Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Sanningen att säga var det väl någonting sådant som föresväfvade mig, då jag beslöt att komma hit till Finland.
I det afseendet behöfver jag således inte mer bråka min hjärna.
Agnes tyktes också försjunka i tankar.
Åtminstone antogo hennes ögon ett egendomligt, frånvarande uttryck, medan hon under tystnad stirrade framför sig.
Hon rykte dock snart upp sig, suckade djupt och skakade på hufvudet.
-- Säg någonting!
Hvarför predikar du inte moral för mig?
-- Emedan jag fruktar att det ej skulle ha någon värkan.
Däri har du fullkomligt rätt.
-- Jag skulle blott vilja fråga dig någonting, Agnes.
-- Låt höra.
-- Huru tror du din framtid kommer att gestalta sig?
Man tar dagen som den kommer och njuter af ögonblicket, så ofta man kan.
Om det käns svårt någongång, försöker man härda ut med det och hoppas på bättre tider.
-- Men tycker du ej att lifvet med alt detta är ohyggligt tomt och otillfredsställande?
-- Hvad mer?
Jag afundas inte i något fall de människor, hvilka anse sig vara samhällets stödjepelare.
Återigen fick jag ej fram ett ord.
-- Nå Lisi? frågade hon småleende.
-- Hvad då?
-- Jag väntade att mina afslöjanden skulle åstadkomma en storartad effekt.
-- Hvarken kall eller oberörd, Agnes.
-- Men du svimmar ju inte och blir inte häller rasande.
-- Du har diktat ihop hela historien, Agnes.
-- Tror du det?
-- Säg Agnes, det är ju inte sant?
O, svara, det vore en sådan lättnad!
-- Stackars liten -- således tynger det dig i alla fall?
-- Huru kunde du narra mig så där?
-- Jag hade värkligen inte bort tala om det för dig.
Uppväkte inte alla mina dyra toaletter och alla dessa prydnader din förvåning?
Hvar trodde du att jag fått alla dessa dyrbarheter ifrån?
-- Det har jag inte reflekterat öfver.
-- Jag kan försäkra dig att jag åtminstone inte genom arbete förtjänat dem, sade hon lätt och vårdslöst.
-- Nåväl, Lisi.
Säg ut hvad du tänker.
-- Jag skäms på dina vägnar.
-- Jaså, -- skäms du på mina vägnar?
Vänd dig om!
Vi stodo där midt emot hvarandra.
-- Hvad är det egentligen du skäms för? frågade hon med ett svagt hånleende på läpparna.
-- Det borde du veta utan att fråga.
-- Att jag tar emot gåfvor af en man, som älskar mig?
Att jag låter honom sörja för min existens?
Anser du att jag gör honom orätt?
-- Agnes har du inte ens något minne af dina forna rättsbegrepp?
-- Seså, äro vi nu där igen?
Hon skrattade, kastade hufvudet bakåt, stödde armbågarna mot karmen på en stol bakom sig och gaf mig åter en öfvermodig, utmanande blick.
-- Säg mig, min kära moralpredikant: är jag mycket olik de kvinnor, hvilka i sedligt afseende nästan betrakta sig som hälgon?
Jag tar emot blott så länge man af fri vilja ger mig.
De åter se blott på sin fördel och fordra att en man skall förbinda sig att underhålla dem hela deras lif, äfven om han inte brydde sig ett dugg om dem.
Det tycker jag värkligen vore att skämmas för.
-- Nu ha vi inte mera tid att disputera.
-- Hvad tänker du på, Lisi?
-- Jag tänker på hvar och i hvilket tillstånd jag skall se dig nästa gång.
-- Svårt att veta.
Kanske som barmhertighetssyster.
-- Tror du?
-- Eller kanske ser du mig aldrig mer.
Du hör blott talas om ett och annat, som kommer ditt lilla fromma hufvud att svindla.
-- Har du någon enda värklig vän, Agnes?
