Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna kritik, ehuru den synes personligen riktad mot en viss talare, är dock tillämplig på flere, ja, dess ursägt ligger i den omständighet, att i allmänhet en hvar, som befinner sig i samma predicament till sina egna bevekelsegrunder, verkligen på goda skäl kan anse det vara bäst att tillsvidare säga nej.
Ingen, som sätter ett högre värde pä att sjelf kunna följa med tidens utveckling af nya ideer, och dervid få sina egna, föråldrade, att qvadrera, må förtänkas, derföre att han, intilldess han kommit till full klarhet med sig sjelf, säger nej lill det föreslagna; men dä han formligen vill återleda de, lill klarare öfvertygelse framskridna af sina samtida, så får han ursägta, att man förebrår honom ett sådant bemödande.
En värd ledamot har i en kort och varm framställning endast synts vilja erinra R. o. Ad. om vådan af att nu göra en eftergift af alia Adelns privilegier.
Men, mina Hrr, hvad betyder väl denna varma uppmaning från en ädel man?
Den måtte väl åtminstone betyda, att mången på detta rum, under oförstäldt er - Den 28 Augusti. 59 kännande, att det är blott ett privilegium, på grund hvaraf Riddarhuset existerar, vill skrida till doms i denna riksvigtiga fråga?
Huru står detta erkännande tillsamman med så många andra bevekelsegrnnder, hvilka påstås vara hemtade ur begreppet om Statens eller
Rikets väl eller undergång, om den lagbundna frihetens bibehållande m. m. ?
Synnerligen synes detta medgifvande stå i strid med det anförande jag nyss nämnde, om den rot, som skulle finnas i Svenska folkets statsförfattning.
Nej, mina Hrr, det är genom ett privilegium, som detta prerogativ finnes, och en hvar vet på hvad sätt detta Riddarhus har uppstått, nemi. genom successivt. meddelade privilegier.
Hvilket prof af sann fosterlandskärlek kan man väl nu aflägga, genom ihärdigt förfäktande af ett privilegium, vore det än det sista?
För ett ögonblick måste jag nu återgå till en förut omnämnd talares ordrika doclrin.
Var det icke någonting verkligen ominöst deruti, att i det ögonblick, då han, lill utveckling af sin doctrin, ansåg sig böra äfven illustrera den med Franska revolutionens rysligheter, inträffade ett afbrott genom ankomsten af en deputation från det Hederv.
BondeSt.?
Skulle man icke kunna anse detta till tidepunkten väl afpassade afbrott såsom en protest mot den förespegling af talaren, att möjligen Svenska folket skulle kunna ställas i analogi med det Fransyska vid 1792 års revolution?
Det är denna vid discussioner på detta rum ofta upprepade sats, som jag icke kan lemna opåtald, äfven om jag icke kan lyckas för alltid utestänga densamma.
Analogien emellan det Svenska folket och det Franska är i grunden falsk, derföre alt när Franska revolutionen utbröt, när tiers etat uppreste sin stämma mot den högre adeln och presterne i Frankrike, som ensamme hade hjelpt monarken att styra Staten, så utgjordes icke denna tiers e'tat af ett element, uti något jemförlig! med de folkclasser, som nu här fordra att i allmänna ärendena få deltaga.
Man skulle kunna säga, att tiers e'tat stod vida öfver dessa folkclasser i Sverige uti visst afseende, ty den inneslöt hvad Frankrike ägde mest utmärkt och framstående inom rikedomens och industriens gebiet; men det fattades denna tiers e'tat, med alla sina talenter och all dess fosterlandskärlek, ett stöd bakom sig, nedifrån räknadt, och hvilket deremot här i landet utgör alla reformvänners egentliga styr ka och garanti för möjligheten att lyckas utan våldsamheter.
Hela den stora massan i Frankrike kunde icke begripa de vackra grundsatser la Constituante uttalade.
Derföre föll den oonstituerande församlingen och måste lemna rum för Conventet.
Något sådant, mine Hrr, är här icke möjligt, ty här har icke framstått någon dass af bildade philosopher bland dem, som velat omskapa landet efter en ny doctrin, utan här har småningom frihetens gamla frö börjat uppskjuta ur en folkmassa, som nu fordrar politiska rättigheter.
