Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har blifvit satt i fråga, om den reglementariska delen bör införas i RiddarhusOrdningen eller i Ordningsstadgan; om åhörarne få visa sig med betäckta eller obetäekta hufvuden, o. s. v. Allt detta innefattas i det förslag, RiddarliusUtskottet öfverlemnat till Ridderskapets och Adelns pröfning.
Det är detta förslag, som Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken nu föredragit, och som jag tror icke kan återremitteras förr, än det blifvit uppläst, och man uppgifvit på hvilka grunder, och af hvilka anledningar, återremissen beslutes, på det att genom en sådan remiss RiddarhusUtskottet må erhålla del af Den i April f. m. 11 dessa grunder ocli anledningar, samt derigenom blifva i tillfälle, att genom ett förandradt förslag gå Ridderskapets och Adelns åsigter af ämnet till mötes; hvilket jag på ingen annan väg finner möjligt.
I anledning häraf upplästes den ifrågavarande delen af RiddarhusUtskottets Memorial.
Jag anhåller att först få göra en anmärkning emot 3 §. i Utskottets Förslag, nemligen att blott 3:ne personer skulle äga besluta om främmande åhörares aflägsnande.
Jag hemställer, om icke detta antal åtminstone borde ökas till 5, för att gifva någon garanti, att åhörarne icke blifva af någon allt för litet vigtig anledning utvisade.
Samma antal borde äfven förena sig, i fall någon ville göra en ny 'motion, som skulle fordra åhörarnes aflägsnande.
Emot den §., som föreskrifver, att främmande åhörare ovilkorligen böra visa sig med obetäckta hufvuden, får jag äfven anmärka, alt sådant vore ganska olämpligt, emedan jag icke kan föreställa mig, att Ridderskapet och Adeln kan anse sig sårad eller dess värdighet förnärmad derigenom, alt åhörarne hafva hattarne på sig.
Herr FIjei'ta:
För att, så vidt på mig beror, förkorta en discussion, som ändå icke kan leda till något mål, anhåller jag att få åberopa alla de speciella anmärkning 13 Den r April f. m. gar, som gjordes vid öfverläggningen ora hufvudfrågan, samt begär, att Herr RiddarhusSeereteraren måtte gifva RiddarhusUtskottet del af denna discussion.
Hvad åter den siste värde Talarens anmärkning beträffar, så lär det icke lemna några större garantier, om man ock ökar antalet af Ledamöterne till 5 eller 7.
Jag tror att denna garanti för Ridderskapet och Adeln, samt Allmänheten gemensamt, ligger deruti, att LandtMarskalken skall ge sitt bifall till en sådan begäran, innan den kan uppfyllas.
Om det blott föreskrifves, att hvarje Ledamot må anmäla hos LandtMarskalken, om och hvarföre lian vill hafva öfverläggningen sluten, anser jag att uti LandtMarskalkens moralitet och personlighet, ligger en vida starkare garanti, än uti en majoritet eller minoritet af Ståndet.
Hvad åter angår frågan om betäckta hufvuden, så tror jag, att nödvändigheten att hålla hattarna i handen, skall föranleda åhörarne till inbördes knuffningar och tillsägelser, hvilka endast åstadkomma oljud.
Om de åter få behålla hattarna på sig, står hvar och en säkrare, åtminstone för sin hatt.
Så vidt instämmer jag med Herr Hjerta, att antalet af 5 Ledamöter i stället för 3 icke är någon ökad garanti; men jag tror, att en mycket större ligger uti sjelfva naturen af en sådan garanti.
I England, der åhörare inlåtas emot Den i April f. m. i3 lagens föreskrift, beliöfves blott, att en enda Ledamot erinrar Ordföranden att åhörare finnas, för att de skola utvisas, och dock har denna rätt aldrig blifvit missbrukad, emedan ingen gerna stiger upp par caprice för att göra en sådan erinran.
