Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I nödvändigheten af dessa undantag ligger emedlertid beviset för rättsvidrigheten af den regel, som stadgar denna Computations användande vid arfsföljdens bestämmande, då deremot den Regel, utur hvars rot undantagen utspirat, alltid fram - 7o Den 12 Junii e. m. står lika enkel som allmänt giltig, den nemligen att personer, af närmaste gemensampia ursprung med den aflidne, äfven äro närmast till dess qvarlåtenskap — till arf. $åledes först den dödes egne Bröstarfvingar.
Dernäst — då de ej äro lill — den dödes föraldrar med deras bröstarfvingar; och först, då icke någon af dessa finnes, Faderfader, Fadermoder, Moderfader och Modermoder ?ned dera§ Bröstarfvingar o. s. v.
Det onaturliga och det rättsvidriga i den pu varande arfsföljden (så snart den afviker ifrån sistnämnde Regel, och lämpar sig efter det slägt-beräkningssätt, som häremot strider,) gör sig tydligast känbart uti den hemska ovisshet, hvari gamla barnlösa personer och deras anförvanter hållas derigenom, att först, genom dödsfallens ordning, bestämmes hvart arfskapen skola gå; och deri förvåning den likgiltigt skådande Allmänheten ovilkorligt erfar, då stora arf oförmodadt genom en oväntad dödsfallsordning frånryckas slägtgrenar, som dem under decennier påräknat, och tillfalla andra okände arfvingar, som derom aldrig haft aning, motsäger ej eller, att något origtigt och onaturligt finnes i en Lag, som i stället att vara den eviga oföränderliga rättvisans uttryck, synes närma sig till organ för lia zard spelets nyck.
Ämnet är af vigt!
Ehuru följderne gf det origtiga af närvarande Lagstadgan - Den i a J u n i i e. m. de icke trycka hela Allmänheten, falla de likväl ofta, och då med så mycket mera tyngd, på enskilda individer, och aldra oftast på barn, som haft den olyckan att i sin späda ålder förlora föräldrar.
Hvarföre skall då, på sätt genom nu varande lagstadgande är tillskapadt, med Föräldrars tidigare bortgång, äfven förenas förlusten af den arfsrätt till barnlösa sidosläglingars stundom stora ägodelar, som, deräst Föräldrarne lefvat, varit dem tillerkänd/ Hvarföre dessa Fader- eller Moderlösa äfven försättas i armod, på det ägodelarne måtte, till följd af en endast skenbart rigtig Arfsföljdsregel, odelade öfvergå till de barn, som derjemte haft lyckan, att längre få njuta Föräldrars omvårdnad?
Jag öfverlemnar dessa frågor till Ridderskapets och Adelns behjertande, och anhåller, att hvad jag nu anfort, må få åtfölja den återremiss, hvarom jag gör mig förhoppning.
Sedan jag, genom det anförande, som nu sednast blifvit uppläst, är förekommen, har jag intet att tillägga i hufvudsaken, utan vill blott erinra, alt om man i Frankrike ansett sig böra återgå från en senare införd Lagstiftning, till den äldre ordningen i afseende på Arfsrätten, ensak, jag ej visste, och som jag tillstår jag, oagtadt Friherre Ehrenborghs yttrande, icke ännu
Den ia Junii e. rn. anser vara så säker, torde detta likväl ej bevisa mycket, då man i så många andra länder ej funnit samma svårigheter, hvilka Friherre Ehrenborgh omtalat såsom orsaker till ålergången i Frankrike, t. ex. de Tyska Staterne, som i sednare tider förbättrat sine lagar.
Hvad svårigheten beträffar att hålla reda på arfslederne och undanrödja anledningar till Arfstvister, i samma mån, som arfsrätten utsträckes, tror jag att den lätt skulle liäfvas genom utstakande af en bestämd norm, som vore förenlig med allmänna känslan för rätt och billighet.