Man har för öfrigt mycket talat om garantier mot den lägre folkmassan, mot s. k. backstugusittare, s. k. tio-riksdalers-män (ett uttryck, som jag öfverlemnar ät Svenska Academien att inregistrera): man har, säger jag, frågat luiru man skulle kunna finna fiO Den 28 Augusti. några garantier mot sådane personers inträngande i representationen, och man liar sagt, att förslaget icke ger några sådana garantier.
Ponera alt så vore, mina Hrr!
— Jag vill icke neka att sådana garantier icke finnas, men jag hemställer, om det låter sig göra, att genom grundlagar etablera garantier medborgare emellan.
Garantier söker den ena Staten emot den andra, i det han förbinder sig och coaliserar sig med främmande, och man söker genom fredsslut makter emellan att bereda garantier; men garantier medborgare emellan tror jag är och blir ett blott ordkram, ty den enda som linnes, är att gifva alla rätt, och låta rättsförhållanden leda (ill en allmän anda, endast möjlig der dessa uppstått.
Jag talar nu icke om civila lagar; deruti skola naturligtvis garantier sökas och finnas för den individuella conflicten statsborgare emellan; men i en grundlag, der man endast får se massor eller partier med lika rättigheter emot hvarandra, der trotsar jag våra moderna statsmän att åstadkomma några garantier, de må vara utvecklade ur den mest instuderade och raffinerade academiska doctrin.
Samma värde talare yttrade vidare den märkvärdiga sats, att democratien förstår att tillskansa sig makt, men ätergifver den aldrig.
Jag ber nu blott alt fä citera denna sats, samt förbehåller mig att om en slund fä äter upptaga densamma; men öfvergår nu lill granskning af hvad den talare här bakom mig sagt, som kraftigast förklarat, att han voterar för förslaget och tillika utvecklat de motiver, hvarföre han gör så.
Jag kan icke neka, alt Hr Ramsays yttrande äfven på mig gjort ett ganska djupt intryck, men icke egentligen eller blott derföre, att han anslagit den känsla af bekymmer öfver tvedrägt och split, som, ty värr, redan funnit mer än ett tillfälle lill varm utgjutelse, utan derföre att jag i hans yttrande tror mig finna ett sant uttryck af allmänhetens nog härda omdöme, sådant som det utom detta hus för närvar. är gällande rör:de en, i jemförelse med tvedrägten i landet, mindre vigtig omständighet, nemi. tvedrägten inom detta Hus, sådan den må kunna anses uppenbarad af Bänkmans- och Electorsvalen.
Jag anmärker icke denna skillnad, mine Hrr, derföre att icke äfven jag anser nämnde fenomener till en viss grad ledsamma nog, just för det segrande partiets egna inflytande i framtiden, ulan derföre att jag icke kan anse nyssnämnde företeelser under denna riksdag egentligen utmärka tvedrägtens ökning, helst de förekommit mig såsom icke det ringaste bevisande något annat än helt naturliga följder af förut inträffade förhållanden.
Jag kan nemi. icke alls klandra, att de, som hemligt eller öppet bekänna sig till conservativa läror, slöto sig kring den första de anträffade, som hade nog hård panna, för att i detta ögonblick vilja stå fram som partiets standarförare.
Endast den omständigheten, att han öppet fattat standaret och gått fram, har efter min tanke varit tillräckligt, för alt gifva honom efterföljare.
Det är naturligt, att en hvar, som fattat en viss öfvertygelse, vill i första ögonblicket, då en skarp strid förestår, veta huru många han har med sig, och ho kan klandra, att man dä sällar sig tillsammans och Den 28 Augusti. 61 nyttjar alla lagliga medel, som finnas inom den bestående ordningen, för att vinna sitt preliminära mill, nemi. öfvertygelsen om ägande af majoritet.
Långt således ifrån att anse detta som ett bevis på tvedrägt, anser jag det såsom något, hvarpå man bort vara beredd, och derföre snarare med lugn besinning bort söka förekomma, än nu efteråt klandra.
Om detta partis nu synbara seger har någonting klandervärdt i sig, så skulle jag nästan tro, att det andra partiet förtjenar mera klander, sorn icke ens försökt att förebygga, eller åtminstone minska den styrka, conservatismen nu fått.
Hade de liberala gått litet mera ändamålsenligt till väga, då de borde väl föreställa sig en strid om denna stora fråga; så hade ju äfven de kunnat i tid sälla sig tillsammans, nu då man icke mer torde blifva ansedd för illasinnad, derföre att man vill samrådas offentligen med sina motståndare om offentliga ärenden.
