Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon framstår i Olofs och sonens samtal som ett veritabelt huskors, en något djärf utveckling af tredje aktens vackra och tilltalande figur.
Efterspelets intressantaste del är emellertid ej skildringen af sjelfva dramats figurer utan det deri inflätade mysteriet med dess upp- och nedvändning af förhållandet mellan Satan och Gud.
Idén härtill har Strindberg tydligen fått genom Almqvists Ormusid och Ahriman.
Tankarne leddes på ämnet genom en kroppslig och andlig öfverretning, hvari författaren som en följd af bekymmer, sorger Qch sjukdom råkade nnder sommaren 1873.
Det framgår tydligt nog af följande uttalande i hans sjelfbiografi:
» Som Johan genom sjukdomen, hvilken vändt ut ochiil på hans hjärna, icke kunde hålla reda på sina tankar, så stego gamla sådana upp / En Gud såsom upphofsman hade han aldrig strukit ut, om han också ej åkallade honom.
Han sökte en orsak till sina olyckor, och som han genom religionen lärt att söka allt utom sig i stället för inom sig, diktade han en ond Gud, som styrde människornas öden.
Gamla minnen om Ormuzd och Abriman stego upp, och snart hade han ett system färdigt.
Det föreföll honom så enkelt, att denna verld af lögner, af svek, af smärtor vore regerad af en ond makt, åt hvilken den Högste gifvit välde.
Han kämpade sålunda mot den onde, och Gud den gode satt och såg på med händerna i kors. »
Samma idé är ju, som läsaren vet, äfven behandlad af Carducci och Richepin.
Mest slägttycke har dpck, som sagdt, Strindbergs framställning af den med Almqvists och äfven med Byrons i Cain.
Härmed sluta vi vår korta parallel.
Vi ha under dess gång funnit en del anmärkningar att göra.
Dessa ha dock alla berott på egendomligheter hos författaren, som äro ett alster af hela hans verldsåskådning, af hans teoretiserande, ytterlighetstorstande och nyckfullt subjektiva skaplynne.
Som dramatisk konstprodukt däremot ger dramat, i sin senare form åtminstone, blott rum för ovä-sendtliga anmärkningar, framför allt när vi betrakta den senare upplagan skild från dess efterspel.
Som scenisk produkt torde Mäster Olof än i dag vara det bästa Strindberg skänkt oss, det vill med andra ord säga det bästa vår dramatiska literatur eger.Strindbergs nya bok.
Under titeln Tryckt och otryckt har Strindberg kort efter sin återkomst till Sverige utgifvit en liten samling diktalster, och uppsatser af temligen .olika art och innehåll, men för hans nuvarande ståndpunkt och fortgående utveckling allesamman betecknande nog.
Först kommer en versifierad fortsättning af hans » Sömn-gångarnätter ».
Den trotsige bildstormaren som åt alla håll riktade sina berserkshugg mot det traditionshelgade, fann hemmet för trångt och drog ut i främmande land.
Han slöt då i förkänslan af morgongryningen och uppvaknande:
vSe kring dig, tvitiare, hur andarne vakna,
Och medärfdt högmod skall ödmjukt spakna,
Och d&amp; skall tron till sist krypa fram,
Och gör den ej det, så vore dig skam.
Irrfärden har slutat, och han återkommer fullt vaknad, med inånga illusioner gäckade, med brutet berserkmod, men med obrutna krafter; efter genomkämpad » Sturm und Drang », finner han sig hafva nått ett stycke högre upp på ett oteigtsberg, liknande det i skizzen » Upp till solen * skildrade, där i lu^n klarhet vidsträcktare, mindre ensidigt fattade vyer öppna sig.
Till den solbelysta höjden har han ej hunnit, men han känner sig på väg dit.
» Jag har ingen barometer med mig », tänker han, » men känner ändock, att jag stigit, att töckenlagret minskats och att jag nalkas ren luft ».
