne, bland hvilka det nu blifvit riktigt muntert; ty se’n gamle Lutter fått sig en tår på tand, befanns hans frispråkighet alltid mera upplyftad.
Men låt oss nu återvända till Haraldson och Birger, der de i det fullkomliga mörkret lyssnande stodo vid sitt hemliga förvaringsrum, denna plats, der gubben mången natt insmygt lurendrejerigods af vida högre värde, än det som nu låg der.
Efter ett försigtigt trefvande fick Birger ändtligen upp stenen.
Klippblocket vreds omkring, och snart voro begge äfventyrarne lastade med packorna och stenen lagd i sitt förra skick.
”F-n så tungt!” sade Haraldson, hvars rygg ej på många år varit krökt under en sådan börda. ”Det andra få vi ej med oss i den här vännan.”
”Det skall jag gå efter se’n,” hviskade Birger.
Om en liten stund var det första godset lyckligt i båten; men då
Birger hunnit nära andra gömstället, för att derifrån hemta sidenpackorna, hördes Simon jaktkarls röst höja sig till ett: ”Hållåh! jag menar det är någon derborta?
Hunden blir orolig.” Denne, som åter kommit upp, visade verkligen alla tecken till ett nytt spår.
Men Lutter öfverröstade de högljudt delade tankarne med en väldig skrattsalfva, hvarvid han svor till: att det då säkert var bara hafsfrun, som gått upp på land att torka sig.
Birger fann ej rådligt att afvakta utgången, utan hastade tillbaka, glad att ha fått undan det, hvarpå tullsnokarne hade väderkorn.
Det öfriga var ingen fara underkastadt.
Gubben Haraldson gillade hans försigtighet, båten sattes utan tidsspillan i gång och styrdes mot Marstrand, der den landade vid norra skansen.
”Nu går jag upp till köpman,” sade Haraldson.
”Det är inte mer än en af hans karlar tar i två vändningar.” Gubben upplyfte, liksom på försök, en af de tyngsta packorna.
”Jo jo, det var för god vara att råka i räfvens klor; det rakar hans näsa förbi!”
Men i detsamma uppgaf den gamle en vildes ohyggliga vrålande; packans ena sida hade remnat – och öfveröst af fuktig sand, stod Haraldson med den snart alldeles toma bastmattan på ryggen.
”Nå, så måtte alla helvetes djefl ..”
Vi förbigå de ohyggliga svordomar, som den för första gången i sin lefnad lurade gamle lurendrejaren utöste, men våga nästan påstå att de voro lika otaliga, som sandkornen i de behändigt instufvade packorna, hvilka verkligen till sitt yttre egde tillräcklig likhet med de förlorade, att i mörkret och brådskan tillåta ett misstag.
Birger kunde ej återhålla ett kort skratt, egnadt sjelfva det fiffiga i jaktlöjtnantens tillställning; men sedan tänkte han på Rosenberg och dennes betydliga förlust.
Nu var likväl ej annat att göra, än att beskedligt slå ut tångknipporna och sanden – och resa hem igen.
”Och jag,” sade Haraldson med en ton, hvars oredighet vittnade om de dyningar, som ännu gingo inom honom, ”jag – skulle bli lurad af en pojkhvalp, som f-n måtte anamma med både hull och hår!
I morgongryningen, efter en flyktig proforma visitation, hvaråt kaptenen och hans karlar hjertligt fröjdade sig, lade tulljakten jemte skepsslupen ut ifrån holmen.
Arnman frukosterade efter aftal på Örnungen och begåfvades af den artigt tacksamme kaptenen med ett halft dussin buteljer xeresvin, apelsiner, drufvor, fikon, m. m., hvarefter de begge männen i ganska vänskapligt förhållande åtskiljdes, under försäkran om ömsesidig aktning och välvilja.
Tredje Kapitlet.
Jag svär att jag ej mera svär
Uppå det ena eller andra!
Choræus.
”Jag vet redan alltsamman!” sade Gabriella och flög i sin fästmans utsträckta armar.
”Hvad vet du, min rara, söta tös?” frågade Rosenberg, litet förundrad vid hennes bedröfvade blick.
”Alltihop vet jag!
Pappa och Birger ha nu gått och lagt sig; men jag tror ej att pappa kan somna.
Jag har aldrig sett honom så ond; men så var det också bra skamligt af den listige jaktlöjtnanten, att ta alltsamman på det sättet.”
”Hvad i Guds namn menar du?
Han har icke tagit det ringaste.
Ingen allvarsam visitation har egt rum på morgonen, och han åt i all vänskap frukost ombord hos mig.”
Nu måste Gabriella hjertligt skratta.
”Jo, då har du vackert blifvit lurad!
Pappa och Birger smögo sig dit i natt, emedan de trodde ingen vaksamhet egde rum från tulljakten; men tänk dig nu en sådan händelse!