Jag respecterar emedlertid äfven det liberala partiets motiver till sin overksamhet, och nämner detta icke eller såsom någonting annorlunda än blott relativt klandervärd^
Ja, jag antyder det blott, för att visa, att denna företeelse icke ovillkorligen ådagalägger, att tvedrägten så ohjelpligen intagit ledamöterne, som Hr Ramsay trott, eller, som opinionen derom utom detta Hus må uppfattat den.
Tvertom, jag vill ej ännu proclamera såsom afgjordt, hvarken inom detta Slånd eller inom de andra, att icke någon fred vore möjlig.
Trodde jag sådant, skulle min stämma icke här vidare höras.
En man, som sjelf deltagit i utarbetande af detta förslag, har yttrat sig på ett sätt, som jag icke torde behöfva skänka mitt loford.
Men då jag anser nödvändigt, att man i frågor sådane som denna yttrar sig opartiskt om vänners misstag, så väl som om motståndares, kan jag icke undgå att relevera, det jag tror honom hafva begått ett misstag, då äfven han klandrade den öppna voteringen, som det hvilande förslaget antagit.
Att en annan ledamot, Frih.
Hamilton, då han talade emot förslaget, hyste denna åsigt, undrar jag icke på, men att Gr.
Anckarsvärd klandrade öppna voteringar, kan jag icke lemna oanmärkt.
Jag är likväl ganska säker, att han kanske mera än de flesta är genomträngd af den grundsats, att i det ögonblick en ny författning skulle inträda, och då det hvilande förslaget kunde efier thronombytet gagna, för att börja en ny politisk period i detta land, så borde väl icke finnas en clausul inom detta förslag, som visade ett öppet misstroende till de representanter, som skulle först uppträda, för att införa densamma eller bringa dess moraliska krafter i verksamhet.
Men ett sådant misstroende ligger ju deruti, att man ogillar att den nya representationen finge öppet votera.
Det må vara, att jag hemfaller under den categori, hvarmed en annan talare betecknat sina motståndare, nemi. att de äro ”ädla, men öfver spända ifrare, ” men jag får förklara, att jag hyser vida fördelaktigare tänkesätt om de representanter, som skulle uppträda, i fall detta förslag
Liefve bifallet, än att jag skulle inse någon våda uppstå, derigenom att de i alla saker, och med undantag af personliga val, begagnade den öppna voteringen. 02 Den 28 Augusti.
Nu mine Hrr, då J redan låtit förmärka eder otålighet att komma till slut med discussionen — — — — — — — — I anledn. häraf ropades ja af ganska många ledamöter, hvarefter Gr.
Frölich vidare yttrade:
Mine Hrr! detta slags hyllning var mig icke oväntad — ty såsom en hyllning anser jag edert afbrott; men jag fortfar och skall nu förklara hufvudgrunderna, hvarföre jag röstar för förslaget.
Den första grunden är den, att jag, utan att vilja mera än blott vidröra det något burleska för att icke säga obscena, sorn blifvit yttradt under discussionen, blott deraf vill låna ett uttryck, dä jag säger, att jag verkligen är angelägen att snart få afkasta den slitna rocken, innan elen faller i trasor, ty den närvar, representationen är nu nära sin förgängelse.
Det andra skälet, mine Hrr, kommer troligen att förefalla eder, i synnerhet efter den uppmuntran jag nyss fick, alt vara ganska paradoxt, ja äfven ganska radikalt, det är nemi. att jag, i rak motsats mot Frih.
Klingspors yttrande: ”det democratien alltid förstår att tillskansa sig makt, men aldrig att återgifva den”, tvertom hyllar detta förslag, derför att det är omfattadt af de stora, men så till sägandes lägre folkclasserna.
Mine Hrr! om J behagade afhöra förklaringen, tordén J finna, att denna åsigt icke är sä paradox, som den förefaller eder.
Den hvilar nemi. på den observationen, att allestädes i naturen, äfvensom i statsfrågor, existera reactioner, och att reaclioner äro oundvikliga äfven emot de bästa institutioner, de fullkomligaste idealer.
En annan talare har redan förklarat, att den oro, som går genom tiden, är nyttig, ty eljest skulle den stå stilla.