Jag tror derföre, att om Utskottet skulle tillstyrka den ene Motionärens förslag, som utgår endast på arfsrättens utsträckning till Syskons barn och deras afkomlingar, samt Utskottet dervid föreslog, att denne arfsrätt skulle upphöra t. ex. med 5:te ledet, skulle ingen synnerlig fara för oreda kunna uppstå; och som jag anser detta åtminstone förtjena att af Utskottet tagas i öfvervägande, anhåller jag om återremiss.
Ehuru föga värdt för mig det kan synas, alt ingå på en bana, der man har alt strida emot ett hundraårigt bruk, en hundraårig vana, skulle jag dock anse mig fela i min pligt, om jag icke vid detta tillfälle höjde äfven min röst emot den himmelsskriande orättvisa Lagens närvarande stadgande innehåller, i fråga om arf mellan Sy - I Den 12 Junii e, m. 73 ston och deras afkomlingar.
Jag har sjelf sett de olyckliga följder detta stadgande medfört, och jag har funnit de uteslutne arfvingarnes lidande så stort, att, ehuru svag min röst kan anses och äfven vara i sjelfva verket, jag likväl skulle förebrå mig, om jag icke, så vidt jag förmår, sökte bidraga till en förändring häruti.
Man har åberopat den varsamhet, hvarförutan åldriga bruk ej böra afskaffas, och man har sagt, att arfsrätten alltid här varit sådan den nu är.
Ingen kan mer än jag bära farhåga för hågen att förändra, att afskaffa allt gammalt, endast för nöjet att försöka nytt; men jag hemställer om det ej bör vara tid att en gång afskaffa en Lag, som så högt strider mot all billighet och rättskänsla.
Man har talat om den oreda arfsledernes mängd skulle medföra; men jag vet icke, hvad ondt skulle kunna härflyta deraf, då i alla fall ingen derigenom lärer komma att ärfva mer, än honom rätteligen tillkommer, det vill säga mer, än hvad dess principal-arftagare om han eller hon lefvat, bort hafva enligt nu varande lag.
Det är sagdt, att anledningarne till rättegångar genom en utsträckning af arfsrätten skulle ökas.
Jag beklagar om så skulle hända; men om rättvisan ej kan vinnas utan rättegång, kan jag ej deri se något skäl att gynna orättvisan för att afböja rättegången.
Jag får på grund af dessa skäl biträda den reservation en värd Ledamot af detta Hus, Herr Berg von Linde, 74 Den 12 Juni i e. m. bifogat Utskottets Betänkande, och önskar återremiss deraf, ifall ej Ridderskapet och Adeln skulle medgifva, att detsamma afslås.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg LagUtskottets ifrågavarande Betänkande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
Företogs till pröfningLagUtskottetsden 22 sistlidne
Maj under N:o 67 afgifne, och den 4 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande öfver väckt motion om inskränkning af den i i5 Capitlet 5 §.
ÄrfdaBalken stadgade praescriptionstid för inländsk arfvinge, hvars vistelseort är okänd, samt om föreskrift, huru hans rätt under nämnde tid må bevaras.
Herr Ribbing ^ Arvid:
Af det upplästa Betänkandet lärer Ridderskapet och Adeln nogsamt hafva inhemtat den lagförändring
Utskottet här föreslagit, nemligen att i stället för det frånvarande arftagares rätt hittills varit nästan oinskränkt, i det att han haft öppet tillfälle att vid hvilken tid som helst göra sin rätt gällande, så snart han visat, att häri utan eget förvållande varit urståudsatt dertill inom den utsatte pre - Dun 12 Junii e. m. 75 scriptionstiden af 20 år, så har Utskottet ej allenast inskränkt denna prescriptionstid till 10 år, utan ock borttagit rättigheten att visa laga förfall, och i stället antagit ett kungörande, som förmodlingen skall ske i Allmänna Post- och InrikesTidningarne.