De finna stenen orubbad, vrida om blocket, taga upp packorna och resa med dem in till Marstrand.
Men som pappa vill pröfva tyngden af den ena, lossnar botten – och en hop våt sand yr öfver pappa; de undersöka de öfriga och finna alla packorna på samma sätt fyllda med sand och tång.
Rosenbergs utseende hade under Gabriellas berättelse småningom stigit till högsta grad af förundran, men vid den sista underrättelsen blef han alldeles gulblek af vrede.
Förlusten af godset kom i första ögonblicket blott i andra rummet; men harmen, den omätliga harmen att hafva låtit lura sig som en åsna af den listige räfven – det var något, som försatte både kropp och själ ur all jemnvigt.
Gabriella blef verkligen litet rädd, då hon såg hans krithvita kind, darrande läpp och glödande öga.
”Söta Rosenberg,” sade hon bedjande, ”det kan ju hjelpas!
Det är ej oersättligt.
Se icke så ond ut; du skrämmer mig!”
Rosenberg svarade ej; han vände sig om och stod redan nere vid bryggan igen, innan Gabriella var beredd på en sådan vändning.
Men som hon hade urskiljning nog att förstå hvart det vidare skulle bära af, följde hon i blinken efter, fattade smekande Rosenbergs arm och hviskade: ”Du skall åtminstone säga mig hvart du nu vill resa?”
”Hvart?... jag vill efter den hunden!
Jag vill säga honom att jag återtager allt hvad jag sade i natt, och dessutom vill jag tillägga att han är en gemen lurifax, en räf, en usling, en, en ...”
”Tulltjensteman, som gör sin skyldighet, ehuru denna gång litet derutöfver!” inföll Gabriella.
”Är det hans skyldighet att på det sättet lura, bedra, stjäla sig till det han vill åt?
Hans tjenst är att öppet göra beslag på det han komma åt, men icke att narra folk i räfsaxen.”
”Sökte icke pappa, Birger och äfven du, söta Rosenberg, att narra honom?”
”Ja, det tror jag förbannadt väl!
Jag skulle väl inte säga: var så god och håll tillgodo!”
”Nå, då är det ju qvitt!
Du ville narra honom, för att få behålla ditt gods; han ville narra dig, för att komma åt det.
Och för öfrigt var det ju ni sjelfva som inbjöd tulljakten att besöka er.”
”Ja, det var gubben, som begick det felet.
Men det är mindre fråga härom, än om det erke-lymmelaktiga sätt, hvarpå han i natt så vänligt visste ställa mig tillfreds och hade skam nog att frukostera på Örnungen och hålla tillgodo sex buteljer förträffligt vin, en kruka drufvor, apelsiner, m. m., hvilket allt jag i min fördömda godtrogenhet trugade på honom.
Det var en satans karl!
Jag önskade jag hade honom emellan mina ramar!”
Rosenberg utsträckte armarne och skakade de knutna händerna.
Men nu var det ingen fara; ty så mycken erfarenhet hade Gabriella hunnit inhemta, att hon visste att en vrede, som börjat utgjuta sig i ord, snarare går öfver än den, som är stum.
Utan att Rosenberg ens visste derom, hade Gabriella så oförmärkt steg för steg återfört honom till huset; och innan en timma förflutit, hade hon bragt det derhän att kaptenen, ehuru det ännu jäste inom honom, likväl måste skratta åt jaktlöjtnantens list och alldeles emot sin vilja beundra hans skarpa, uppfattande blick, som med ens förmått genomskåda gubben Haraldsons plan.
”Och dessutom är förlusten pappas och icke din, det sade han sjelf!
Ty hade icke han visat tulljakten vägen, skulle hon ej i mörkret hittat på er.
Men stor sak i det som är förloradt – nu ska vi tänka på det som är qvar.”
”Qvar? det lär väl inte vara något!
Förmodligen har det gått på samma sätt med sidenpackorna i andra hålan.”
”Det tror hvarken
Birger eller pappa att de kunnat hinna med på den korta tiden, om de än vetat hvar hon fins; och nu är det så mycket mera skäl att tro att de ej haft spaning derpå, emedan ingen visitation skedde på morgonen, och hunden icke heller gick åt det hållet.
I alla fall, efter hvad pappa säger, ligger detta gömställe mycket längre bort.”
Rosenberg fann äfven möjligt, till och med sannolikt, att sidenpackorna ännu funnos i behåll; men knuten var huru man skulle få dem bort, i händelse de verkligen icke redan voro i tullsnokarnes klor.
”Jag hittar på något!” utropade Gabriella lifligt.
