Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af sådan anledn. och då detta betänk, åsyftar att införa billighet i lagstiftningen och att förekomma många onödiga rättegångar och tvister om arfsfrågor, får jag tillstyrka bifall till samma betänk., dock med den förändring, att 2 mom. af 3 § i 9 cap.
Giftermälsbm måtte utgå, emedan, om arfs- och giftorätten blir lika, det icke är skäligt att morgongåfvan qvarstår, ty qvinnan skulle i sådant fall komma att erhålla större lott i boet än mannen.
Detta mitt förslag instämmer jemväl med det beslut BondeSt. i detta ämne fattat, hvarföre jag anhåller, att R. o. Ad. måtte instämma deruti.
Visserligen vore i afseende på sjelfva betänk, några mindre betydliga anmärkmr att göra; men jag vill icke framställa dem, emedan de möjligen skulle kunna leda till ett motsatt resultat emot hvad jag önskar.
Slutligen får jag förklara, alt jag tror, att detta Stånd skulle vara nog högsinnadt att, genom antagande af detta förslag, lägga ett offer pä fäderneslandets altare, äfven om detsamma skulle vara emot ståndsintressets enskilda nytta.
Hr Printzenskjöld, Carl, anhöll, att de vid förevar, betänk. fogade reservationer måtte uppläsas.
Till följd häraf upplästes såväl Hr Giinlhers och Hr Lagergrens reservationer, som de första sidorne af Gr.
Mörners reservation, hvarefter Hr Printzenskjöld, med anmälan alt han ansåg uppläsningens fortfarande öfverflödig, yttrade
Den nu upplästa reservationen af Hr Lagergren innehåller så fullständiga motiver för ett afslag å detta betänk., så vidt det rörer lika arfs- och giftorätt, att jag för min del anser öfverflödigt att något vidare dertill lägga, utan inskränker mig alt tillstyrka afslag å denna del af betänk.
Om den af Utsk. åsyftade förändringen af våra arfslagar utgjorde endast en lagfråga, skulle jag, som icke är jurist, visserligen icke yttra mig deri, ehuru nära den rörer hvarje enskild man; men, mine Hrr, den utgör derjemte en politisk fråga af största vigt, och är det derföre jag vågar framställa min åsigt derom.
249 En berömd författare, Tocqueville, har uti sitt arbete öfver den Nord-Americanska democratien, infört följande yttrande (se cap. 3, Etat social des Anglo-Americains): ”Lagstiftaren,” säger|han, ”har ett ofelbart medel i sina bänder att i förhand bestämma en stals tillkommande öden, och alt förvandla den från en monarki till en republik, eller från en republik lill en monarki; delta medel ligger i arfslagarnc. ” Tocqueville har fullkomligen rätt.
Anlagom en republik, som lill arfslag stadfäste förstfödslorätten, sä komme den att småningom förvandla sig till en aristocrati, hvilken snart skulle leda till en monarki.
Änlagom åter en monarki, som inför den lika arfsrällen, sä komme den att öfvergå till en democrati, hvilken slutligen skulle leda till republiken.
Det är denna tanke, som synes hafva varit syflet för deras sträfvande, hvilka under de sista 20 åren sökt att omskapa våra arfslagar, och hvilka äfven hunnit sä långt deri, att nu 2:ne RiksSt. antagit förslaget.
Sveriges arfslag följer en medelväg emellan ofvannämnde ytterligheter, en medelväg, som icke litet bidragit att utbilda Sveriges nuvar. statsskick sådant det är, till en lagbunden monarki, inom hvilken de aristocratisk-conservativa och de democratiska progressiva elementerna slå lika fria och oberoende bredvid hvarandra.
Denna arfslag, utan att befordra förstfödslorätten, lemnar likväl åt sonen, i concurrence med dottern, den dubbla lotten af jord, och lättar sålunda möjligheten för honom att ostyckadt bibehålla den af fadren ärfda jorden.
Det är häri, som företrädet egentligen ligger i den gamla lagen emot den nya, mindre i faclioneringarnes olika förhållanden.
Om hemmanet delas efter den gamla lagen, hälften till brödren och hvar sin fjerdedel till 2me systrar, eller delas efter den nya lagen i tre lika lotter, kan såsom factionering vara nära likgilltigt för staten, men skillnaden, den stora skillnaden ligger deri, att den gamla lagens syfte är, att hemmanet skall bibehållas helt, enär i det åberopade fallet t. ex. blott hälften deraf behöfver lösas, under det alt den nya lagens syfte är, att hemmanet skall styckas, enär §:delar deraf måste lösas, hvilket naturligtvis är svårare för sonen, än det förra alternativet, och sätter honom mera pä obestånd än detta.