Detta uttryck ville jag förändra pä det sätt, att jag säger, att det ligger i sakernas natur, att menniskorna icke kunna blifva absolut belåtna med någonting, som i afseende på statsförfattningen vidtages.
Om nu detta grundlagsförslag, hvarom vi snart skola votera, vore ett ideal i fullkomlighet, så kunde det vara temligen likgiltigt, hvem som hade dertill mest bidragit, och hvem som egentligen mest hyllat detsamma; men dä jag redan förklarat, att äfven jag insett bristerna deri, och då jag kan åberopa protme derom, att jag var en af dem under föreg:de riksdag, som vid afgifvande af de gemensamma tankarne sökte erhålla lof alt amendera förslaget, som tillfället till amendement nekades af det parti, som helt simpelt ansåg sig kunna afslå hvad Const.Utsk. framställt utan amendement; då jag således icke förfäktar egna tankar, utan nu uppstår, för att förena mig med andras tankar, skiljaktiga med mina: så må det tillåtas mig att säga, att just derföre, att jag icke anser förslaget vara idealiskt, är jag angelägen om att lägga den moraliska ansvarigheten på de lägre folkclasserna, hvilka adopterat detsamma såsom utgånget och fostradt egentligen af dem.
Detta moraliska ansvar pä de lägre folkclasserna skulle otvifvelaktigt föranleda dertill, att grundade anmärka- emot förslaget, sedan det blifvit satt i verket, skulle med beredvillighet mötas och emottagas af dem, som sålunda, i följd af sina Medständers eftergifvenhet och af högre po - Den 2S Augusti. 63 litiska skäl än egna intressen, vunnit segren.
Alldeles i motsats med Frih.
Klingspor, går jag att förklara såsom min öfvertygelse, att den politiska dygd under namn af medgörlighet, som nu för tiden allt mer och mer borde hyllas och ibland dygder inregistreras, denna dygd äges af BondeSt. i vida högre grad än af detta Stånd.
Gifve Gud, att man icke fastmer hade skäl att påslå, det egoismen är starkare än medgörligheten!
Ty om detta Stånd tillskansat sig makt är ingen fråga, men att det nu synes icke vilja återgifva den till Svenska folket, derföre beklagar jag nu både Sverige och folket.
Nu, mine Hrr, tror jag att J kunnen förstå mitt andra skäl.
Jag skyndar således att sluta, med den förklaring såsom mitt tredje hufvudskål, hvarföre jag voterar ja, att med alla de vackra grundsatser, med alla de statsrättsliga häntydningar till de i andra länder redan bortlagda doctriner, som vi nu ånyo i dag fått reproducerade, så tviflar jag likväl högeligen att J förmån vid denna riksdag uppgöra något bättre, nemi. så beskaffadt bättre, att J kunnen få de andra Ståndens bifall dertill.
Det är således endast frän ett båll, som jag skulle kunna vänta att detta långvariga tvistande om representationsförändring toge slut, så framt jag icke dels hoppades på de andra Ståndens Större medgörlighet, än Riddarhusets, dels ock hoppas att äfven ledamöterne inom detta
Hus — ja inom conservatismens aldra högsta regioner — skola finnas mera benägna till medgörlighet, sedan de nu för tillfället först vunnit sin seger.
Denna seger blifver likväl, märkom det noga, blott och bart negativ, och uti en sådan seger vill jag icke för min del deltaga.
Derföre kommer jag att votera ja.
Det må vara en hvar förbehållet alt motivera sitt votum i denna fråga på det sätt, sorn han anser lämpligt.
Jag har likväl uppfattat den åsigt, med afseende å ämnets vigt och dess egenskap att fortgå genom tiderna, att icke inskränka mig blott till ett omdöme öfver det nu livilande grundlagsförslaget, utan att äfven antyda riktningen af min egen fattade mening.
Då ett folk, mine Hrr, inlåter sig i det oändligen svåra företaget alt på öfverläggningeus grund ombilda sin egen samhällsordning, är det föga sannolikt att det lyckas i sitt förehafvande, såvida icke detsamma låter sig genomträngas af ett heligt allvar och en ädel föresats, för hvilka alla små betänkligheter träda tillbaka.
Men en sådan föresats finnes icke och kan icke uppkomma, såvida den stora samhällsfrågan behandlas på ett sätt, som gör den till ett tvisteämne emellan politiska meningsbrytningar, hvilka under denna form täfla om öfverväldet.