Jag hemställer, om detta är billigt.
Det är sannt, att vi nu lefva i fredliga tider, inen vi hafva exemplet ännu i minnet, då Fäderneslandets söner blifvit en längre tid uppehållne utom Riket, och dådet, för att de med lugn och glädje skulle kunna uppfylla sina pligter, varit ett behof för dem att veta, det
Fäderneslandets
Lag beskyddade deras rätt och deras egendom från sköfling.
Grunden för det nya förslaget är åter endast den materiella beräkningen, att Capitalet ej må ligga dödt och ofruktbart.
Är en sådan grund bättre och ädlare, än den gamla, så har jag intet att säga; men jag öfverlemnar afgörandet till Ridderskapet och Adeln, som kanske är närmast att blifva blottställd för följderne af den nya Lagen.
Dessutom har vid redactionen influtit den hufvudsakliga förändring, att då det hittills varit lagdt på Domarens ansvar att tillse, det den frånvarandes arf icke förskingrades, har Utskottets förslag lagt säkerheten i Borgesmäns händer.
Vi vete, huru mycket denna säkerhet i våra tider gäller.
Vi hafva i dag afgjort ett Betänkande från StatsUtskottet, som visar, huru Borgesmän för Borgesmäns Borges-* Den 12 Junii e. m. män, hela raden igenom, cederat Lonis', och Staten slutligen måst accordera med de sista för att få något i stället för intet annat än rätt att bysätta.
Detsamma kan inträffa för en frånvarande person i afseende på hans arfsmedel, och göra den lidande föga belåten med Utskottets förslag.
För öfrigt har Utskottet äfven föreslagit en så obegränsad och i afseende på hvilka arfvingens slägtingar så obestämd rättighet att mot borgen lyfta Capitalet, att jag fruktar, det den skall föranleda till processer, i synnerhet som lyftningen är särdeles förmonlig, då, så vidt Betänkandet gifver vid handen, den får ske utan ränta.
Sexton årsränta gör, som man vet, ett fördubbladt Capital, och förmånen af lyftningen är följaktligen så stor, att flere slägtingar säkerligen skola täfla derom och söka att blifva delaktige deraf.
Men dessa mina senare anmärkningar röra detaljerne af Utskottets Betänkande.
Jag återvänder nu till den första anmärkningen, och hemställer, om icke Riddarskapet och Adeln, i betraktande af de skäl, som tala för bibehållande af det gamla Lagstadgandet, skulle finna lämpligast att afslå Betänkandet, men anhålla, att det i annat fall åtminstone må återremitteras.
Herr von HartmansdorffAugust:
Som jag ämnat yttra mig i samma mening sorn Herr Ribbing, och ingen talat för motsatsen j så afstår jag.
Den 12 Junii e. ra. 77 > Friherre Ehrenborgh 3 Casper Willielm:
Jag kan icke rätt fatta grunden för den värde Talarens ena anmärkning, nemi. vådan af Utskottets förslag, att tillåta fjermare arfvingar rätt till lyftning af arfvet emot borgen, då detta är ett ordagrant återgifvande af det nu gällande stadgandet.
Jag tror således, att detta varit ett misstag af Herr Ribbing.
Utskottet har i öfrigt blott återfört prescriptionstiden för frånvarande arfvinge till io år, och Utskottet har härvid hämtat hufvudsakligaste anledningen derifrån, att prescriptionstiden för andra fordrings-anspråk blifvit nedsatt från 20 till io år.
Utskottets ändamål har således varit att sätta Lagen i harmoni med sig sjelf.
I flera Länder är prescriptionen för arfvinge inskränkt till 5 år, i andra till 4, och LagCommitteen har äfven i sitt förslag till ny CivilLag tillstyrkt en prescription af endast \ år, så att
Utskottet ingalunda kan sägas hafva gått för långt, då det antagit io år.