På » sitt utsigtsberg » står han också vid hemkomsten, och han far af Stockholm samma vemodiga intryck, som mannen plägar fa, när han efter långt bortovaro återser sittbarndomshem, men då finner stället förändradt och människorna helt andra.
Sa finner S. äfven att » allt är likt sig och dock så annat ».
Mest.
förefalla honom människorna främmande.
» Langs med husens rader han strofvar,
Väntar fånga en vänlig nick.
Då och då sitt minne han pröfvar När han möter en slöjad blick.
Endast främmande, nya typer långsamt skrida mot bönhus och bank; böjd är nacken och steget kryper, släckt är ögat, och hyn är krank.
Ser han skymta i myllrande skaran ungdomsvännen, så för den brådt * visar ryggen åt kättarn och faran, bleknad kind och håret i grått.
I hans forna hem » hålles nu ett magasin »; han känner den hemlöses hela bitterhet:
Och när röfvame hafva kulor
— sköna kulor i parentes — nöt du gatan med slitna sulor, lägg ditt hufvud, hvar sten det ges, ut och leta, gatan har stenar, gränderna eljest de ha hotell, fågeln bygger sitt näste på grenar, vargen sofver i egen fäll.
Må vara, att första intrycken kändes sådana; men till all lycka hafva de icke behöft blifva varaktiga och bita sig in.
Strindberg far väl nu som förr erfara, att man ogillar och beklagar åtskilliga af hans berserkshugg, men hätsk förkättring behöfver han ej frukta, det har nog visat sig af de honom egnade hyllningarne; välment och uppriktig välönskan möter honom vid det nya skede, som synes förestå i hans utveckling.
» Det brända templet vill jag återställa », lofvade Fritjof vid sin hemkomst, och då förlät maa honom snart den tempelbrand, som vållat hans bannlysning.
Så ser sig väl nu äfven Strindberg hafva återfått gamla vänner och vunnit nya, ja äfven forna motståndare räcka honom nu handen till glömska af forna strider.
Den bakgrund, mot hvilken han vemodigt ser det närvarandes lif bryta sig, ligger väl måhända längre bort i tiden än hans Stockholmslif för ett halft decennium sen.
Dentycks nästan ligga 14 är tillbaka vid den tid, då han » i vårbrytningen » börjat beträda sin författarbana där borta » i Fjärdingen och Svartbäcken ».
Då hade vi sett slutet på Napoleon HLs tidehvarf, nu slutet af Bismarcks, och det är den motsatsen, som han så känsligt förnimmer.
Allt är skyddadt, solidt och präktigt,
Fosterlandet är vordet mäktigt, kryat upp sig med blod och järn.
Ser så inånga nya pagoder, unga bonzer med chic och pli svansa rundt kring afgudastoder, öfva svartkonst och trolleri, hexprocesser och åtal väcka, lysa i bann och satta i cell, hoppas ännu få solen stäcka, tända brasor för skjutet spjäll.
Ja nog är mycket nu annorlunda än for 14 år sen; men så tyckte också sjelfve Bismarck då han var vid Strindbergs ålder och &lt;lå blickade tillbaka mot begynnelsen af sin bana De ord, som han då nedskref, skulle måhända Strindberg nu kunna göra till sina, Det skadar ej att anfcra dem, de lyda så här: » Huru har ej min verldsåskådning på de fjorton åren genomgått måbga förvandlingar, af hvilka jag alltid hållit den sista för den rätta; huru mycket är mig icke nu litet, som förr tycktes mig stort, huru mycket nu ärevördigt, som jag då bespottade.
Huru månget löf torde icke i vår inre människa grönska, beskugga, susa och värdelöst forsvinna, innan nya 14 år gått till ända ».
— Ja, när de 14 åren gått till ända då hade Bismarck börjat sina tag med » blod och järn », och Strindberg börjat taga de första fjäten på sin bana som skriftställare.
Nya 14 år hafva sedan dess gått till ända, och det Bismarck-välde, hvar-öfver Strindberg klagar, synes ju nu också med dem hafva förgått
I uppsatsen Om modemt drama och modem teater proklamerar förf.