Deremot kari jag icke instämma med Herr Hjerta uti den princip, att Ordföranden, sora icke äger en beslutande, utan endast en ledande rätt, skulle kunna befalla ett sådant utvisande.
I afseende på den sednare anmärkningen af Grefve Frölich, förenar jag mig deruti, att det är en småsak, om man vill sätta i stadgan, att åhörare skola hafva hattarna af sig eller icke, likasom jag icke kan finna, att det någorstädes är uttryckt, att Ridderskapet och Adeln skall hafva hattarna af sig, ehuru man af sig sjelf känner, när detta bör ske; men en hufvudfråga är ännu icke afgjord, ora de reglementariske föreskrifterne skola intagas i RiddarhusOrdningen, eller i en allmän lag; hvilket dock borde afgöras, innan återremissen afgår.
Jag medger alltför gerna, att antalet af 5 Ledamöter istället för 3, icke lemnar någon fullständig garanti; men det närmar sig likväl mera dertill, än sistnämnde antal.
Jag tycker mig för öfrigt väl kunna göra mig reda för anledningen till Herr Hjertås förslag, att öfverlemna till Herr LandtMarskalkens godtfinnande, Den i April f. m. när en begäran af denna beskaffenhet skulle tillåtas eller icke: den nemligen, som existerar uti den person, hvilken nu förer ordet ibland oss.
Men som jag för min del har för regel, att i fråga om lagar icke hafva afseende på personer eller möjligheter, som icke kunna visa sig i alla förhållanden; tror jag det är bättre, att saken beror på Ledamöterne af Ridderskapet och Adeln, som har beslutande lätt i sådane saker.
Hvad för öfrigt blifvit yttradt af Herr Rosenblad, rörande nödvändigheten att nu besluta, på hvilketdera stället frågan om straffbestämmelser bör intagas, antingen i RiddarhusOrdningen eller i en serskild lag, så kan jag icke finna någon nödvändighet för Ridderskapet och Adeln, att nu deröfver fatta ett beslut, helst jag tror sådant egentligen kommer i fråga, när
Ridd arli usOrdningen i ett sammanhang kommer att företagas till pröfning.
Friherre Boijej Ludvig: Hos Engelska Folket, der publiciteten är äldst, har varit och är ännu den grundsats erkänd, att till Representantens frihet och rätt hörer, att kunna gifva sig beskydd sjelf; emedan om det skulle bero af andra, kunde det möjligen uteblifva.
Om Sveriges Adel alltid kunde smickra sig, att äga den LandtMarskalk de nu äga, eller om till tillåtliga suppositioner hörde, att LandtMarskalksstafycn alltid skulle innehafvas af en Man så full - % Den i April f. m. i5 komligt rättskaffens, som nu, så skulle jag instämma i Herr Hjertås åsigt, men nu kan jag det för ingen del.
Talaren, för hvars säkerhet garantien begäres, skall utan tvifvel ingenting äfventyra, då han talar med pluraliteten; men en garanti för modet att tala mot pluraliteten: se der hvad som behöfves!
Neka vi den, så hafva vi varit ensidige i lagen, och ensidighet skall då äfven följa i verkställigheten; då man antar att den Talare, som finner sig på ett eller annat sätt oförrättad af den tillkomna publiken, skulle för att få ett hägn för sin yttrande frihet behöfva anlita andras biträde.
Det mod en har, inträffar icke alltid hos flere; och tvånget att, för sitt beskydd, behöfva 3 eller 5 Ledamöters enahanda mod, skall verka till återhåll i hågen att uppträda.
Jag förblifver således vid samma tanka som förut, att om vi antaga Engelska Parlamentet till exempel i hufvudsaken, böra vi äfven följe dess seder i detaljerna.
Här har blifvit nämndt, att man borde uttrycka, huruvida tillåtelsen, att åhöra Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, skulle framställas under form af ett begifvande eller rättighet.