Sprengtporten anförande blef här afbrutet genom ankomsten af en Deputation frän Vällofl. BorgareSt., anförd af Ståndets vice Talman Riksdagsfullmäktigen för Stockholms stad And.
Brink, som, jemlikt nu aflemnadt prot.-utdr., meddelade, att BorgareSt. bifallit de i Const.Utsk:s mern.
N:o 2 upptagna, 04 Den 28 Augusti. sedan sista riksdag livilande grundlagsförslag, ronde nationalrepresentationens ombildning.
Ilr Gr. o. Landtm, svarade, att det ämne, hvarpå den af Vällofl.
BorgareSt. beslutade communication hade afseende, nu var under öfverläggning hos K. o. Ad., samt att denna öfverläggning vittnade om den noggranhet, hvarmed II. o. Ad. behandlade detta ämne, och BorgareSt. således kunde göra sig förvissadt, att det beslut, som blefve fattadt, komme att vara ett sant uttryck af R. o. Ad:s majoritets öfvertygelse om hvad för fäderneslandet vore det bästa.
Deputationen blef derefter i vanlig ordning utbeledsagad.
Jag återtager mitt ämne, der jag blef afbruten:
Lika litet tror jag, att något godt och knappast något varaktigt skulle kunna uppstå ur en lagstiftning, som hade för sin uppkomst att tacka slumpen eller öfvermakten.
Ur denna synpunkt bär jag alltid betraktat representationsfrågan och, oansedt jag icke är obekant med de hårda och obilliga omdömen, som hvila öfver förmedlande meningar, och hvilket jag betraktar som ett af tidens mest bedröfliga tecken, förklarar jag ganska öppet, att mina åsigter i denna fråga äro förmedlande.
Hvad jag i denna sak anfört, har varit' mera för att utreda ämnet för mig sjelf och andra, än för att för mina meningar framställa något anspråk på ofelbarhet.
Likvisst finnes det grundsatser i afseende på representationssättet, som äfven jag anser oeftergilliga, men dessa röra mera dess inre väsende, än den form, hvarunder detsamma må uppenbara sig, mera frågans, om jag får så uttrycka mig, andliga natur än dess kroppsliga gestalt.
Dessa grundsatser äro helt enkla, de äro inga andra än de, som förnuftet erkänner och alla tiders erfarenhet bestyrker, då jag nemi. uppställer den fordran, alt inom vår samhällsbyggnad konungamakt och folkfrihet, bildning och förmögenhet, rörelseprincip och återhållande kraft böra mot hvarandra vara behörigen afvägda och bibehållas vid ett icke blott villkorligt utan äfven ovillkorligt inflytande, som de re dan utöfva och alltid mäste komma alt utöfva inom hela vårt samliällslif.
Deremot är jag icke uteslutande fästad vid bibehållandet af ståndselementerna inom vårt representationssätt.
Denna åsigt är hos mig underordnad hvad jag må betrakta såsom möjligt och verkställbar^
Afven jag torde vid något tillfälle hafva framställt den tanken, att det kunde vara välbetänkt låta representationsförändringen utveckla sig ur det bestående och från egen grund; men ä andra sidan bör det icke förnekas, att hvad som i politiskt afseende är välbetänkt, låter sig aldrig med full visshet bestämmas, förr än genom följderna.
Om ett folk på goda skäl allt mer och mer låter sig fattas af den öfvertygelsen, att emellan dess förhoppningar och deras mål dess samhällsformer i många delar uppresa sig som hinder, då är det ursägtligt, om det erinrar sig, att allt det stora, och ädla det kunnat hafva uträttat i Den 28 Augusti. 6!> i tiderna, ej sällan varit förknippadt med försakelser och äfventyr.
Represenlalionssältets historiska härledning är en förtjenst; men örn en nation, på fredlig väg med sin Konungs samtycke, ombildar sina samhällsformer, endast genom sin viljas kraft, sitt fosterlandssinne och sin lugna besinningsförmåga, sä är detta i och , för sig sjelf en handling af den höga historiska betydelse, allden väl sammankedjar den tid som förflutit med den, sorn skall komma; och kan man vara förvissad, att det folk, som fullkomnat ett så stort och ädelt verk, skall med all sin kärlek omfatta och stödja detsamma; väl förståendes, att det var ät ett verk af den allmänna öfvertygelse!!, att alla händer arbetat på byggnadens uppförande, och att det icke blifvit tillvägabragl genom något parlamentariskt partis tillfälliga öfvervigt.
