Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den var vacker, och den var begåvad, och den älskvärd, och ingen av dem angick honom.
Han var en rotlös man.
Det hade alltid varit så, men han hade icke känt det som en plåga förrän efter den dag, då han fann sig stå som sörjande och böjd över liket av en främmande kvinna, som testamenterat honom sin förmögenhet.
På den tid, då han om morgonen icke visste var han skulle sova på natten, hade livet likväl någon eggelse och någon spänning...
Och han gick åter in.
Hans blickar sökte Greta, men han fann henne upptagen av fru Brehm och fröken Arvidson.
En del av herrarna hade slagit sig ned kring spelborden.
Fru Weber gick förbi.
Den lätta darrning på handen, med vilken hennes man spelade ut sin sista trumf, undgick henne icke, och hon beslöt att agitera bland fruarna för tidigt uppbrott.
Mortimer och Karl Hammer resonerade i ett hörn av rökrummet med pastor Caldén om ritschlianismen.
Det var ingen som försvarade den, men pastor Caldén anföll den ur flera olika synpunkter.
Konsul Arvidson kom förbi; han stannade några ögonblick och lyssnade till samtalet utan att göra något inlägg.
Han hade icke tänkt mycket, ty han hade fört ett liv utan pauser, i ett rus av arbete och sällskapsplikter.
Fru Wenschen, som gärna rökte cigarretter, hade dragit sig in i en fönstersmyg med Grothusen.
Tomas gick igenom rummet.
-- Var är Hall? frågade han.
Hall hade gått.
Efter en liten stund lekte Tomas hök och duva med Märta och Greta genom alla rummen, köket också.
Dorff sjöng ett par franska visor och en sång av Sjögren.
Herr Wenschen trängde henne så nära in på livet han kunde, och när hon slutat, kretsade han kring henne som månen kring jorden.
Målet för hans strävan var att få sjunga en duett med fröken Dorff.
Det egendomliga med herr Wenschen var, att han verkligen hade en mycket vacker tenor.
Greta hade spanat upp ett avsides soffhörn.
Hon hade i en hast blivit så tung i huvudet, ja rent av sömnig.
I en mörk vrå ute i tamburen stodo Tomas och Märta och kysstes.
Han höll henne hårt pressad mot grosshandlar Wenschens ulster och kysste henne var han kunde komma åt.
Hon var stilla som ett lamm.
De dumma barnen hade druckit så mycket champagne, att de icke kunde hitta på något annat att säga varandra.
Herrarna vid spelbordet höllo paus; man hade kommit att berätta anekdoter om Karl XV.
Överste
Vellingk förde ordet.
Värmen blev mer och mer tryckande; översten kände på sig efter något som han kunde knäppa upp eller taga av sig, men han fann ingenting annat än sitt kommendörsband med svärdsordens kors, som han slet av halsen och stoppade i byxfickan.
Och de gamla herrarna sutto länge kvar med ansiktena illuminerade lika mycket av vinet och av minnena från den hänfarna tid, då en glad och lättfärdig monark trummade nationens öron fulla med legenden om sitt tygellösa liv.
Döbelnsgatan är den tysta och mörkt beskuggade gata, som i sakta sluttning följer västra sidan av Johannes' kyrkogård.
De gamla husens släta, grå fasader resa sig oåtkomliga för det sommargröna ljus, som genom kyrkogårdens lindar och kastanjer silar ned över gatan.
På själva den gamla minnesrika kyrkogården leka svärmar av fattiga, bleka barn bland gravarna, klättra på balustraderna och kräla upp och ner i solljuset över kyrkoterrassens breda trappor.
Tomas kom gående över kyrkogården.
Det var vid sextiden på eftermiddagen.
Kyrkans brokiga tegelspira flammade som en eldslåga i solen.
Han hade icke träffat Märta sedan Arvidsons middag, och det hade gått nära en vecka sedan dess.
Han hade dagligen promenerat på de gator, där han oftast brukat se henne vid middagstiden.
Alla de vackra ansikten, kända och okända, som förr brukat fängsla hans uppmärksamhet, hade som vanligt dragit honom förbi i gatans vimmel; men henne hade han icke sett.
Var gingo hennes vägar?
Höll hon sig inne, var hon sjuk?
Han måste träffa henne.
Så erinrade han sig då slutligen, otydligt som om han hade drömt det, att han någon gång under middagen hade lovat att låna henne en bok, som de kommit att tala om.
Han letade genast fram den och gick till Döbelnsgatan.
Brehms bodde tre trappor upp.
I den skumma tamburen tryckte han som hastigast häradshövding Ratsmans hand.
Ratsman hade varit där på visit och var just stadd på återväg.
Han hade ett kort, ljust skägg och bar pincené.
Han såg för övrigt mycket bra ut; hans växt var likväl något spolformig.
Märta var icke hemma, icke heller fru Brehm.