Jag för min del tror, att man, vid valet af ord i detta afseende, borde söka undvika så väl det ena, som det andra, samt blott utsätta, att OrdningsStadgan skall eflerlefvas, iG Den r April f. tö. och förbrytelser deremot straffas, på sätt lag föreskrifver.
Fråga har äfven varit om sättet att aflägsna åhörare.
Utskottet har föreslagit, att LandlMarskalken skulle kunna göra det, äfven sorn 3:ne Ledamöter, i fall de derom förena sig.
Här har blifvit yrkadt, att icke färre än 5 Ledamöter, skulle kulina utöfva en sådan rätt, och man har häruti velat finna en större garanti.
Jag tror tvärtom, att garantien minskas, i samma mån man ökar antalet af Ledamöterna.
Jag ville icke gerna öfverlåta denna rätt åt en enda Ledamot, emedan en representant, under värman af en discussion, måhända skulle kunna låta förleda sig af ett tillfälligt intryck, att begå en orättvisa, som han i ögonblicket derefter ångrade.
Jag skulle derföre tro, att likasom det fordras 2 eller flere Ledamöter för att andra gången begära ett Utskotts Betänkande på bordet, borde man iakttaga samma förhållande i detta fall.
Jag skulle måhända vara en bland deni, sorn först borde yrka någon hejd på sig sjelf, emedan jag är böjd att snart blifva varm.
LandlMarskalken deremot borde ensam hafva denna rätt, utan alt dertill behöfva andras bifall.
Här har blifvit nämndt, att det i England blott behöfves en person för att göra tomt på Galleriet; men det är derföre, att någon lag icke medger åhörare, att vara in - Den i April f. ra. inne, utan sådant sker tverernot lagen blott i följd af gammalt bruk.
I frågan om biljetters utdelning, anser jag lämpligt, att det sker på Bänkmansafdelningarna, eller ock någon annan dylik fördelning mellan Ridderskapets och Adelns Ledamöter.
Vidkommande åter frågan om rättigheten att visa sig med betäckta hufvuden, så tror jag att Ridderskapet och Adeln äfvensom Öfriga bildade samhällsclasser, hvilka vanligen icke sitta med hattarna på sig inne i rum, här nyttja dem af det skäl, att det stundom behöfves för kölden.
Det lärer icke kunna vara Ridderskapets och Adelns mening, att inbjuda främmande i sitt hus för att förkyla dem, så framt man icke i stället skulle låta dem beläcka sig med allonge-peruker; men sådant skulle kanske se för gravitetiskt ut här på Läktaren.
Jag afstyrker således den punkt, som innehåller, att åhörare måste visa sig med obetäckta bufvuden.
Det är af sig sjelf gifvet, att åhörarne härutinnan skola följa Ridderskapels och Adelns exempel.
Jag anhåller, attHerr Grefven och LandtMarskalken täcktes dela frågan i arne delar; först huruvida remiss, i hvad angår stafhagen, bör ske till Lagutskottet, och för det andra, om icke Ordningsstadgan bör serskildt författas, utan att uti RiddarhusOrdningen något annat intages än den föreskrift, att publicitet må äga rum; samt att OrdningsStadgan bör iakttagas, äfvensom Strafflagen. iq H. 2 i8 Den i April f. na.
Jemte det jag instämmer i flere Ledamöters anhållan om återremiss af RiddarhusUtskottets
Memorial i de delar, som nu blifvit ifrågasatte, får jag tillägga den önskan, att RiddarhusUtskottet mätte vid förnyad behandling af frågan iakttaga, att stadganderne om det egenteligen reglementariska, det vill säga, sättet att utdela poletterne och vid behof afvisa åhörarne med mera dylikt, böra inflyta i OrdningsStadgan; men att förslag till straffbestämmelser för oordningar af Åhörarne bör uppgöras af Lagutskottet; och jag skulle önska, att Ridderskapet och Adeln i detta afseende nu toge ett beslut.