-- Hvad skulle jag göra med en sådan?
Du kommer naturligtvis och följer mig?
Hon hade gjort mig så förvirrad, att jag ej på länge kunde reda mina tankar.
De sanningar, hvilka hittils stått så fasta, att det icke ens kunnat falla mig in att tvifla på dem, eliminerade hon helt ogeneradt, eller också vände hon alldeles upp och ner på dem.
Och fastän jag väl viste att hon hade orätt, var jag icke strax så slagfärdig att jag kunnat kullkasta hennes argument.
Småmynt
På julafton 1
Dagsländor 53
En interiör från landet 79
Efter utredningen 107
Vår 121
Hedersmän 145
PÅ JULAFTON.
Klockan var ungefär ½ 5 på morgonen, då stallbetjent
Larson väckte sin hustru genom att varligt stöta till henne med armbågen i ryggen.
Förfärad, som om elden brutit lös, och det redan var hett kring knutarne, spratt hon upp ur sin dröm, satte sig upprätt i fållbänken och började med stora, omornade, variga ögon stirra inåt rummet.
Så såg hon mannen stå halfklädd vid sidan af sängen, sysselsatt med att slätkamma sitt ljusgula hår med en svart slängkam, som utmärkte sig för en betänklig brist på taggar, framför hennes egen toilettspegel, rummets finaste bohag, som hon sjelf förvärfvat sig under sin tjenstetid.
Ljuset från en illa snoppad talgdank, som stod och brann i en gammal, nerrostad messingsstake på byrån bredvid, föll öfver hans grofva profil och kastade ett skarpt skimmer öfver hela ansigtet: den låga pannan, den breda näsan, den lilla skägglösa, spetsiga hakan, och hela hans hufvud aftecknade sig i en grotesk silhouett på den gråpjaskiga tapeten, som var smutsad af fukt och flottfläckar.
Med en trött, olustig min på sitt anlete lät qvinnan sin blick irra spanande, letande rundt kring det oregelbundna rummet, men det var ingenting nytt derinne, icke det minsta, fattigt och kargt altihop precis som vanligt.
Breda slagskuggor bredde dystert ut sig från de oupplysta vinklarne och vråarne derinne, ty mångenstädes var der mörkt, mörkt i den djupa fönstersmygen, der lilla Erik låg och slumrade i sin tunga, obekymrade barnasömn, mörkt äfven allra längst borta, der köksredskapen och härden funnos, men man blott kunde urskilja konturerna af en spis – intet mer.
Endast sjelfva midtpartiet af den besynnerligt bugtiga vindskupan var klart upplyst, och golfvet der glänste som ett strålande bälte midt i det omgifvande mörkret.
På ena långväggen kunde ett par anlupna, förgylda lister urskiljas, hvilka inramade några i blått och gult textade bibelspråk, men de öfriga murarne mera anades än sågos, gradvis försvinnande i ett otydligt dunkel.
Hu, hvad allt var sig likt, pinsamt likt, och oroligt lät hon blicken fara från det ena föremålet till det andra.
Ett ögonblick hvilade den på hennes klädesplagg, som urblekta och lappade lågo uppstaplade på en snubbelfotad, ledbruten trästol vid sidan af sängen, for sedan öfver till den brunbonade byrån, hvars glatta yta, här och der marmorerad med hvita fläckar af en tåhättas storlek, stack henne i ögonen, och hvilade slutligen, envist, länge på det brokiga lapptäcket, som höljde hennes underkropp.
En återhållen tystnad rådde derinne, endast det af- och tilltagande ljudet af barnets enformiga snarkande hördes, och då och då ett dämpadt sorl från ett sidorum, der någon individ tycktes i färd att klä på sig, eljes icke ett buller, icke ett knyst.
Ändtligen bröt qvinnan den tryckande stillheten, och med en ton, som antydde retligheten öfver att behöfva lemna den dåsiga sängvärmen, sade hon:
»Tänker du i dag gå till stallet, Larson?»