Enahanda är proportionen i alla andra factioneringar.
Alt afhjelpa detta medelst en lag, som bestämmer minimibesutenheten, ur ganska svårt, hvarpå Irland lemnar ett bedröfligt exempel, der den stora styckningen härrör från arrenden och underarrenden, hvilka en sådan lag icke kan afhjelpa.
Dessutom ligger en uppenbar motsägelse i en arfslag, som säger stycka, emot en annan lag, som säger stycka icke.
Den urgamla odallagen, som ligger till grund för vår arfslag, har i 500 år bibehållit åt Sverige ett oberoende Adelsstånd och ett oberoende Bondestånd, utgörande båda intergrerande delar af den lagstiftande makten ; den har åt brödrafolket bibehållit det sednare
Ståndet ännu mera oberoende än hos oss, derföre att äldste sonen der äger rättighet att, emot lösen till sina syskon, inträda i en odelad besittning af sina fäders jord.
Likväl vill man nu öfverändaka5 H. 32 250 Den 0 December.’ sta denna grundval för Skandinaviens fria Bondestånd, och öfverändakasta derjemte de dermed sammanhängande otålige öfverenskommelser inom familjerna, giftermålsförhållanden, jordupplåtelser, skuldsättningar, lösningsfrägor m. m. och hvarföre allt detta?
Jo, för theorien af en billighetsgrund, som verldshistorien förnekar, emedan man icke torde kunna bestrida, att förfädren äfven kände hvad billigheten fordrar, och älskade sina döttrar lika ömt som vi.
Man vill gå längre hos oss, man vill stifta en lag, som emot all Europeisk lagprincip, verkar retroactivt, enär den förflyttar äganderätten till en stor del af Sveriges jord, från den nuvar. lagliga arftagaren, till en annan, som får den lill skänks!
Den lika arfsrätlen infördes först i den Nord-Americanska fristaten, genom de Puritaner, Qväkare och Methodister, som coloniserade denna stat, likväl icke förr, än den genom en revolution skilt sig från moderlandet.
Uti landets localförhällanden, med millioner tunnland ännu obrukad jord, kunde styckningen icke blifva «å farlig; likväl klagas äfven der öfver jordbrukets förfall, och linnes flera stater, inom hvilka man i stället att producera boskapsafvel, lagt sig på att producera slafafvel, såsom mera lönande.
Frankrike följde det Americanska efterdömet i början af sin revolution; den lika arfsrätten infördes, och Napoleon, tvungen genom dess tillvarelse, upptog den i sin codex, men sökte likväl att mildra dess menliga följder, medelst inrättandet af majorater.
Antalet jordlotter, som den Franska statistiken kallar parceller, uppgick då till 25,000,000.
Revolutionen var förbi 1804; likväl hafva sedan dess, och allenast genom lagens verkningar, parcellernes antal ökat sig från 25 millioner, till det oerhörda antalet af 125 millioner!
(Se Poncelet, Histoire du droit civil en France 1838, se Villeneuve de Borgemont, se D’Argoult, President i Franska Banken, ”sur la loi des ce'reales.”
Denne_författare upptager antalet parceller till 123,500,338; men hans uppgift är ett par år äldre än den ofvan följda, och parcellernes antal ökar sig med en million om året, troligen tilldess de nedgå till den mathematiska punkten, som icke mer kan delas.)
Enligt officiella, statistiska uppgifter äger Frankrike en jordrymd af 50 millioner hectarer odlad och odelbar jord; om man fördelar dessa 50 millioner hectarer på de befintlige 125 millioner parceller, så finner man att medelstorleken af hvarje parcell utgör £ hectar, vill säga ungefär ett Svenskt tunnland.
Detta utgör medelstorleken af ett Fransyskt jordegods.
(I några provinser, såsom Champagne, finnes visserligen större egendomar, men deremot går styckningen så mycket längre i de andra departementen).
De nppgifne 125 millioner parceller tillhöra omkring 11 millioner ägare (Enligt Gr.
D’Argoults ofvan åberopade arbete, är antalet ägare ej mera än 4,200,000, som hvardera äger 51 parceller, men Gr.
D’Argoult räknar mera efter familjer, de andra statistiker efter individers antal.); så att hvarje ägare äger i medeltal 11| parcell, vill säga omkring 11£ tunnland.