Jag förenar mig i Grefve Posses och Herr Lefrens anhållan, att frågan om straffbestämmelserne för oordningar af Åhörarne måtte remitteras till Lagutskottet, med anmodan att upprätta förslag dertill, samt att de egenteligen reglementariska föreskrifterne i öfrigt må införas i OrdningsStadgan.
Men jag utbeder mig derjemte att än en gång få fästa Ridderskapets och Adelns samt RiddarhusUtskottels uppmärksamhet derpå, att hvad jag föreslagit om rättighet för en Ledamot af Ståndet jemte LandtMarskalken att aflägsna främmande Åhörare, ej är så oformligt, som man här sökt visa.
Det är redan af Ridderskapet och Adeln beslutadt, att i RiddarhusOrdningen skall inflyta stadgandet, alt publicitet äger rum vid Ståndets Den i April f. ra. >9 plena; och LandlMarskalken aflägger
Ed att följa RiddnrhusOrdningen.
Således skulle LandlMarskalken, om ej något derjemte vore bestämdt i afseende å denna publicitets upphörande vid serskildta tillfällen, aldrig ensam kunna tillsäga Åhörarne att aflägsna sig.
Men om visse Ledamöter lemnades rättighet att, utan LandtMarskalkens medgifvande, utvisa Åhörarne, så skulle de kunna hindra iakttagandet af hvad LandtMarskalken besvurit.
Denne måste hafva, enligt RiddarhusOrdningen, ovilkorlig rättighet att gifva sitt bifall eller afslag i väckt fråga om Åhörarnes aflägsnande.
Och jag tror, att den säkraste garanti mot missbruk vinnes, om såsom vilkor för Åhörarnes utvisning stadgas, att dertill fordras en Ledamots af LandtMarskalken bifallna begäran.
Det är ej länkbart, att LandtMarskalken skulle afslå en sådan anhållan, om den har skäl för sig.
Jag kan ej inse några vådliga följder af att lemna LandtMarskalken och en Ledamot denna beslutande rätt.
Boije har sagt, att det kunde hända, att en Ledamot funne sig sårad eller förnärmad af något yttrande i främmande Åhörares närvaro.
Detta förutsätter ju, att Åhörarne redan hört hvad som blifvit yttradt; ty icke måtte fråga kunna vara, om hvad som kommer att sägas och då hjelpes ju ej saken.
Jag kan blott tänka mig det fall för Åhörares utvi - 20 Den i A p r i 1 f. m. sande, att någon Ledamot skulle ämna väcka en Motion, eller en öfverläggning äga rum, sorn angick personliga förhållanden, eller något så beskaffadt allmänt ämne, som vore af vigt, att för ögonblicket söka hålla hemligt.
Då är hvad jag föreslagit, icke något hinder, emedan LandtMarskalken ej kan supponeras vägra bifall till en Ledamots begäran om
Åhörarnes utvisning utan att åtaga sig ansvaret för följderne.
Jag inskränker mig härvid icke till blott det närvarande förhållandet; utan tror att det i framtiden skall blifva allt svårare och svårare att på dessa platser använda
Män, som kunna förmå sig att gäcka hvad de besvurit, samt glömma Ståndets värdighet och sine pligter mot allmänheten.
För min del kan jag ej annat finna, än att det enda rätta, i fråga om vilkoren för Åhörarnes aflägsnande, är, att det får bero på begäran af en Ledamot, och LandtMarskalkens bifall; och jag anhåller att detta måtte antagas.
Friherre Anckar sw är d } Carl Henrik: Sedan Herr
Hjerta nu så fullständigt utvecklat samma åsigter, som jag ernade framställa, vill jag ej upptaga tiden med att åter anföra dem, utan förenar mig blott i hvad Herr Hjerta sålunda yttrat.
Man har i denna fråga sammanblandat form och sak.
Den i April f. m. 21 Jag önskade deremot, att man ville discutera hvartdera ämnet serskildt; och när jag får veta, huruvida Ståndet först vill öfverlägga om saken och sedermera om formen, hvar för sig, skall jag yttra mig i frågan.