»Ja visst!»
»På sjelfva julafton!»
»Julafton!
Ja det lär just den der herrn bry sig om för en vitten.
Julafton!
Nee bevars, han ska’ nog stryka bland en hela da’n med sin, sin fästmö, som han kallar henne.»
»Fästmö?
Har ryttmästaren nu en fästmö igen», fortsatte hon blott för att uppehålla tiden, »du berättade ju nyligen, att han slagit upp.»
»Det här är en annan, kära du, det hör la med till rörelsen, att han ska’ ha en fästmö, kan jag tro.»
»Jaså, det är på det viset!»
Betänksamt, sakteliga knäpte han knapparne i sin livrérock den ena efter den andra, så var den sista igenknäpt; hon märkte det och började ånyo:
»Ä’ du färdig nu, Larson?»
»Det ser du väl!»
»Jaja, lofva mig då att komma tidigt hem i eftermiddag – det är ju julafton.»
»Det lofvar jag.»
Åter en paus!
Hon såg på honom, men han stirrade på golfvet och tycktes icke märka hennes otåliga ögonkast.
Hon blef harmsen; förgäfves väntade hon, att han skulle gå sin väg och låta henne få sofva en timme till, men han stod qvar, orörlig, orubblig på samma plats, immerfort strykande den dammiga kasketten mot sin rockärm, och det höll på att göra henne rasande, detta idkeliga, stillsamma frotterande fram och tillbaka.
Häftigt grep hon tag i sängkanten, bet sig i läppen och ropade i en rapp ton:
»Vill du ha kaffe?»
»Jaa tack!»
»Nå, det kunde du min själ ha klämt ur dej för längesen, tycker jag, men du bara står der och mesar och mesar.»
Han svarade icke, ty med en gammal äkta mans erfarenhet visste han, både hur retlig hans hustru plägade vara på morgonqvistarne, och att det bästa afbeväpningsmedel, som stod till hans förfogande, var tystnad – ord skulle endast verka som olja på elden.
Utan att öppna mun trippade han derför helt saktmodigt åstad till spiseln, invärtes jublande öfver sin seger, och gjorde i största lugn i ordning fotogenköket, medan hans fru med ett häftigt litet hopp sprang ur sängen.
Huttrande och frysande började hon kläda sig, i flygande fläng drog hon på sig sina plagg, och när hon väl var färdig tog hon sig en bastant åkarbrasa för att få igen kroppsvärmen, ty det var kallt derinne, så kallt till och med, att ens andedrägt stod som en tydlig hvitgrå rökhvirfvel kring munnen.
De hade icke något öfverflöd på ved, det var saken det, och december hade varit ovanligt hård.
Gång på gång slog hon samman armarne, till dess hon åter kände sig varm.
Då sträckte hon lätjefullt ännu ett tag sina fetlagda lemmar och grep sig så med en liten suck an med dagens arbete.
Snart var kaffet kokadt, hon hälde det i en blå och hvit porslinskopp med omaka fat och räckte honom det.
Han nickade vänligt, tömde eftertänksamt i små klunkar den sjudheta drycken och sade sedan med sin mjukaste, inställsammaste stämma för att söka blidka hustru sin, som ännu såg trumpen och misslynt ut:
»Tack ska du ha, gumman min!»
Nu ska du väl gå!»
»Jaa!»
»Ajö då!»
»Ajö, kära du!»
Så satte han betjentmössan på hufvudet litet snedt mot venstra örat och lemnade sakta rummet.
Länge och väl hörde hon, der hon stod vid fönstret, hans släpande steg återljuda i stentrapporna med tramp på tramp, såg sedan hans långa framåtböjda figur komma ut genom porten och ändtligen försvinna i den alt omhvärfvande dimman, som hvitgrå och tung i tjocka moln fylde de skumma gatorna med sin fuktiga, råa kyla och lät gaslyktornas lågor, hvilka tindrade melankoliskt i den kusliga vintermorgonen, se rödgråtna och förstörda ut i den däfna, regndigra atmosferen.