Genom giftermål hafva parcellerna sålunda förenat sig, men de hafva icke förenat sig till sitt läge, Den 9 December.
251 Sro skilde från hvarandra, ligga inom olika socknar och inom olika departementer, hvarigenom allt sambruk och all rationel behandling af jorden mäste försvinna.
En naturlig följd deraf är, att plogen nära nog försvunnit från Frankrikes jord, der spaden allena nu finnes, att ängen försvunnit, alt i följd deraf nära nog all boskaps- och hästafvel försvunnit, alt desse måst införskrifvas från främmande länder för flere millioner om året, att åkern allt mera förlorar sin bördighet, alt man med mera arbete nu producerar mindre spanmål, än förr, och att folket lefver uslare an före revolutionen, hvarken har kött eller ost, eller smör, eller mjölk, utan nödgas lifnära sig med vattensoppa och något kål eller fläsk deri.
(Hurudan allmogens ställning i Frankrike är, torde bäst kunna inhemtas genom att kasta en blick på dess lefnadssätt, jemfördt med allmogens i andra länder.
Härom yttrar sig Geographen Berghaus (Allg.
Länder- lind Völkerkunde, Stuttg. 1840 B.
V p. 78): ”Franska bonden nöjer sig i allmänhet med ett stycke dåligt bröd, och kryddar stundom sin sparsamma måltid med en rätt kål och en hit fläsk; i vissa trakter af Lothringen känner han intet annat än poläter och litet sur mjölk.
I Berry njuter han vanligen blott en soppa, afredd med nöt- eller rofolja och uti hvilken en lunn brödskifva simmar.
Franska medelståndet eller allmogens lefnadssätt, hvad honing, kläder, mat, dryck och andra comforts beträffar, tål icke den ringaste jemförelse med de motsvarande folkclassernas i England, ehuru delta sednare land af naturen blifvit vida mindre gvnnadt.
Hyddorna äro i allmänhet dåliga, för alt icke taga smutsen i beräkning, hvilken är ett Franskt nationallyle.
Vår tids behof af huslig beqvämlighet och yttre trefnad har i Frankrike sträckt sig blott lill städerna.”)
Men om denna arfslag inverkat menligt på det Franska folkets materiella behof, sä har den inverkat ännu menligare på dess intellectuella bildning.
Parcellägaru, urståndsatt att gifva någon uppfostran åt sina barn, ja till och med ovillig dertill, har, änskönt Regeringens bemödande att inrätta folkskolor, nedsjunkit till en sådan grad af okunnighet, att det i sanning är förvånande.
Enligt officiella uppgifter utgör antalet conscribcrade, vid 21 års ålder, som icke kunna läsa, följande:
Oförmögne att läsa och skrifva 16,855,000.
Oförmögne att skrifva, men kunna läsa något . . 7,097,000.
Som kunna något läsa och skrifva 6,96S,000.
Summa 30,920,000.
Af Frankrikes 34 millioner, finnas således ej mindre än omkring 31 millioner, som antingen alldeles icke kunna läsa, eller blott ofullkomligt kunna det.
(I departementet La Cerreze finnes på 1000 conscriberade vid 21 års ålder 819, som hvarken kunna läsa eller skrifva, i Morbihan 796, i Allier 785, i Finisterre 768, o. s. v.; i de 17 departementer, der bildningen är störst, finnes 600 bland 1000, som ej kunna läsa och skrifva).
Detta, mine Hrr, är resultatet af en 50-årig revolution, som förde orden folkets väl och folkets upplysning till valspråk!
Må man icke tro, 252 Den 9 December. alt jag på något vis förnekar de stora fördelar i andra afseende», som Franska folket vunnit genom sin stora revolution; mea dessa fördelar voro redan vunna år 1790, då den constitutionella monarkien var införd och af Konungen sanctionerad.
Hvarföre då (som äfven är fallet hos oss) å nyo kasta sig in pä revolutionernes bana, sorn ingen vet hvarthän den leder?
Med dessa facta (af den Franska arfsrältens verkningar) framför ögonen, kan ingen med godt samvete rösta för den föreslagna arfslagen, om icke den, som, nedsjunken i den politiska natt, hvilken allt mera utbreder sina svarta vingar öfver Sveriges landamären, är oförmögen alt bedömma dess menliga följder.