Vill man åter sammanföra hägge delarne och utlåta sig deröfver på en gång, så måste jag naturligtvis underkasta mig det, ehuru sådant leder till onödig vidlyftighet och kanske äfven oreda.
Dock får jag i detta fall först till Herr Grefven och LandtMarskalken hemställa, om det icke vore nödigt, att hela det ifrågavarande Memorialet uppläses, ty det är annars svårt, att yttra sig öfver en föregående punkt, enär det man dervid kan hafva att anmärka möjligen befinnes iakttaget och rättadt i en sednare.
Lika med Friherre Boije förklarar jag, alt om vi voro säkre att alltid få till LandtMarskalk den utmärkte
Man, som vi nu hafva på denna vigtiga plats, skulle jag ej draga i betänkande att, såsom Herr Hjerta föreslagit, lemna LandtMarskalken rättighet att bestämma, när Åhörarne på Riddarhuset böra aflägsna sig.
Men då vi icke alltid kunna få samma LandtMarskalk, kan jag ej instämma i Herr Hjertås förslag; ty det kunde hända, att en sådan person blef LandtMarskalk, som ej önskade publicitet vid Ståndets öfverläggningar och som hade med sig en eller flere Ledamöter af samma mening; 22 Den i April f. m. och då skulle LandtMarskalken i förening med desse kunna privera Ridderskapet och Adeln all publicitet vid deras plena, emot de fleste Ledamöternes vilja.
— För öfrigt får jag fästa uppmärksamheten derpå, att skyndsamhet i förevarande frågas behandling synes vara högst nödvändig, emedan Riksdagen kan hända upplöses så snart Statsregleringen blifvit uppgjord; och sålunda kunde vi få vänta ännu io år på offentlighet vid våra öfverläggningar.
För att en gång för alla göra slut på discussionen om hattarne, får jag meddela den upplysning, att RiddarhusUtskottet tillstyrkt, att Åhörarne vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar skulle hafva sine hufvuden obetäckte, emedan Utskottet fått kunskap derom, att de personer, som nu vilja öfvervara BondeStåndets Sessioner, mäste först aflägga kappor och hattar i ett yttre rum.
Sedermera har jag genom egen erfarenhet fått veta, att sådant iakttages derföre, att Ståndets Ledamöter sjelfve infinna sig i Sessionsrummet med obetäckta hufvuden och utan kappor.
Om således ifrågavarande Memorial till RiddarhusUtskottet återremitteras, kommer Utskottet förmodligen att rätta det i denna del, så att deruti icke något vidare skall ligga i vägen.
— Här bar blifvit klandradt, att Utskottet föreslagit, det Tre Ledamöters af Ridderskapet och Adeln sam - Den i April f. m. 23 manstätnmande begäran att, vid serskildle tillfällen, Åhörarne måtte aflägsnas, skulle alltid medföra en sådan påföljd.
Ridderskadet och Adeln täcktes ^härvid ihogkomma, att RiddarhusUtskottet sammanfattat frågan om principen och frågan om det reglementariska i ett Utlåtande, af den anledning, att flere Ledamöter af Ståndet förklarat, att innan sådane garantier mot missbruk af publiciteten blifvit stadgade, sorn de önskade, skulle de votera Nej mot hvarje förslag om publicitet.
Utskottet trodde sig derföre gå den goda saken ett steg till mötes genom förenad behandling af båda frågorne, så att Utskottet fastställde principen att offentlighet vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar må äga rum, men tillika stadgade försigtighetsmått för möjliga ledsamma följder deraf.
Skulle nu desse föreslagne vilkor befinnas vara för stränga, lärer Utskottet, i följd af återremiss, icke underlåta att mildra dem.—
Man har sagt det vara oafgjordt, om de reglementariska föreskrifterna i afseende på publiciteten skola inflyta i RiddarhusOrdningen eller i Ridderskapets och Adelns OrdningsStadga.