» naturalismens drama », hvilket på sin blif-vande utvecklingsbana kommer att &gt;räkna Zolas Therése Raquin som första milstolpen och därbredvid satte året 1873 ».
Den dramatiska kraftens förenkling och koncentrering framhåller han här som ett oeftergifligt postulat.
Prof-bitar i den vägen äro de tre dramatiska styckena Fordrings-egare, Paria och Samum.
De gifva intrycket af ett till-bakasprång till Aeskylos och den antika ödestragedien, men ett tillbakasprång för att » taga sats » framåt i fullt modern riktning.
Icke är det väl alldeles nödvändigt, att man vid detta » djupa gräfvandet i människosjälen », alltid skall träffa på sådana afgrundsdjup, som förf.
i de nämnda tre situa-tionsstyckena velat afslöja.
Ett löfte i den riktningen gifva hans slutord: » Må vi också fä en teater, där man kan rysa åt det rysligaste, le åt det löjliga, leka med leksaker, där man kan få se allt och icke såras, om man får se, hvad som hittills varit doldt bakom teologiska och estetiska förlåter; äfven om gamla konvenanslagar skola brytas, må vi få en fri teater, där man har frihet till allt, utom att sakna talang och vara hycklare eller dumbom ».
Mot uppsatsen om qvinnans underlägsenhet under man-nen ställer sig som en slags mot vigt dramastycket Fordrings-egare, där qvinnan blir rådande öfver två män och utmärglar dem båda.
Som ett återslag mot fru Agrells våldsamma filippiker mot de » otäcka karlarne » kom Strindberg med » Fadern » och följande inlägg i denna evinnerliga » qvinno-fråga ».
Kan det icke nu vara tid på, att räkningarne qvit-tas mot hvarandra och att detta literära äktenskapsgnabb mellan båda könen upphör!
När allt kommer omkring, liar nog qvinnan sin styrka lika fullt som mannen, och mannen sin svaghet lika fullt som qvinnan, — om än styrka och svaghet hos dem båda hafva betydligt olika art och skaplynne.
Cognitus.Korporal Mollbergs mor
hvarför Mollberg fbr till Amsterdam.
I den till 8i8tlidne jul åtkomna kalendern » Polstjernan » har hr Johan Flodmark lemnat en intressant och lifligt sktifven utredning angående hvem i verkligheten den person var, h vil ken, framförd af Bellmans mästerhand, under namn af Mollberg fått en beståndande plats i skaldens odödliga bildgalleri.
Hr Flodmark nämner, att en Thomas Lundberg, hvilken 1812 inrättat ett tröj-vlfveri å söder (hvilket väfveri sedan Bellmans Lorentz Mollberg öfvertog och skötte, tills lyckans vidrighet tvang honom att gå i kronans tjenst som ryttare) varit » fader eller möjligen farbroder » till bemälte Lorentz Mollbergs moder, skräddaren Lorentz Mollbergs, d.
B., hustru, född Katharina Lundberg.
Dndert v&amp;gar förmena, att Thomas Lundberg varit hvarken bennes fader eller farbroder, utan hennes broder.
Då undert.
biromåret i allmänna arkiv i hufvudstaden eftersökte upplysningar om äldre familjer med namnet Lundberg, påträffades ett boupp * teckningsinstrument från 1708 efter en året förut afliden Anna Lundberg, fbdd Lekler och enka efter » klädmakaremästaren » Hans Lundberg, hvilken sistnämde redan den 23 maj 1701 aflidit.
Han hade egt gård vid Sillpack aregatan å Söder, hvilken gård emellertid under enkans lifstid sålts till tunnbindaren Johan Holm.