Arfslagarne utgöra den vigtigaste af alla samhällsfrågor; det fordna Grekland stoltade med tvenne lagstiftare Solon och Lycurgus: vi äro lyckligare, vi hafva 23 uti ett enda Stånd, det icke mest upplysta af de fyra, hvilka alla tro sig mäktige att behandla den vigtiga frågan; liksom vi der funnit 33 lagstiftare, som med lika vishet yrkat husbehofsbränningens drifvande hela året om med så godt som ingen skatt!
Om den af den nya arfslagen följande större styckning af hemmanen går lika fort här som i Frankrike, så kommer inom 40 år det ännu välbergade BondeSt. att ersättas af utsvultne proletärer, eller för att nyttja ett af den liberala sidan mera godkänt ord, af utsvultne trashankar, hvilka, sittande på en åttiondedels eller hundradedels hemman, med flyttpannan framföre sig och oragifne af hungrande barn, som icke ens kunna sin aftonbön, till ersättning för delta elände komma att, enligt personlighetsprincipen, erhålla den medborgerliga rättigheten att välja en annan trashank, att stifta lagar i den rent democratiska representationen, med hvilken man vill lyckligtgöra del Svenska folket.
En icke aflägsen framtid skall utvisa hvem som handlat mera för Svenska folkets bästa, den som tillstyrkt, eller den som afstyrkt denna lag.
För min del öfverlemnar jag i detta afseende med fullt förtroende minnet af mitt namn till framtidens dom.
Frih. Cederström, Claes Rudolph:
Då jag i denna fråga har begärt ordet, har det icke skett af den anledn., som skulle jag förmätet tro, att jag af mig sjelf skulle kunna i detta ämne anföra något, som kunde bestämma R. o.
Utom det att jag hänvisar lill de prot., som utvisa huru denna fråga vid sista riksdag inom detta Ständ på ett grundligt sätt behandlades, och derefter pä ett, efter min öfvertygelse, lika så klokt som rättsenligt sätt afgjordes, anhåller jag att för Ståndet få uppläsa de offentligen yttrade åsigter, dem en utmärkt rättslärd, Professor Schlyter, för några år sedan vid Upsala Universitet, i ämnet framställt.
Han har visserligen sedermera i sina tryckta skrifter låtit inflyta en del af dessa åsigter; men kanhända, och som det tyckes, hafva de icke framträngt till alla detta Stånds medlemmar.
Det torde derföre icke vara öfverflödigt att derpå fästa någon uppmärksamhet, sä mycket mindre, som man visserligen Den 9 December.
253 icke kan neka, att i denna fråga, både inom och utom Sverige, kunna citeras stora namn äfven för den motsatta åsigten.
Men med åsidosättande af allt afseende på berömda namn oell utmärkta auctoriteter, torde jag få anhålla, att 11. o. Ad. ville benäget afhöra, hvad jag bär går att meddela.
Talaren uppläste härpå följande: ”Ifrågavar. förslag lill lika andel i egendom förmedelst giftorätt uppgifves vara grundadt på makarnes jemnlikhet i omsorger, förbindelser och bördor.
Af denna förmenta jemnlikhet skall således följa, att en fördelning af inbördes rättigheter, som hvilade på annan grund, ej skulle ”stå att förena med äktenskapets väsende.
” Vi kunde förfäras öfver det oväntade resultat, hvartill man i denna fråga kommit, att nemi. den hittills gällande giftorätten efter landsrätt ej står att förena med äktenskapets väsende.
Men vi behöfva ej taga så illa vid oss; ingen fara är på färde.
Äktenskapet är grundadt på naturliga förhållanden, för hvilka det här uppställda jemlikhetsbegreppet är alldeles främmande.
Enligt dessa naturliga förhållanden äro hvarken båda könen i allmänhet, eller raan och hustru i synnerhet, eller bror och syster, eller äldre och yngre syskon, på det sättet ställda i bredd med hvarandra, att en jemlikhet dem emellan skulle vara en nödvändig följd af en sådan förment naturlig jemnlikhet.
Tvertom, just den naturliga olikheten har föranledt en olika fördelning af inbördes rättigheter emellan desse personer, hos det ena folket på ett sätt, hos det andra på ett annat.” ”Då man vill ådagalägga makarnes jemlikhet i pligter, heter det: ”att det är mannens pligt att anskaffa hvad som fordras för hustruns och barnens underhåll, och hustruns alt det med sparsamhet och klokhet använda.”
Om ock denna fördelning af makarnes pligter vore noga afmätt, måste man medgifva, att det vill mera säga att anskaffa hvad som fordras till en annans underhåll, än att använda hvad en annan åt en anskaffat.