Jag hyser således för min del ingen obenägenhet mot införandet af allmän valrätt inom vårt representationssätt.
Jag har förut yttrat delta, och en hvar som behagat med någon uppmärksamhet följa den framställning, som jag i ämnet gjort till förra Ständers Const.Ulsk. och hvilken i tryck varit meddelad allmänheten, skall nogsamt inse det.
Vi äga inom värt samhälle häfdvunna institutioner, hvarå ett sådant representationssätt lämpligen skulle kunna stödjas; men jag fordrar såsom ett villkor, att den byggnad, som kan komma att uppföras, må blifva tillräckligt rymlig, för att gynna utvecklingen af alla ädla, uppåt sträfvande samhällskrafter , och nog fast i sin sammansättning, genom den motvigt, som deruti finnes nedlagd, för att motstå tidernas inflytande.
Genom det förslag, som nu livilar på 11. o. Adis bord, anser jag icke att representationsfrågan, hvarken nu eller framdeles, löses.
Ty ehuruväl äfven jag deri erkänner en och annan sats såsom utgången från ett praktiskt sinne, t. ex. den om den graderade valrätten, visur sig likväl delta förslag i sin helhet för mitt omdöme såsom grundadt på en tro, för att icke säga cn öfvertro på en samhällsdygd och mensklig fullkomlighet, som vi visserligen må eftersträfva, men som beklagligen mera ligga inom föreställningen än inom verkligheten.
Jag röstar således emot förslaget; men jag erkänner, att jag skulle med en stor ledsnad afgifva detta votum, om jag trodde, att representationsfrågan vore förflyttad utom gränsen af vära öfverläggningar, derest detta förslag icke antoges.
Men sä bör del icke blifva.
Ständer skola lyfta sig lill höjden af sil t uppdrag.
Vi skola, mine Hrr, närma oss vära medrepresentanters äsigter, i det hopp, alt de äfven må skänka våra det afseende, de torde förtjena, och jemna skiljaktigheterna, sä att det må blifva möjligt för vår Styrelse att, i denna fråga, som visserligen för oss Svenskar har största vigten, men som äfven är af en verldshistorisk betydelse, kunna uppträda såsom ledare eller skiljedomare; och på detta sätt skola vi, genom fördragsamheten i vära meningar, öppenheten i värt handlingssätt och oegennyttan af vära uppoffringar, i sjelfva värt afslag förvärfva oss vära landsmäns aktning, tacksamhet och förtroende.
Mänga tillkänuasåfvo bifall till detta yttrande. 2 II. " ' 9 6(i Den 28 Augusti, Hr Lagerheim, Lars Magnus, uppläste följande:
Redan vid sista riksdagen yttrade jag öppet min varma nitälskan för en sådan ändring af vår statsförfattning, hvarigenom en af behofvet högt påkallad förenkling och förbättring kunde ernås.
Vigten deraf är måhända ingenstädes kraftigare oell mera slående vitsordad, än just inom detta Riddarhus, der endast högsta urvalet af rättskaffenhet, hildning och fosterlandskänsla borde äga rättighet alt för rikets bästa höja en, af det allmänna förtroendet och af den tillgifna högaktningen aldrig jäfvad röst.
Jag skall ej eller upphöra att ifra för den nu orepresenterade, aktningsvärda och talrika medborgareclassens moraliska rättighet till deltagande i lagstiftningen, och önskar af hjertat en representationsförändring pä sådane grunder, alt alla samhällsklassers ombud sammanföras till tvenne kamrar, pä det att bonde, borgare, religions- och vetenskapsman och Sveriges ridderskap, under den för atla kära benämningen af Svenske medborgare, mätte, uti endrägt under samma tak, kunna utbyta sina bästa tankar till landets väl, och det olyckliga sländssplitet, som under århundraden jäst uti Sveriges jord såsom en surdeg, derigenom bortnötas, och sjelfva della ord, om möjligt, utrotas ur vår ordbok; ali all personlig och adelig ält-sjelfskrifvenhel, såsom numera ett skal utan kärna, må försvinna; att valen ske classvis, och så vidt möjligt helst directa, för att lemna en borgen att endast de bästa i lundena utses lill nationens ombud; att de nuvar.