Larson var anstäld vid ett ridhus, och der gick han bland hästarne, ryktade, sopade och sadlade snart sagdt utan uppehåll hela dagen från fem på morgonen till tio på qvällen för en aflöning af en krona och trettiofem öre pr dag, och så upptagen var han, att han ej ens hann gå hem och spisa middag, men vid tutiden brukade kila in i en s. k. diversehandel midt emot etablissementet och på stående fot inmundiga några portioner sill, fläsk eller hvad eljes den vindögda gumman, som höll butiken, hade att bjuda på.
Han hade försökt åtskilligt, innan han blef stallknekt.
Sist hade han varit i snickarlära och det var icke utan, att han ofta med längtan tänkte på den ljusa, rymliga verkstaden med dess trefliga lukt af linolja och nysågade bräder och dess arbetseggande buller af hyflar och sågar, när han om mornarne i den halfskumma manegens unkna luft sopade och tillstampade den barkbruna mullen på marken.
Men han hade varit för klen, för att blifva snickare, han hostade och harklade för jemnan, så förlyfte han sig en gång, spottade blod och blef af distriktsläkaren tillrådd att söka en mindre kraftödande sysselsättning.
Han kom då in på ridinstitutet och hade i närvarande stund varit der i åtta eller nio år under flere olika egares tid i trots af den öfriga stallpersonalen, som fann ett nöje i att såra hans klemiga, ömtåliga sinne med hånfulla anspelningar, i synnerhet efter hans giftermål, då han måste spara på fyrkarne och började visa sig altmera obenägen att göra utsväfningar på bolagskrogen i närheten.
Man häntydde och det ej i de skonsammaste ordalag på, att han stod under sin hustrus färla och sökte på alla upptänkliga vis bringa honom till vrede, hvilket också efter upprepade satiriska snärtar plägade lyckas dem till den grad, att den eljes så fredlige mannen råkade i fullkomligt raseri.
Han brukade då bita samman läpparne, knipa ihop ögonen för att dölja tårarne, hvilka dallrade bakom ögonhåren och i känslan af sin vanmäktighet taga sin tillflykt upp på manegeläktaren.
Larson tyckte om att sitta deruppe och se på ryttmästarens elever, huru tafatta och rådlösa de snobbiga, unga männen dinglade på hästryggarne och fumlade med tyglarne, men hans största nöje var dock att leda in hästarne till löjtnant
Silfverstjernas damtimmar, de mest besökta på hela dagen.
Han var på modet för ögonblicket, löjtnant Silfverstjerna, i synnerhet i grosshandlarfamiljer med ogifta döttrar, och det var ju icke att undra på så treflig och intelligent som han var.
Han hade tusen färdigheter, han kunde brodera och sy alla slags fruntimmersarbeten, han sjöng sentimentala små visor och tecknade monogrammer till damernas näsdukar, ingen i hela svenska armén kunde med mera behag sköta en chapeaubas eller med större smak rikta en artighet på samma gång åt mor och dotter.
Med ett ord det var idealet af en kavaljer, och det hände också icke så sällan, att en näpen borgarfröken, då hon satt ensam i skumbrasket, med en eftertänksam min på sitt ansigte slog upp sitt album och varmt betraktade hans stereotypa anlete med dess stela drag och dess stirrande små korinth-ögon, en veritabel junkertyp som närmast liknade dessa ståtliga hufvudens, med hvilka perukmakarne skylta.
Som sagdt de unga damerna trängdes på grefvens timmar, och vår Larson njöt af att på nära håll se alla dessa fina väsenden, som uppfylde luften med en doftande arom, som i ångande parfymvågor flöt ut från deras kläder, och hvilkas glada skratt och qvittrande småprat gåfvo en munter prägel af lif och lefnadslust åt den eljes så mörka lokalen.