För min del hyser jag den öfvertygelse, att om en person icke inom io år gör sina arfsanspråk gällande, är det föga sannolikt, att han skall göra det inom 20 år.
Jag kan derföre ej inse någon grund för Herr Ribbings mening; men skulle denna af Ridderskapets och Adelns pluralitet gillas, finner jag ingen vinst af en återremiss.
Det naturligaste blir i sådant fall att afslå Betänkandet, då den gamla §. kommer att oförändrad qvarstå.
Den 12 Junii e. ra. får derföre anhålla om proposition till bifall eller afslag å Utskottets Betänkande.
Med den underordnade frågan, sorn den siste värde Talaren omnämnt, huruvida Utskottets förslag i afseende på fjermare arfvinges rätt till lyftning, emot borgen, är ett fullkomligt återgifvande af den gamla §:n, vill jag icke uppehålla mig, då denna fråga kan vara likgilltig, i händelse Ridderskapet och Adeln finner skäl att taga min hufvudsakliga anmärkning i öfvervägande.
Jag har icke nu Lagboken till hands, så att jag kan citera ordalagen, men de innefatta ganska säkert, att det ligger å Domarens vårdnad, att arfvet bevaras åt den frånvarande arfvingen.
Samma värde Talare, som gifvit mig anledning att yttra detta, har sagt, att om arfvet icke inom io år blef kändt för arfvingen, skulle det troligen ej heller blifva det inom 20 år.
Härutaf skulle Ridderskapet och Adeln kunna förmås att tro, det nuvarande Lagen inskränker frånvarande arfvinges rätt till endast 20 år, men det förhåller sig icke så; arfvingens rätt är, såsom jag förut nämnt, nästan obegränsad, enär han äfven efter dessa 20 år kan göra sin rätt gällande, om han haft laga förfall, på sätt samma Lagbok visar.
Man har åberopat, att praescriplionen i andra länder är inskränkt till 5 år.
Jag vet det, men jag vet äfven, att våra Lagar genom bevarandet af deras rätt, som Den 12 Junii e, m. 79 ■under krigstider eller under andra företag utom Fäderneslandet ofta vågat allt för detsamma, åsyftat ett skydd, som kanske i betydlig mån bidragit till den Fosterlandskärlek, hvilken alltid utmärkt Svensken, och jag tror icke det vara skäl atti utbyte häremot taga mönster från andra Länder.
Jag yrkar derföre afslag af Betänkandet, emedan jag instämmer med den värde Talaren, att dess återremitterande är utan ändamål.
Friherre Ehrenborgh:
I afseende på Herr Ribbings första anmärkning, vili jag icke neka, att Utskottet utgått från den synpunkt, alt bestämma io års prasscription, ehvad laga förfall företes, eller icke; ty Lagens föreskrift i detta afseende har det varit lätt att illudera, och jag bekänner således, att Utskottet här gått till väga med full öfverläggning.
Hvad åter den sednare anmärkningen beträffar, vill jag, som har Lagboken till hands, gå Herr Ribbing till mötes med uppläsning af det ifrågavarande Lagrummet.
Det lyder sålunda:
Nu vet man hans inländske Arfvinge , men ej , hvar han är; då skall arfvet under säkert förvar sättas, till dess han kommer, eller emot full borgen af fjermare lyftas.
Kommer han ej inom ao år; vare från arfvet skiljd, der han ej laga förfall viser.
Utskottets förslag åter lyder på följande sätt:
Nu vet man hans inländske Arfvinge, men 8o Ben 12 Jun ii e. m. ej hvar han är, läte då Domaren i Allmänna Tidningarne j tre gånger j minst en månad mellan hvarje gång , och första gången sist inom tre månader ifrån den dag, då Boupptekningen till Rätten ingifven blifvit, kungöras , att arf fallit honom till; sätte ock arfvet i säkert förvar , eller under God Mans vård, till dess han kommer.