Tomas satt en stund i det lilla gammaldags förmaket, vars förnämsta möbel var ett mycket vackert gammalt spegelbord i empire, med vit marmorskiva, och pratade med fröken Berger, som han sedan sin barndom kallade tant Marie.
Hon tog emot boken, betraktade den med en hastigt prövande blick och lovade att lämna fram den.
Det var "Anor och ungdom" av Jac. Ahrenberg.
Tant Marie var en gammal dam på närmare sjuttio år med en ännu nästan flickaktigt ungdomlig figur och ett par blida, ljusa ögon.
Hon hade varit ett ovärderligt stöd för fru Brehm under de svåra tiderna och bar ännu alltjämt den drygaste delen av familjens martabekymmer.
Tomas var nedstämd över sin otur.
Vilka knep skulle han härnäst hitta på för att få träffa Märta?
Han reste sig och bad om sin hälsning.
I trappan stannade han några ögonblick och såg ut genom fönstret.
Dammkornen virvlade om i den smala orangegula strimma, som eftermiddagssolen kastade snett in från väster.
Fönstrets små röda och gröna prydnadsrutor målade bjärta reflexer, erinrande om färgspelet i någon barnslig laterna magica, på trappuppgångens gammalmodigt marmorerade väggar.
Huset var tyst, gården låg tyst.
Utanför bredde sig den ena gårdsinteriören bredvid den andra i dov eftermiddagsstillhet.
En jättehög gavelmur utan fönster badade sin tomma, blinda yta i solens skarpast svavelgula ljus.
Tomas stod med uppspärrade ögon och stirrade på denna blinda mur.
En tung beklämning hade fått makt med honom.
Hur kom det sig, att han stod här i en trappuppgång i ett främmande hus och stirrade på en tom mur och icke kunde slita sig lös...
Det hördes steg nere i trappan.
En ung flickas steg.
Det var Märta.
Hon hade gått fort och var andfådd och varm.
Hon hade en slät mörkblå vårdräkt och något rött siden i halsgropen.
Hon rodnade, då hon såg Tomas, och därefter rodnade hon ännu mera av förtrytelse över att hon hade rodnat.
De hälsade en smula förläget.
Tomas berättade, att han hade varit uppe med "Anor och ungdom".
Därefter stodo de tysta ett par sekunder och kunde icke finna något att säga varandra.
Han visste icke om han skulle kalla henne du eller ni.
Slutligen tog han mod till sig och sade lågt:
-- Jag har inte sett dig på så länge, Märta.
-- Du får inte säga du -- ni får inte säga du åt mig, inföll hon ivrigt.
Ni skulle kunna glömma bort er och säga det så att någon hörde det, tillade hon mildrande.
Därefter rodnade hon på nytt.
Hon hade visst sagt något dumt.
Men Tomas blev förbittrad.
-- Det är sant, fröken Brehm, kastade han fram med hård panna, jag har glömt att tacka er för sist.
Jag måste isynnerhet tacka er för er älskvärdhet hos Arvidsons.
Märta var gråtfärdig.
-- Ja, men det gillas inte.
Jag var så yr i huvudet.
Tomas kunde icke låta bli att le.
Då Märta såg hans löje, log också hon med en tår i ögat.
-- Ser ni, kandidat Weber, sade hon slutligen med en förtvivlad ansträngning att se allvarlig och förståndig ut, vi ä ju så unga ännu, och ingen av oss har någonting.
Tomas kunde icke svara något.
Han stod tyst och stirrade på de målade rutornas röda och gröna reflexer mot väggen och på dammet, som virvlade rött och grönt i solstrimman.
Sekunderna runno och blevo minuter.
Slutligen blevo deras ögon vilande i varandra.
-- Är ni ond på mig nu? frågade Märta lågt.
Tomas teg.
-- Är du mycket ond på mig nu, Tomas? viskade Märta.
Han fattade hennes hand och smekte den förvirrat.
Märta såg sig hastigt omkring, och i ett oemotståndligt begär att försona allt räckte hon honom sin ännu lika varmt röda kind att kyssa.
Därefter skakade de hand som två skolkamrater, vilka ingått försoning efter en tvist, och skildes som goda vänner.
Då Tomas hunnit ned på gatan, kom han att tänka på Ellen, som han hade lovat att möta vid halvniotiden på den tysta och folktomma delen av Strömgatan, utanför Bondeska palatset.
Han måste visst bryta med henne...
Ja, det var nu en sak för sig...
Bryta med Ellen!
Han tänkte allvarligt över detta ämne, medan han gick
Döbelnsgatan uppför, och han hade icke hunnit till hörnet av Malmskillnadsgatan, förrän hans utvecklade böjelse för praktisk moral av detta förhållande gjort en nyttig, ja nödvändig säkerhetsventil, som i umgänget med Märta skulle skydda honom mot varje frestelse att, vore det också blott i fantasien, göra några utflykter på förbjuden mark.