De hörde ju till en annan verld än han, alla dessa unga damer med sina i åtsittande riddrägter höljda, ungdomssmidiga kroppar, sina ljusa hårknutar under de koketta, florbehängda hattarne och sina små händer, täckta af de långa ridhandskarne.
Han stirrade på dem under lugg med beundrande ögon, och hände det någon gång, att någon af fröknarne, som åtskilliga år sett honom på institutet, nedlät sig att fråga efter Viola, Garibaldi eller någon annan af favorithästarne, kände han sig helt lycklig, blef röd öfver öronen och bemödade sig att svara så sirligt som möjligt.
Der fans bland stallbetjeningen en kobent, rödmosig, blånäst figur vid namn Adrian Petterson, hvilken af en slump hade kommit att tjena ett år i Köpenhamn som ölutkörare, och der också af en slump kommit in i ett samfund, der några unga, äregiriga handelsbiträden höllo socialistiska föredrag, och som derför ansåg sig förpligtigad att ej sätta sitt ljus under ena skäppo.
Så ofta han samlat en krets ikring sig och haft medel att inspirera sig med ett tillräckligt qvantum bayerskt öl, brukade han högt deklamera och derefter komentera Fäderneslandet med kraftiga randglosor af egen komposition, men alra mest kände han sig uppfordrad att uppträda som reformator under Silfverstjernas lektioner, hvilka mer än andra smakade high life.
Då kunde han formligen sätta sig sjelf i extas, han slog omkring sig med fraser om kapital och arbete, de rikas tyranni m. m., för att ändtligen sluta med att i en högtrafvande, salfvelsefull ton förklara som en alt öfverbevisande, alla öfvertygande konklusion »och dock, mina herrar, dock vid Gud äro alla menniskor syskon», och under det han med makalöst patos uttalade denna tirad, förde han handen först till hjertat och sedan snedt ut i vädret med en dråplig gest, som en statist vid kungliga operan lärt honom.
Men när Larson hörde detta, der han stod för sig sjelf i ett hörn och blankade några selar, plägade han utan att yttra ett ord föraktligt rynka på näsan, men för sig sjelf tänkte han:
»hm, syskon bra besynnerligt».
Och framför sig såg han en finådrig, späd qvinnohand, värd att modelleras i gips, en smal liten hand med fina, skära fingrar och långlagda, välskötta naglar, och, hvit som den var, gled den sakta, smekande nedefter en brun hästhals, och så blickade han ner på sin egen valkiga, kartnaglade labb som i rodnad täflade med de röda muddarne, hvilka omslöto hans handled, och ännu en gång skakade han på hufvudet, sakta mumlande: »hm, syskon bra besynnerligt».
Men om qvällarne, när han satt hemma och började tina upp i kammarvärmen, brukade han underhålla hustru sin med hänförda skildringar om fröken den och fröken den, men såframt
Hanna då vederbörligen fått barna i säng, brukade hon å sin sida ordentligt slå upp locket på sin språklåda och servera honom alla de just icke smickrande erfarenheter om fröknar, hon gjort under sin långa tjenstetid.
Och det var underliga ting hon kunde berätta, när hon så der tog sig för att obarmhertigt dekolettera damerna i de familjer, hon kände till.
Hvarenda gång blef Larson lika förbluffad, och hvarenda gång frågade han sig sjelf lika misstroget, om det väl var sant, eller om det öfver hufvudet taget var möjligt, att sådana fina, täcka väsen kunde bete sig så, så fult, men det måste väl vara sant, det måste väl – Hanna hade erfarenhet, hon, och det var också sant.
Men Hanna måste skratta riktigt godt, när hon såg, hvilken öfverraskad min, han alltid tog på sitt ansigte vid sådana meddelanden, och inom sig plägade hon då tänka, att hon gjorde ganska rätt, då hon lät Larson styra med så litet af familjens ärenden som möjligt.
Han var ju så obekant med verlden, stackare, ett riktigt stort barn trots sina trettio år och sin respektabla längd.