Detta par Lundbergs 1708 lefvande barn uppgifvas varit: täk (ntan kändt yrke), Thomas (strumpväfvaremästare), Hans (snnhandlare), Petter (klädesmästare), Goti fried (» 18 år, strurap-vtfrarelärling hos brodern ») samt Catharina (» 15 år, hos brodern », hvilken ålder 1708 ju stämmer in med hr Flodmarks oppgift, att korporal Mollbergs moder, Catharina Lundberg, 1764 slntat sina dagar i sitt 71: sta år) .Hr Flodmark berättar, att samma år, 1758, som Lorentz Mollberg d. y. sett sin fabriksrörelse, t röj- och strump-väfveriet, afstanna och nedläggas, en tidning i Norrköping nämner s&amp;som der i staden anmäld resande: » strumpväfvaren Mollberg ifrån Amsterdam till Stockholm ».
Frän Amsterdam 1 Hvad hade kannat fora den sagda år notoriskt ruinerade Mollberg p&amp; en lång atrikes resa?
Saken låter otrolig.
Men nyckeln till gåtan Hl vi kanske i det ofvan nämda boappteckningsinstrumentet från 1708.
Efter den nämda Nils Landberg, hvars vit » genus där är onämdt, står antecknadt: Rest Hill Amsterdam.
Att denne Nils Lundberg, äldst af 6 syskon och 1708 väl minst några och tjugo år gammal ännu skulle lefvat 1758, är ju möjligt, men ioke troligt.
Det kan dock tänkas, att han efterlemnat barn i välstånd, hvilkas hjelp den utarmade kusinen Lorentz Mollberg sökt, ehurav.nl säkerligen ftrgäfves, enär han redan följande året, eller 1759 måst, såsom af hr Flodmarks utredning framgår, med bortläggande af det gamla aktade borgarenamnet taga värfning som ryttare vid Kongl.
M: ts Lifregementet till häst lifkompani.
J: n.Poeta auratus.
» Allor! » jublade prosten och trafvade upp sina sista brickor.
&gt;Bror blef jan ändå! »
» Tacka tusan för det », murrade majoren, » när bror sitter med en sådan fördömd bondtur.
Nu får det vara nog för i qvlU. »
Och med en bister blick tände han åter sin cigarr, medan den kyrklige antagonisten förfriskade sig med en pris.
I det samma kom postväskan in och med den husets unge informator, nyss blifven student.
Posten fick nu såsom o^ta eljest tjena såsom afledare för stridiga lynnen.
Prosten öppnade sina bref, och majoren, som kunde glänsa med ett von framför sitt namn, sökte i tidningarna underrättelser om Ozenstierna-statyns aftäc-kinde.
Informatorn kom honom till hjelp oah erbjöd sig att läsa högt, hvilket accepterades af båda gubbarne.
Eedogörelsen för aftäckningsceremonien genomgicks grundligt och var till bägges belåtenhet.
» Hans majestät vältalig som alltid! » kommenterade majoren.
» En koral till kunde man dock bestått Irons försvarare », menade prosten, som var icke så litet kritiskt anlagd.
’ Men här stå verser också », upplyste föreläsaren.
» Om herrarne behaga, så.
» Asch, all poesi är död med Tegnér », afgjorde prosten.
&gt;Det nya gitter jag inte höra. »
» Tegnér i all ära, kära bror », inföll majoren; » men nu har lyran gått öfver frän det andra ståndet till det första, och det fr vål det, som förtretar bror.
En grefve Snoilsky skulle jag tro gir utanpå en hel hop veckade sidenhattar med rim inunder. »
Prosten knäppte föraktligt med fingrarne.
» Bror med sina ståndsfördomar », sade han, » behöfver ju bara veta, att verserna äro egnade åt minnet af en ädling för att finna poesiens adel i dem »
It Dagens Krönika.
17 » Sasa! » fnös majoren föraktligt.
Läs nu, herr magister! » Och informatorn böljade:
Slat med Medicéers löjen,
slut med hednisk konstförgudning, hädiskt skämt och läckra nöjen!
Synderskan i Kom har vaknat, skrämd af Luthers verk och hot.