Vilja fjermare thet arf lyfta; vare thet tillåtet, ther the för lyftningen ställa borgen, som af Rätten godkännes.
Kommer ej then frånvarande arfvingen inom Tio år ifrån then dag, tå kungörelsen tredje gången i Tidningarne införd är; vare från arfvet skiljd, ehvad han laga förfall visar, eller ej.
Jag hemställer nu, om icke meningen, i frågan om Borgen, är densamma på bägge ställen, ehuru icke orden äro precist de samma.
Jag får föröfrigt repetera, hvad jag ofta förut i mina juridiska strider med den värde anmärkaren anfört, nemligen att det är häst, att genast skrida till votering.
Jag ser ingen anledning att förmoda, det Utskottet skulle förmås att frångå sin yttrade mening, genom Herr Ribbings framställning af en åsigt, som redan varit under öfverläggning till följd af Pehr Ericssons Motion.
Då fråga således här icke är om någon moditication, utan endast om gamla §:n skall bibehållas, hvilket blir följden af afslag, eller om den skall förändras, på sätt Utskottet tillstyrkt, hem - V Den 12 Jun ii e. m. 81 hemställer jag, om återremiss kan vara af någon nytta; ty frågan har redan inom Utskottet blifvit till fullo ventilerad och inga nya skäl äro framdragne.
Resultatet blir således förmodeligen det samma, nemligen att antingen förmår Herr Ribbing göra sin mening gällande om §:s oförändrade bibehållande, eller ock antages den redaction Utskottet nu föreslagit.
Jagmedgifver visserligen genvägen deraf, att genast afgöra hvarje sak genom votering, men Ridderskapet och Adeln torde ej misstycka, om någon önskar att först framställa skälen för sin åsigt.
Hvad citationen af Pehr Ericssons framställning beträffar, så frågar jag, om någon bland Ridderskapet och Adeln utom den siste värde Talaren och jag ens tagit kännedom om hvad Pehr Ericsson yttrat, och om så är, det icke då är nödigt, att detsamma å nyo af mig framställes.
För uppläsningen af det ifrågavarande Lagrummet, är jag den värde Talaren förbunden.
Der står, att arfvet skall under säkert förvar sättas eller emot full borgen lyftas; hvilketdera är således, till arfvingens desto större säkerhet, öfverlemnadt till Domarens ansvariga pröfning, och den säkerhet, som en nedsättning i allmänna förvaringsrum, såsom Landtränterierne eller Banken, lemnar, är ofta bättre, än utlemnande mot borgen, serdeles som, med 28 H. 6 I 8a Den 1a Junii e. m. lyftnings-rättigheten, ingen skyldighet att erlägga ränta är förbunden.
Utskottets förslag innehåller väl, att arfvet skall sättas i förvar, eller under God Mans vård, men tillägger:
''Vilja fjermare thet arf lyfta; vare thet tillåtit3 ther tke för lyftningen ställa borgen, som af Rätten godkännes.”
Fjermare arfvingar få således en ovilkorlig rätt att lyfta arfvet; och jag hemställer om icke i våra vanskliga tider den frånvarande i sin rätt sålunda mera förlorar än vinner på Lagförändringen, som föreslås.
Ifrågavarande
Betänkande har visserligen sina förtjenster, men äfven sina brister.
Af sednare slaget synes mig vara inskränkningen i prasscriptionstiden från 20 till 10 år, ehvad den frånvarande laga förfall visar, eller icke; samt förslaget att kungörelsen om det arf, som tillfallit den utrikes vistande Slägtingen skulle införas endast i allmänna Tidningarne, hvarmed troligen förstås våra Post-och Inrikes-Tidningar, hvilka blott här i landet äro gängse.
Men vi äro nu, mera än förr, i beröring med främmande folk, och hafva oftare Slägtingar i andra Länder, ja i andra Verldsdelar.