Det hade hon förresten rätt i, att det var något barnsligt, oerfaret öfver honom, han var lätt att draga vid näsan och det förargligaste dervidlag var, att alla menniskor tycktes lägga märke dertill, innan han ens öppnat munnen, blott de fingo se skymten af hans gängliga, magra, framåtlutade gestalt och hans vidöppna, litet trånsjuka, blå ögon, hvilka städse hade ett häpet, försagdt uttryck öfver sig.
Sådan var den man, som nu å julaftons morgon traskade genom dimman ner till ridhusets stall för att der stretande fullgöra sitt dagsverke och på qvällen uppbära veckans mödosamt hoparbetade lilla aflöning.
Der hemma i kammaren var emellertid hans fru i full verksamhet.
Hon var duktig, Hanna, duktig och outtröttligt verksam.
Som en frisk, knubbig landttös med röda kinder och trinda former hade hon för åtskilliga år sedan kommit in till Stockholm och tagit tjenst.
Sedan dess hade väl det instängda lifvet, den knappa diäten och matmödrarnes kält gjort sitt till för att bleka hennes blomstrande hy, men på det hela taget hade hon lyckligen genomgått en tioårig jungfruperiods skärseld och var vid fult sunda vätskor och vid fult friska arbetskrafter, då hon blef förlofvad och snart derpå gift med Larson.
Den händelsen försiggick utan mycket buller och bram, simpelt och naturligt, som slikt passerar i fattigfolksexistenser, mellan parter, hvilka hvarken hafva tid eller lust att syssla med det dekorativa.
På en kamrats uppmaning hade Hanna gått in i en orden, som för oinvigde tecknade sig med initialerna D. G., och på en af denna hedervärda korporations soiréer blef hon bekant med Larson.
De kommo snart på förtrolig fot med hvarandra, och Larson blef allt mera intagen af den kärnsunda, raska flickan, som trots Stockholmsluften vetat bevara sin friska landtnatur, och hon i sin ordning tyckte ej heller illa om honom.
Han hade nyss kommit in på ridhuset, och såg verkeligen gentil ut i sin nya, mörkgröna livré-rock med de dubbla blanka knappraderna på bröstet, mellan hvilka en kedja af talmiguld dinglade af och an.
Deras bekantskap fortgick, och trotsande fruarnes Argusögon brukade han titta till henne om söndagsqvällarne, och, om herrskapet då var borta, gjorde de antingen en tripp till Berns eller satte sig i junfrukammaren och pratade förtroligt.
Så gingo årena; Hanna vexlade ofta plats, men Larsson förblef en stabil, en trofast riddare och efter en tid, under hvilken han visat sig ovanligt trägen i sin uppvaktning, bjöd han henne en gång en pingstqväll på en tur till Djurgården.
Han ämnade slå det stora slaget, och för det ändamålets skull hade han hos en klädståndsmadam på Oxtorgsgatan köpt sig en nästan ny stormhatt, något som han hela sitt lif traktat efter, men aldrig förr haft råd att köpa sig, derjemte försett sig med en lysande himmelsblå halsduk med en 25-öres diamant i, och i det hela egnat sin toilette en mer än vanlig omsorg.
Från Strömparterren foro de i väg, trängde sig fram genom vimlet vid Alkärret, besågo alla märkvärdigheterna der, den tjocka »mamsell
Minna» och likförbränningsugnen i Gotha inberäknade, drucko ett par seidlar öl på en bierhalle, rådfrågade under ömsesidigt fnitter »lyckans stjerna» och togo sig till sist en sväng på Tivolis dansbana.
Men när de sedan kommo gående framåt »Friesens park», ville Hanna ovilkorligen sätta sig i gröngräset och binda en bukett af blå sippor och vifvor, som hon ämnade taga hem, ställa i sitt fönster och skänka den enda lilla njugga solstråle, som kunde leta sig in i den mörka jungfrukammaren åt gården.