Men utan att vilja neka huru oändligen mycket ankommer på hustruns klokhet i användandet, få vi besinna, att äfven omsorgen att väl använda det förvärfvade i första rummet måste tillhöra mannen, enär Lagcomiteen, som, för att vara conseqvent, hade bort tillägga makarne i allt jemlika rättigheter, ej kunnat undgå att förklara, att mannen är hustruns målsman, och äger öfver boet råda; att hustrun ej är tillåtet att sluta något aftal om fast egendom, ej eller pantsätta, sälja eller bortgifva något af lösören i boet, utan mannens tillstånd.
Jag anför detta till vederläggning af Lagcomitéens jemnlikhetstheori.” ”Förslaget om den lika giftorätten sammanhänger nära med det om den lika arfsrätten för håda könen, hvilket Lagcomitéen grundar på, som det heter, ”den klara och ovedersägliga rättvisan af en jemnlik egendomsfördelning emellan barn, som med lika anspråk på föräldrars kärlek och omvårdnad, också måste va - 254 Den 9 December. ra lika berättigade till deras förmögenhet, då den går i arf.” Ilar stöta vi åter emot ett af dessa lätt tillverkade rättsbegrepp, hvarigenom årtusendens lagstiftning med ett penndrag ganska behändigt casseras, likasom om hos intet folk hvarken förstånd eller rättvisa funnits förr, än de stora rättsbegreppen nu ändtligen hunnit upptäckas.
Den som ej tror, att all upplysning och rättvisa är uteslutande vår tids tillhörighet, skall svårligen låta inbilla sig, att hos alla de folk, som antingen alldeles icke tillerkänt dotter jemte son, eller ock tillagt henne en mindre lott, detta härrört deraf, att föräldrarne icke erkänt sina barns ”lika anspråk på deras kärlek och omvårdnad,” och derföre icke skulle hafva unnat dem lika arfsrätt, om en sådan verkligen hade varit en nödvändig följd af den lika omvårdnaden, och om ej andra skäl gjort, att den lika omvårdnaden ganska väl kunde bestå med en olika arfsrätt, och till och med funnits göra den nödvändig.
Om, utan afseende på olika behof eller andra vigtiga skäl, som kunde fordra en olika fördelning af arf emellan barn af olika kön, likheten i sig sjelf skulle vara ett oeftergifligt kraf af rättvisan, så skulle samma grundsats gälla i afseende på andra mål, der likväl det falska i ett sådant abstract resonnerande, utan hänsigt till verkliga förhållanden, blefve alltför uppenbart; man kunde t. ex. säga, att om ett syskon, i anseende till sjuklighet, dagligen får till lifs en mängd medicamenter, så fordrar rättvisan, ali de andra syskonen, utan afseende på deras välmåga, skola förplägas med en lika dosis pulver och mixturer.
Visserligen vore ett sådant påstående orimligt; men om all rättvisa grundar sig på ett abstract jemnlikhetsbegrepp, för hvilket alla i erfarenheten gifna förhållanden äro främmande, kan det ej vederläggas.
Då i vårt fädernesland döttrar först blefvo berättigade alt ärfva med half lott mot bröder, är det alldeles icke så afgjordt, som man förmenar, att denna döttrarnes arfsrätt var endast ett steg till en förändring i lagstiftningen, som ej kunde helt och hållet på en gång genomföras, eller blott en grundval till lagens vidare fullkomnande i framtiden, nemi. vår tid, som först skulle komma under fund med hvad barnens lika anspråk på föräldrarnes kärlek och omvårdnad kräfde.
Jag för min del tror, att 13:de århundradets lagstiftare i detta fall visste ganska väl hvad de gjorde, just derföre att de sågo mera på sakernes inre förhållanden, som erfarenheten till deras öfvervägande framställde, än på vissa, för tillfället uppgjorda rättsbegrepp, hvilka på den liden ej ännu kommit särdeles i bruk.”
Jag förbigår här nämnandet af de skäl, som Prof. Schlyter emot lagförslaget yttrat, i afseende å delsj jordens bibehållande inom de slägter, som af ålder densamma ägt, dels faran af en alltför långt sträckt hemmansklyfning, skäl, hvilka synas mig fullständigt utredda i de anföranden, som föregingo detta Stånds beslut i ämnet vid sistförflutna riksdag.
Jag fortsätter här endast uppläsandet af de slutbetraktelser, hvarmed Prof. Schlyter afslutat sin afhandling i frågan: ”Då våra förfäder, med all kärlek för sina döttrar, ej ansågo lämpligt att, genom en jemn delning mel - Den 9 December.