Nu hon rustar sig i fasta, späkning, ruelse och bok
Men längre kom icke föreläsaren, innan prosten triumferande inföll:
» N&amp;, är detta icke oreda i tankegängen, så vet jag icke hvad!
Fasta, späkning, ruelse och bot kanna icke koordineras; ty boten utgörcs af späkning och fasta samt sker under ruelse.
Mängden af ord tyder på svaghet i tanken och gör formen matt.
Eder detta hugg var prosten beläten, och läsningen fortsattes utan hinder några ögonblick, atom det, att prosten opponerade sig mot bilden » tornande sig resa böljor », hvilka han kallade för kaka på kaka.
Men strax derpå kom man till en rad, som lydde så:
Svepningshvitt är skummet likt Bartholomseinattens bindel.
» Oj, oj, hvilken cesnr! » jämrade sig prosten.
» Likt Bar ------ tholomseinattens bindel! »
Majoren blef ond på allvar och begärde, att läsningen skalle få fortgå utan afbrott af pedantiska anmärkningar.
Äfven der * unge föreläsaren tycktes missbelåten och upplyste, att första af-delningen af poemet icke var längre, än att prosten nog kunde behålla sina anmärkningar i ' minnet, tills han hört den till slat.
Prosten såg resignerad ut och knäppte med fingrarne.
Då och då ander den åter upptagna recitationen demonstrerade han med ett energiskt hm!
och då informatorn tystnade, efter att med ett visst patos ha framsagt dessa ord: » Kungen drifves af en ande, den ej någon mot9tå kan », kunde andans stridsman icke hålla sig längre, utan atbrast:
» Och detta skall vara poesi, värd ett sådant föremål!
Jag vet icke, hvem författaren är (informatorn smålog ironiskt, och majoren tog sig häraf anledning att se menande ut), men sfi.
mycket märker jag, att han ännu icke kommit öfver det bandt-verksmässiga i sin konst.
För att tills vidare blott fästa mig vid det formella, så har jag rätt att förarga mig deröfver, att man, så upparbetadt som vårt spåk nu är, kan komma med sådana falska betoningar som » hur än djupets andar yra, hur än bränningarna hvälfva », och jag tänker, att äfven bror föste sigrid det där stället om hertig Friedland — har var det na denna passus lydde, min ange vän? »
Informatorn reciterade:
Vid Stralsund man redan varsnat hertig Friedlands hanefjäder.
Ingen tvekan.
8värdet dragés.
Snart i Tyskland står hans här.
Han var Sveriges store hjeltc, nu han mänsklighetens är.
» Nå », inföll prosten på nytt, » Friediand, d. v. s. Wallen-stein, var Sveriges store hjelte och är nu mänsklighetens — går bror in på det? »
» Författaren menar naturligtvis GaBtaf Adolf, det kan en bliod höna begripa », blef det något generade svaret.
» Tackar för komplimangen! » Menar, ja!
» Men sådana licentise poeticao ha aldrig varit tillåtna.
Det kan vara nog med den sortens, där poeten glömmer, att han nyss liknat den ao-stormande katolicismens krafter vid » svarta böljor », och låter dem vid ankomsten till norden förvandlas till ett » koppel ».
Venus Anadyomeoe har jag hört talas om, men skumfödda hundar — åh fy! »
» Bror flr gerna glänsa med sin klassiska lärdom.
Jag kan icke disputera emot.
Men så litet jag än eljest bryr mig om versmakeri, håller jag nu på att få höra, hvad det står i bladet om vår noble Axel Oxenstierna.
Som artig värd kan väl inte ... »
» Nej, för all del!
Hör och njut, bror!
Efler väl utstånden pen skall jag för vår ange vän här samla i hop mina anmärkningar, sätta upp dem skriftligen till och med.
Af hans ifver att läsa förmodar jag, att han personligen är bekant med den sannolikt ännu mycket unge och omogne författaren — hvem vet, kanske är det han sjelf till och med? » tilläde prosten med en skarp, litet sarkastisk blick.