Hon band.
Han pratade först en stund ifrigt, nervöst med en något darrande osäker stämma, tog så af sig hatten och började snurra den rundt mellan fingrarne så häftigt, att det blef märken i den mjuka luggen, under det han oafbrutet mumlade hackiga, stötvis framsagda försäkringar om, att han höll så fasligt mycket af henne.
»Inte behöfver du väl förstöra din nya hatt för de’», sa hon, drog honom lugnt närmare sig och sade, i det hon gaf honom en mera välmenad än fin dunk i ryggen.
»Det gör jag med gamla, hederliga Larson.»
Då vände han sig om med en rapp sväng, kyste henne ett tag, och så var den saken helt och hållet klarerad.
Hanna flyttade till hösten, gick och lärde sig sy linnesöm hos en syhäst, som hon kände, och på våren stod bröllopet.
Nu hade de redan varit gifta i sex hela år, och bekymmersamt hade det varit mången gång, alt efter som barnen kommit med åren, frysa hade de fått, svälta också, men hur det var, hade de ändock bestått det, om också Hanna då och då måst sy för brinnande lifvet för att skaffa de fattiga styfrarne, som behöfdes till hyra, ved och mat.
»Men herre Gud», brukade hon säga, »det ä många, som ha det värre, och nu sedan vår Herre i sin nåd tog de yngsta småttingarne från oss i höstas, går det skapligt nog i hop, om det också stundom icke är mera än det vill sig.»
Familjen räknade sålunda nu fyra medlemmar, men i år hade den det ovanligt beqvämt, emedan en systerdotter till fru Larson hyrt rummet intill, och inne hos henne fick det äldsta af de två barnen ligga, lilla Martha, en bleklagd, glåmig flickunge, som nyligen fylt sitt femte år.
Det var nästan som att hafva två rum, detta, en lyx, som Hanna blott i sina djerfvaste drömmar vågat eftertrakta, och just i dag som så många andra gånger stod hon och gladde sig deråt, ty hon hade fått lof af Eva – så hette den unga qvinnan – att för qvällen låna hennes rum för att göra det så helgdagslikt som möjligt på julafton.
Hon hade också beslutat, att bedja till sig den lilla hårfrisörskan, som bodde vägg i vägg, den stackars menniskan, som stod aldeles mol-allena i verlden, och var Hannas enda väninna och förtrogna.
Just nyss hade hon varit inne hos henne, och hårfrisörskan, som redan var klädd och vid lampan satt och sydde på ett arbete, som på morgonen skulle levereras till »bikupan», hade med tacksamhet antagit hennes inbjudning.
En kort stund hade de samtalat, så hade Hanna hemtat upp vatten från ledningen på gården, bäddat upp sängen, sopat, städat och fejat, och tiden hade gått.
Nu var klockan litet öfver sju, och det började blifva alt lifligare derute på gatan.
En vagn rullade förbi, och dess slamrande buller trängde rasslande upp för att åter så småningom dö bort i fjerran.
Några sömniga personer började röra sig på trottoirerna.
En blek herre med mjölkhvita kinder och matta ögon vände hem från ett natt-ruklande sällskap, en ilsken gubbe med reumatism i axelbladen larfvade åstad mot Zanderska gymnastiklokalen, en omornad flickslinka med oordnadt hår och sömntyngda ögonlock slank halfspringande in i en portgång, och framför bageriet midt emot stodo flere bagaregesäller skojande och skrattande, medan mjölkornen hveno ner från deras hvita rockar.
Det var tid att lilla Erik vaknade.
Hanna lutade sig öfver hans bädd, väckte honom och började kläda barnet, hvilket frös, så de späda lemmarne skälfde, och grät högljudt.
Men modern tröstade honom med, att han i dag skulle få gå i marknaden, och medan hon tog på honom hans plagg öppnades dörren, och en ung qvinna trädde in, ledande en liten flicka vid handen.