Detta är visserligen ännu oafgjordt af Ridderskapet och Adeln, likasom hela frågan i öfrigt; men i Utskottets memorial är det redan afgjordt.
Under rubrik: ”Tillä g? tdl ”OrdningsStadgan,” föreslår Utskottet de stadganden Utskottet ansett nödige i och för publicitetens införande; och Utskottet *4 Den i April f. ra. har således bestämt, att föreskrifterne böra inflyta i Ståndets OrdningsStadga; men det beror på Ridderskapet och Adeln att härom besluta.— Jag skulle för öfrigt, till undvikande af vidlyftighet, om detaillerne för bestämmandet af högsta möjliga antalet Åhörare, anse det vara häst att till RiddarhusDirectionen öfverlemna att, efter godtfinnande, så inrätta platserne i RiddarhusSalen, att så stort antal Åhörare må få rum, 6om möjligt är, med iakttagande af Ridderskapets och Adelns egen beqvämlighet och värdighet.
För min del instämmer jag äfven med dem, som önska remiss till LagUtskottet för att derifrån erhålla förslag till Straffbestämmelser för oordningar af Åhörarne m. m.; sedan det nu blifvit afgjordt, att stadgandet om offentlighet vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar skall uti RiddaihusOrdningen införas.
— Herr von Hartmansdorff har ansett sig ej kunna ingå i yttrande om denna fråga, emedan sak och form skola dervid blifvit sammanblandade.
Jag deremot finner icke här vara fråga om någonting annat, än: 1:0)
Om remiss angående straffbestämmelser bör ske till LagUtskottet; 2:0)
Om de reglementariska stadganderne i afseende på publiciteten böra inflyta i RiddarhusOrdningen eller i OrdningsStadgan; 3:o) Hvilka desse reglementariska föreskrifter skola blifva, antingen gådane, som RiddarhusUtskottet föreslagit, Den i April f. ro. a5 flere eller färre, eller desamma med ändringar, o. s. v. Grefve Frölich:
Jag finner Herr von Hartmansdorff- hafva ganska rigtigt anmärkt att det skulle hafva varit nyttigt, om man i denna fråga behandlat formen och materien hvar för sig; men då man här redan ingått i discussion om materien eller det reglementariska för publicitets införande vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, så anhåller jag att till besvarande få upptaga en del af hvad härom blifvit yttradt.
Hufvudsakligen är här ifrågasatt, huruvida LandtMarskalken må äga rättighet, att, på en Ledamots begäran, anbefalla Åhörarnes aflägsnande.
Jag anhåller att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på skilnaden mellan en sådan magt och LandtMarskalkens rättighet, såsom Ordförande, att bibehålla ordning inom Riddarhussalen.
I denna sednare egenskap äger lian i allt fall onekligen rätt att, om Ahörarne begå någon oordning, dem utvisa.
Men helt annat är förhållandet, då fråga väckes att aflägsna dem för att ej få åhöra ett eller annat ämne.
Då är det angeläget, att rättigheten dertill icke ligger hos LandtMarskalken, utan hos Ståndets Ledamöter; men blott en Ledamots yrkande i detta fall är ej nog.
Man har sagt, att det vore tillräckligt, då LandtMarskalkens bifall dessutom fordrades, innan en sådan begäran 20 Den i April f. m. kunde medföra Åhörarnes aflägsnande, helst man ej kunde förmoda, att en LandtMarskalk skulle genom bifall till en sådan icke väl grundad hemställan vilja blottställa sig för tadel.
Men skillnaden är, att då hvilar det odieusa af Åhörarnes ntvisande på den, som väckt fråga derom, och ej så directe på LandtMarskalken, som kan bevilja denne Ledamotens önskan, utan att ådraga sig betydlig del af detta odium, emedan han lätt kan dervid ställa sig helt passif.