Sjelf har jag en Slägting, som fastän qvarstående i Svensk tjenst, likväl tjenar i Södra Amerika; men jag vet ej säkert, hvarest han der befinner sig, om han är fången eller fri; och jag vore okunnig om, huru jag skulle kungöra honom någon Oen 13 Junii e. m. 83 arfslägenhet, om sä behöfdes.
Genom införandet i Svenska Post- och InrikesTidningen afen underrättelse derom, lyckades det visst icke; och genom användandet af blott detta medel skulle troligen de fleste utomlands vistande Svenskar förlora deras arfsrätt härstädes; emedan Post- och InrikesTidningen måhända är, af alla StatsTidningar, den minst kringspridda.
Jag yrkar fördenskull återremiss dels på det att prasscriptionstiden måtte förlängas till 20 år, ehvad den frånvarande visar laga förfall eller ej, dels på det att någon Utländsk Tidning, som i allmänhet upptager Svenska underrättelser, och vidsträckt läses, såsom någon af de Hamburgska, mätte i stället af Utskottet uppgifvas.
Alltid trogen den grundsatts, att icke bestrida återremiss, då anmärkningar, åsyftande modificationer eller upplysningar, framställas emot ett Betänkande, i hvars afgifvande jag som UtskottsLedamot deltagit, vill jag visserligen icke eller nu sätta mig emot den yrkade återremissen af ifrågavarande Utlåtande.
Herr von Hartmansdorff har gjort Lagutskottet den rättvisa, att, i motsatts till livad Herr Ribbing lagt Utskottet till last, hafva sökt förskaffa större säkerhet åt utrikes vistande Svensk
Man i afseende på hans arfs-angelägenheter inom Fäderneslandet; äfvensom 84 Den 12 J unii e. m.
Herr von Hartmansdorff har hållit
Utskottet räkning för dess bemödande, att bestämma skyldigheten emellan Domaren och inländsk Arfvinge, att underrätta den utom Landet varande Arfvingen om det fallna arfvet.
Härvid får jag äran förklara, att Utskottet i anledning af den i ämnet väckta Motionen sett sig föranlåten förtydliga hvad 1734 års
Lag stadgar om underrättelses meddelande åt inländsk Arfvinge, hvars vistelseort är okänd, då arf honom inom Riket tillfaller, och att Utskottet ålagt
Domaren denna skyldighet.
Säkerligen hade äfven Utskottet, såsom Herr von Hartmansdorff yrkat, föreslagit denna underrättelses införande i Hamburger-Correspondent, om icke Utskottet ansett sig bunden af Författningar, deri Kongl. Majit förklarat, att förut stadgade kungörelsers införande i Tidningen Hamburger-Correspondent nu mera icke skulle äga rum.
Skälet dertill torde varit, att nämnde Tidning, som fordom varit ett allmänt Verldsblad, genom tillkomsten af flera så in- som utländska Tidningsblad, upphört att äga sin fordna publicitet.
Och Utskottet har i förlägenhet, om hvilket
Tidningsblad borde anses för det allmännaste, och således tjenligaste att föreslås till begagnande uti ifrågavarande fall, föredragit att icke utnämna någon viss Tidning.
Jag vill visst icke bestrida Herr von Hartmansdorffs påstående, att kungörandet bör ske genom något Utländskt Tidningsblad, men Den 12 Junii e. ra. 85 jag vet sannerligen icke, hvilket dertill borde tagas.
Då jag medgifvit återremiss af Betänkandet, torde det tillåtas mig att derjemte fästa uppmärksamheten på vidtagandet af den utväg, att hvarje gång Svensk Auctoritet borde föranstalta om ifrågavarande Kungörelse, ägde den dermed vända sig till Stats Ministern för Utrikes Ärenderne, hvilken derefter på allmän bekostnad ombesörjde införandet deraf i den Tidning han anser lämpligast.