Informatorn hade svårt att hålla sig för skratt, men förnekade författarskapet.
» I yngre år », tilläde prosten, » då jag var kollega vid en trivialskola i Stockholm, vederfors mig hedern af en prisbelöning i svenska akademien, ooh jag är således icke alldeles opröfvad i ▼ittra idrotter.
Särskildt mins jag ännu väl de förträffliga an-mlrkniogar om stil eller skrifart och i prosodien, som innehållas i akademiens språklära, och af hvilka det synes mig, att Oxen-rtiernas sångare bort taga närmare del, innan han försökte sig i den högre koren. »
» Alltså läser magistern », dekreterade majoren, efter att hafva kppjat på sin toddy.Ytterligare tvåhundrasextio långa rimmade rader gingo na na af stapeln.
» Puh! » stönade prosten, när det var slat » Na är jag alldeles belåten.
I morgon skall jag lemna herrn min lilla kritik. »
» Det skalle vara roligt att fä höra den », sade majoren med oskyldig min,
Han hade nyss förut af informatorn blifvit upplyst om författarskapet och gladde sig åt att efter den säkerligen icke milda afbasning, som prosten tillämnade, fä » staka » denne med ett be-römdt namn.
» Nå, det är fredag i morgon.
Då träffas vi som vanligt hos bror, och jag tar magistern med mig.
Kanske majorakan och fröken Angelique då äro så goda och slata sig till vår nybildade literära junta? »
» Visst, visst!
De skola också ftgna sig åt brors överraskning. »
» Hvilken öfverraskning? » sporde prosten förvånad.
» Schy! » förmanade mqoren den illslugt leende itfformatorn, som klippt ur poemet och lemnat det åt sin vördade principal.
» I morgon får bror veta om den. »
» I morgon alltså 1 Och na vår lilla 9mörgås, mina herrar! »
Kaffet med m^jorskans berömda » kransar » var intaget, och fröken Angelique hade satt på sig sin pince-nez.
Prosten har-skade sig, kastade en granskande blick öfver sitt lilla auditorium och läste:
» Emot ifrågavarande poem öfver Axel Oxenstierna, hvilket är uppdeladt i fyra sånger med rubrikerna Brytningar, Krig och statskonst, Axel Oxenstierna och Bildstoden} har jag först och hufvudsakligast att invända, att det saknar högre lyftning.
Och icke allenast * detta, utan jag finner däri hvarken sammanhang eller ordning.
Det ser ut som anteckningar, kastade huller om buller, som en massa af föga bearbetade excerpter ur hithörande literatur.
Oaktadt de olika af-delningarna äro försedda med särskiljande öfverskrifter, finner man dock esomoftast stycken kringspridda i andra sånger än dit de höra.
Den ena taflan går öfver i den andra, så att man som-ligstädes icke vet, om man är i Sverige eller Tyskland.
Jag är skyldig att med n&amp;gra exempel gifva skäl för dessa hårda domar.
Påståendet, att stycket icke är poetiskt i högremening, utan saknar lyftning, kan synas vftl snbjektift, men styr-kes, tror jag, med utdrag, sådana som dessa:
Stridspsalm klingar snart ur dimman, som kring Lutzens falt sig breder, gula gardet fors af Brahe, högra flygeln kungen leder,
Elghudnkyller Gustaf bär, och » i dag », han ropar, » gossar gören slut på allt besvär! »
Om detta ioke är tung och till och med misslyckad prosa, så begriper jag ingenting.
Sammanhanget mellan kungens kläde-drägt och hans utrop får man nog skrifva pä rimnödens räkning.
Och när författaren om Ferdinand upplyser, att han var » fostrad upp i Ingolstadt », så har man säkerligen för den notisen att tacka bristen på ett lämpligt rim till » natt ».
Mig kom ordet pkUt i åtanke vid genomläsandet.
Utmärkt kriamessig tager sig följande sentens ut:
Nej, att te sig vankelmodig mycket värre är än do.