Jag tror således, att LandtMarskalken väl må äga att utvisa ÅhÖrarne om de begå oordningar, men icke att, genom bifall till en Ledamots önskan, aflägsna dem i annat fall, eller då fråga är att hindra dem åhöra discussion öfver något serskildt ämne.
Sådant bör, såsom jag sagt, tillhöra flere Ledamöter att bestämma; och då jag icke kan fatta, hvarföre ej Fem Ledamöters beslut om Åhörarnes utvisande i sådant fall skulle innebära större garanti mot missbruk af denna rättighet, än Tre Ledamöters, likasom dessas mer än en Ledamots, samt Herr Lefren, sorn i början af sitt sednaste yttrande antydde sig vilja bevisa motsatsen, glömde det sedermera, så fortfar jag i min öfvertygelse, att Tre Ledamöters önskan i detta afseende lemnar mindre säkerhet, än om Fem äro ense derom.
— Här är yttrad t, det man ej bör förutsätta, att en Ledamot skulle vilja gäcka Ståndet och Allmänheten genom oskälig be - Den i April f. m. a7 gäran om ÅhÖrarnes aflägsnande.
Jag hoppas det äfven, men bekänner, att jag tror det möjligen kunna äga rum.
Vi hafva ju vid föregående Riksdagar, om ej vid denna, exempel på, att en enda Ledamot begärt votering i opposition mot hela öfriga Ståndet; och i förbigående sagdt skulle jag anse det vara ganska nyttigt, att votering ej fick äga rum, utan att flere Ledamöter förenade sig i anhållan derom.
Jag nämner detta exempel af ett likartadt förhållande icke för att detsamma utveckla såsom motion, hvilket jag vet icke går an under denna form, utan blott för att leda uppmärksamheten på det likartade emellan ett förhållande som vi känna, samt det hvarom vi gå att besluta. X vårt land förhåller det sig icke såsom i England, der visserligen ingen skulle vilja blottställa sig för elen ogillande allmänna opinion en sådan framställning om Åhörarnes utvisande skulle mot honom uppväcka.
Huruvida icke sådant deremot kan ske i Sverige utan en dylik påföljd, lemnar jag till en livar att sjelf bedöma, I händelse Ridderskapet och Adeln ej skulle vilja antaga mitt förslag att Åhörarnes aflägsnande, då de ej tillåtit sig någon oordning, må bero, icke på Tre, utan på Fem Ledamöters yrkande derom, så torde ett annat vilkor, för utöfningen af Ledamots lätt att utvisa Galleriet, kunna stipuleras, 28 \
Den i April f. m. ocli som torde medföra någon garanti, det nemligen, att hvar och en, som fordrade Åhörarnes aflägsnande, skulle straxt efter deras afträdande vara skyldig uppgifva skälet dertill.
Jag tror detta skulle vara ett medel att något återhålla häftigheten hos mången och förekomma missbruk af rättigheten.
Jag hemställer detta till Utskottets närmare bepröfvande.
— Hvad åter formen för denna frågas behandling angår; så var orsaken, hvarföre jag nyss önskade frågans uppskjutande, till dess Förslaget till ny Riddarhusordning förekommer till pröfning, den förmodan, att personer, som nu yttrat sig i ämnet, ej skulle medgifva de reglementariska staögandernes införande i OrdningsStadgan.
Nu har jag verkligen blifvit så angenämt öfverraskad, då jag hörde Grefve Posse ingå derpå, att jag gerna frånträder hvad jag i det afseendet nyss förut yrkat, och förenar mig i den anhållan, att < ett serskildt reglemente genast måtte uppgöras och i OrdningsStadgan inflyta.
Som Ridderskapet och Adeln i allmänhet lärer hafva förenat sig i den opinion, att en lag för åhörare vid våra öfverläggningar är nödig, hvilken åsigt jag likväl ej delat och ännu icke kan dela, så torde det vara angelägit att bestämma, huru långt det egentliga lagbudet bör utsträckas.