Jag har endast begärt ordet, för att förklara, det jag anser Friherre
Ehrenborghs förslag i anseende till kungörandet vara bättre än mitt, och att jag derföre instämmer deri.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob:
Äfven jag förenar mig med Herr von Hartmansdorff, att anse Friherre Ehrenborghs förslag om kungörandet af här i Riket till utomlands vistande person fallet arf ändamålsenligt.
Jag inser jemväl, att Utskottet genom sitt förslag sökt bringa praescriptionstiden för detta fall till likhet med all annan, eller tio år; men då Utskottet tillika föreslagit, och, såsom migsyries, ganska rigtigt, upphörande af den nu befintliga rättigheten, att obegränsadt efter praescriptionstidens slut kunna medelst styrkande af laga förfall göra sina anspråk gällande, hemställer jag, om 86 Den 13 Juni! e. m. ej öfvergången från nu varande förhållanden blifver nog skarp, och om det ej vore skäl, att tills vidare åtminstone låta hero vid den sednare delen af Förslaget, och således bibehålla den längre praescriptionstiden.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg LagUtskottets ifrågavarande Betänkande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar,- till Utskottet återremitteras, , Ropades Ja, Herr Ribbing, Arvid:
Då det är min, lika som hvarje annan Representants rätt,att, i anledning af redan väckte Motioner, framställa nya, som dermed äga sammanhang, begagnar jag nu denna rättighet, och begär att få uppläsa följande Molion, Hvarefter Herr Ribbing uppläste följande:
Enär Rikets Ständer, utom PresteStåndet, antagit det Förslag till Lag i 8 §. af 17 Cap. RättegångsBalken, att inga andra jäf, än de genast och fullt bevislige, få hindra vittnens hörande, ehvad ”skäl eller omständigheter förekomma," sorn jäfven styrka; men denna af Lagutskottet så kallade förändrade redaction, så vidt jag förstår, desto mindre instämt med Lagparagrafens Den 12 Jun i i e. m; 87 grund och mening, som den icke handlar om jäf i allmänhet, utan endast om tillvitelser, som göras mot vittnen för att jäfva, eller, som det heter, stänga dem från vittnesmål, och Lagförslaget dessutom, om det vinner nådig sanction, råkar i bestämd strid ej allenast med den efterföljande 23 §., der, för en lika bevekelsegrund som i 8 §. till vittnens hörande, eller för dödsfall skull, detta hörande likväl är förbjudit, ”om skäl till jäf äro,” samt det nu föreslagna Lagbudet ora ett så ovillkorligt och prompt anställande af vittnesförhör jemväl upphäfver Kongl. Brefvet d. 23 Mars 1^38, innehållande, att Domaren alltid först noga bör undersöka, om ett vittne har godt namn och rykte, samt Kongl. Resolutionen d. 7 Aug. 1753, attnär Domaren finnér, att den som skall vittna, ar okunnig i Christendomen och tarfvor undervisning, kan han förut förvisa vittnet till Presterskapet att förhöras och upplysas; så och på det att för Lagens tillämpare det måtte varda möjeligt, att icke bryta mot Lagens föreskrift, hvilket ty värr inträffar, då det ena Lagbudet är tvärt emot det andra, emedan det enas efterföljd just innebär det andras kränkande, anhåller jag, att Lagutskottet måtte, så vidt möjligt är, sätta de af mig anförde Lagrum i öfverensstämmelse med det till förändring föreslagna, hvilket jag visserligen önskade måtte kunna ske, utan att upphäfva de Lagbud, som omtänksamme Lagstiftare 88 Oen 12 J u ni i e. m. gifvit till förekommande af missbruk med den till sin helgd icke för mycket aktade vittneseden.
Men huru än detta månde lyckas, anhålles, att Lagutskottet täcktes föreslå åtgärder, hvilka undanrödja ovissheten om hvilka Lagar och författningar, som härutinnan skola gälla eller icke.
Jag anhåller ödmjukast, att denna fråga måtte öfverlemnas till Lagutskottet.