255 ten söner och döttrar, bereda åt dera begge lotter, som för ingendera blefve tillräckliga, så bar detta skäl till en olika delning vunnit en ökad vigt på vår tid, då jordens klyfning mångenstädes gått så långt den tål, ja ännu längre.
Jag känner att i vissa orter fingerade köp och andra tillställningar i föräldrarnes lifstid äro brukliga, för att förekomma arfskiften, just derför att man väl vet förut, att bröderne, redan nu, enligt lag, ofta ej kunna lösa ut systrarne utan att utarmas och brista i fullgörande af åtagne skyldigheter.
Lagstiftaren gjorde mycket bättre att på detta betänkliga förhållande vända sin uppmärksamhet, än att göra lagförändringar, som ej hafva annan grund, än blotta talesätt, och ej lära hafva annan verkan, än att fördubbla den nöd man ville afhjelpa.
Om det nu alldeles icke är rådligt att utvidga döttrars på landet arfsrätt lill likhet med söners, så fordrar analogien ock, alt den olika giftorätten bibehålles.
Ty då, till följd af den olika arfsrätten, mannen i allmänhet måste anses hafva dubbelt så stor egendom som hustrun, så är det billigt att härpå vid boets delning bör göras afseende.
Der förhållandet är i märklig mån annorlunda, år tillfälle öppet att genom förord göra den jemkning i giftorätten, som till förmån för en rikare hustru kan synas rättvis.
Vore än ej de nu omnämnda lagförslagen så i högsta måtto orådliga, så har i allt fall intet gilltigt skäl blifvit anfördt till förkastande af de lagar, som nu i dessa delar gälla, och ännu mindre någon säkerhet blifvit gifven för en verklig vinst, som, genom de föreslagna förändringarne, skulle stå att ernå, enär utförandet af en ytlig jemnlikhetsprincip, som ej tål ringaste pröfning, ej kan innefatta någon verklig fördel; och det är dä skäl nog att blifva vid det gamla, som väl bör a/skaffas, då det icke'Auger, men alldeles icke får undanrödjas, endast för att lemna runi för experimenterande med allehanda nyheter.
Att de för landet gällande skäl för den olika gifto- och arfsrätten, ej kunna lämpas på städerna, der förmögenheten ej är väsendtligen grundad på fast egendom, är klart; också har der från äldre tider den olika arfsrätten ägt rum.
Men behöfver man väl derföre antaga, alt städernes innevånare af ålder varit förnuftigare och rättvisare mot sina barn, än landets?
För öfrigt, likasom stadsboernes förmögenhet, såsom nyss är anmärkt, ej är väsendtligen grundad på fast egendom, så är ock förhållandet med de på landet boende presters; och utan tvifvel är detta grunden till den gifto- och arfsrätt efter stadslag, som åt presters enkor och barn blifvit år 1590 förunnad, och sedermera genom presterskapets privilegier bekräftad, samt i nu gällande teg upplagen.”
Härefter tilläde Frih.
Cederström muntligen:
Jag skulle för öfrigt anse, att Ståndet blefve tacksamhet skyldigt, om någon af de ledamöter, som vid sista riksdagen yttrade sig i denna fråga, nu åtminstone ville meddela Ståndet grunder na för sina åsigter.
Pä grund af hvad jag haft äran uppläsa, får jag tillstyrka, alt Ståndet besluter bibehållande af nu gällande 256 Den 9 December. arfsrätt, och derigenom bevarar icke allenast Adelns utan äfven BondeSt:s och med detsamma hela Sveriges framtida välfärd.
>V F Hr Hjerta, Lars:
Om man ville bedömma den nu förevar, frågan endast från den absoluta rättvisans synpunkt, så tror jag, att icke mycket olika tankar skulle uppstå, huru den borde afgö ras.
Jag tror icke, att någon far, om han endast ville rådfråga sin känsla af rättvisa, skulle med handen på sitt hjerta kunna anse det ena barnet mindre berättigadt till arf efter honom, än det andra.
Men det är bekant, alt man i alla tider i denna sak, kanske mer än i de flesta andra, rättat sitt omdöme efter hvad en värd talare kallat politiska skäl.
Jag ville snarare kalla dem andra borgerliga, för den absoluta rättsgrundsatsen främmande skäl; men de må äfven gerna kallas politiska.
Afven ur ett sådant politiskt skäl vågar jag bestrida hvad de sisla värde talarne yrkat.