”Du skall få se att jag, din lilla obetydliga Ella, som du säkert icke tilltror det ringaste förstånd i annat, än konsten att knyta upp väfvar och sticka strumpor, har mera fintlighet än ni männer – ja, se du på mig och skratta med!
Men nu har jag uppgjort ett förslag, hvarigenom packorna, om de finnas, skola komma hem helt prydligt.”
”Verkligen, min lilla stormodiga fästmö!
Låt mig då höra ditt förslag!”
”Jo, ser du, min snälla Rosenberg, vi resa i morgon dag, midt på ljusa dagen, du och jag och Birger och Erika, ut till holmen, men icke genast dit, utan först in till Marstrand, så få vi se om tulljakten ligger der.
Gör hon det, tror jag nästan att vi beskedligt fara hem igen; men är hon icke der, så göra vi på hemvägen ett besök på holmen, der vi lägga på en brasa och koka kaffe, och bete oss som vi vore ute på en liten lustfärd.
Emellertid är hålan så aflägsen, att du med Petter kan gå dit utan att blifva bemärkt, om någon skulle komma förbi.
Ni ska då sprätta upp packorna, hvarefter Erika och jag mycket behändigt sy dem in uti ett stort parkumsvar.
Nu, förstår du, blir det en långdyna, hvarpå Erika och jag sitta under hemvägen.
Vi kunna alls icke öfverraskas; ty Birger håller nog god utkik på berget och varskor, i fall han får sigte på kronflaggen; och jag trotsar, om än så förtretligt händer att den stygge jaktlöjtnanten möter oss, han i alla fall icke företar sig att visitera den plats, som Erika och jag sitta på.”
Rosenberg log med detta förargliga leende, som fruntimren icke gerna fördraga, emedan det på en gång innebär öfverlägsenhet och medlidande.
”Du lilla toka!” sade den klokare mannen, ”är det tid för lustresor midt i mörka hösten?
Nej, blif hemma du och sitt vid brasan och spinn; qvinnor kunna ej sköta männers värf.
Men jag kunde ändå äta upp dig, du sötunge, du lilla hjeltinna, som för min skull vill ge dig ut på äfventyr.”
”Du skall just slippa det besväret!” svarade Gabriella med en liten märkbar förtrytelse.
”Ja, du får till och med ej en enda kyss, förrän du bifaller mitt förslag.
Jag vet att det är klokt, och nu ernar jag bestämdt drifva det igenom, om ej för annat, så för att visa dig att du en annan gång skall ha bättre tankar om mitt omdöme.”
”Jo, jo,” sade Rosenberg, ”du är inte så litet egenkär och ej så litet egensinnig heller!
Nu hvarken kan eller bör jag bifalla din önskan, blott för att låta dig se att du valde en orätt väg.
Ett fruntimmer får ej säga att hon bestämdt ernar genomdrifva något.
Det är hvarken qvinligt eller vackert; och hela hennes älskvärdhet, hela hennes välde är förbi, då hon pockar derpå.”
Ett ögonblick stod Gabriella orörlig.
Sådana ord hade ännu ej varit sagda till henne.
Det sårade högmodet hade en liten strid med någon annan känsla, om hvilken vi ej ens våga bestämdt påstå att den var den bästa; men striden blef kort.
Gabriella lade sin arm om Rosenbergs hals, såg honom innerligt, nästan bedjande, i ögonen och sade: ”Jag är ett bortskämdt barn.
Du får ej räkna så noga med mig!
Sedan jag blifvit din hustru, får du bättre rätta mig efter din vilja.”
”Du är en tjuserska, en liten engel!
Förlåt mig att jag kunde säga dig ett hårdt ord!”
Och mannen – den lätt afväpnade, när hans egenkärlek smekes – slöt fästmön i sin famn och ville så nära aldrig släppa henne derifrån.
Men Gabriella var väl klokare flicka, än att glömma sin fördel.
Så gerna hon emottog och återgaf sin älskares kärleksbetygelser, vred hon sig behändigt ur hans famn med de orden: ”Kom nu, så gå vi in till Birger och Rika, så får du väl höra, om de också förkasta mitt förslag, såsom odugligt!”
”Birger sofver ju?”
”Åh, nu är han nog vaken!
Kom, söta, goda Rosenberg!”
Och hon drog honom hastigt med sig till Birgers rum.
Denne sof verkligen, men vaknade vid Gabriellas temligen högljudt uttalade fråga: ”Sofver du?”– och genast var han uppe och i samspråk med Rosenberg, hvilken, liksom många andra personer, på nytt retades till vrede, emedan han träffade någon, som kunde deltaga i hans billiga förtrytelse.
”Men det var ju ej om det, vi nu skulle tala,” inföll Gabriella.
”Birger och Erika, hör då på hvad jag upphittat!”
Och nu utvecklade hon hela sitt förslag; och Birger, långtifrån att skratta deråt, yttrade, till