En skald med förmåga skulle kunnat göra något af Oxenstiernas bekanta sömnlösa nätter.
Men hvad skall man säga om följande särdeles matta passus?
—:
Fick än Oxenstierna pröfva första gången sömnlös natt, han stod fast ändå, legaten, som till verkets skydd var satt.
Och vid Nördlingen den tömdes ock till dräggen, smärtekalken (!
) och i lejonkamp blef fången Horn, den ädle fältmarskalken, och för andra gången sömnen flydde kanslerns hufvudgärd, tron ej, att hans lugn var skakadt, trots de kejserliges svärd!
Jag har stor aktning för den industríela verksamheten i vårt land; men lika fullt kan jag icke beundra en sådan rad som denna:
Norrköping fick klädsfabriker,
där för den förargliga meterns skull till och med den vårdade formen klädesfabriker måst uppoffras.
En synnerligen tarflig antites kallar jag den, då det säges om Banér, att han var
» svag f5r vin och kärlek » kanske, men ej svag på tyska falten.
Jag skulle velat råda författaren att rimma med » tälten », så hade han kunnat få en motsättning mellan striderna ute samt ramlet och kurtisen inne mellan skål och vägg.
Hvad beträffar beskyllningen för bristande sammanhang, reda och öfverskådlighet, s&amp; lemnar hela poemet bevis för den.Men för att fortfarande fösta mig vid innehållet, innan jag vänder mig mot formen, s&amp; bar jag ännu några anmärkningar att göra.
Att författaren fördömer Karl den nionde, från adelssyn-punkt betraktad, kan nog stämma med den anordningen, att rid-derskapet ooh adeln stält den store kanslerns bild inne på sin gård, därmed antydande, att det egentligen är ädlingen hyllningen gäller; men det kan ioke förvärfva författarens opas vänner bland dem, som sätta historisk rättvisa högre än klasspanegyriker.
Jämförelsen mellan Oxenstierna och Richelieu är synnerligen orättvis.
Skall den senare kallas » räf », så förtjenar den förre det också, ty han var ingalunda obenägen för ränker.
Sådana spunnos säkert af den tidens diplomati ännu mera illistigt än nu, och såsom en obefogad snärt åt vår ingalunda af mig i allt beundrade tid måste man beteckna en tirad sådan som denna:
-- vår tid har hunnit längre i det ljugande förtal.
Men jag öfvergår nu till det rent formela.
Hvar och en skall gifva mig rätt däri, att versen i allmänhet saknar schwung och klang.
En öfvad versifikatör skulle icke tillåtit sig den mängd af enjambements som denne författare bjuder på.
Jag anför ur högen:
— — orden ljödo, innan hjertat slutat slå,
sorgset: » hon den store Gustaf Adolfs dotter var ändå! »
Hvar och en hör ju här, att » sorgset » kommer en versrad för sent och förstör harmonien.
Jag talade i går om felaktig cesur och anför nu några flere exempel på sådan:
Rymden mörknar.
Paul den fjerdes | ande sväfvar fram i natten ....
Danska fejden slutas, Ryssland | stängs från hafvet i Stolbowa ....
Österrikes mutor, franska | lockelser han respass gaf.
Tagande de kända ljud; Vår | Gud är oss en väldig borg.
Cesuren eller takth vil an är på alla dessa ställen och många andra oriktigt använd; ty det fordras, såsom det står i Svensk språklära, utgifven af Svenska akademien, att » meningen skall berättiga till ett uppehåll », men det gör den på intet af dessa ställen.
Detta är dock icke det enda man har att anföra mot författarens versbildning.
För att ft raderna antingen fulla eller icke öfvertaliga lägger han sina satser alltjämt på riktiga Pro-kustessängar.
Ibland gör han såsom vanliga nybörjare och sticker in ett » jast », exempelvis:
Men i Augsburgs stad på läktarn just af Faggere hus han tog hyllningsed ....
• ►
Ofta utesluter han i strid med språkbruket » och », såsom nybörjare för sed hafva.