För övrigt var det ju ingen som visste något, och ingen skulle få veta något heller.
Tomas gick ned utför tunneltrapporna för att komma närmaste vägen fram till Drottninggatan.
Han ämnade gå till Gabriel Mortimer för att låna femtio kronor.
Förr eller senare skulle han naturligtvis vända sig till fadern med en begäran om medel att likvidera sina handskulder -- kanske skulle han också kunna hitta på något annat skäl, varför han behövde pengar -- men det föreföll honom, som om tillfället för närvarande vore olämpligt.
Han var visserligen icke något närmare invigd i faderns affärer, men han hade likväl på åtskilliga småsaker trott sig märka, att det för tillfället var ebb i dem.
Tomas hade på sista tiden upptäckt begreppet pengar.
Mortimer bodde nere i Klaratrakten.
Tomas fann honom vid hans stora gamla skrivbord av mahogny sysselsatt med att rita gubbar och färglägga åt sin lilla sjuåriga gosse.
Barnet hängde på armbågarna över bordet och såg på med stora, nyfikna ögon.
Mortimer sökte förena det nyttiga med det angenäma genom att göra sina ritningar så lärorika som möjligt.
Han hade nyss ritat en krokodil och höll nu på med en kines.
Utom sitt geografiska och zoologiska intresse hade dessa djur till uppgift att klargöra de båda olika sätten för användandet av bokstaven K.
Det kom in visky och vatten, och Mortimer bjöd Tomas en mycket svart cigarr, som han tände med någon tvekan.
Fru Mortimer gick kvittrande genom rummet; på armen hade hon en liten korg med strumpor, som skulle stoppas.
Tomas framförde hälsningar hemifrån; det var av gammal vana, ty han hade icke sagt hemma, vart han skulle gå.
Man talade om sina sommarplaner.
Tomas trodde, att hela familjen skulle stanna i staden över sommaren, utom Greta, som skulle resa ner till några släktingar i Skåne.
Kanhända skulle också professorn göra någon kortare studieresa nedåt Tyskland.
Mortimers skulle som vanligt bo ute vid Dalarö.
Barnet granskade beundrande de färdiga ritningarna.
-- Pappa skall skriva på en vers också, förklarade han, och där skall det stå vad det skall vara för färger.
Mortimer skrev dit en vers med stora, tydliga bokstäver, och gossen läste upp den högt, med ett läraktigt barns rena och klara uttal:
"En KROKODIL är grön som gräs; gör sen med färger fina en liten snedögd gul KINES ifrån det gula Kina."
-- Kina är gult på kartan, upplyste Mortimer.
Det har det alltid varit; det var det i min barndom också.
-- Gå in i barnkammaren nu och sätt dig och måla, Willy, tillade han, vänd åt gossen.
Willy gick.
En röd solstrimma lekte i rökskyarna i rummet och bland bronssakerna på skrivbordet.
Ute i salen satt Mortimers äldsta flicka, en liten åttaåring, och klinkade på en etyd.
Tomas kom fram med sitt ärende.
-- Femtio kronor, murrade Mortimer småskrattande, det är inte småsaker...
Han tog fram en femtiokronesedel, knycklade ihop den och stoppade den på halsen på Tomas under stärkkragen.
-- Du går den breda vägen, tycks det, tillade han något allvarligare.
Gå på med det, men akta dig för diket!
Han gick fram och tillbaka i rummet med cigarren i mungipan.
Då han kom förbi soffan, där Tomas satt, strök han honom lätt över håret i förbigående, liksom i distraktion, utan att säga något.
Därefter sjönk han ned i gungstolen.
Han hade plötsligt blivit tankfull och tyst.
Hans ansikte hade fått samma uttryck, som det haft några ögonblick under Arvidsons middag -- ett uttryck av grubbel över något förlorat, något bortglömt, eller över något som man en gång hade lovat honom och som aldrig kom.
Klockan var halv åtta, då Tomas gick från Mortimer.
Det dröjde ännu nära en timme, innan Ellen blev ledig.
Tomas drev omkring.
Solen var redan borta, och det började skymma.
Gustav Adolfs torg låg folktomt och ödsligt.
Över slottet mörknade den östra horisonten till ett allt tätare och djupare gråviolett.
Det var en av dessa underligt tysta och förstämda stockholmska vårkvällar, då kaféernas alla orkestrar förstummats på ett ögonblick, som på en vink av någon dold taktpinne, och flanörernas ström med ens runnit ut och blivit borta i sidogator och portiker.
Och mitt i stadens centrum kan man en lång minut stå ensam och förvånad och lyssna till ljudet av en vagn, som rullar någonstädes på flera gators avstånd, eller man kan undrande se ut över torget och låta ögonen följa de människoskuggor, vilka tyst och rätlinigt glida fram genom skymningen som på ett osynligt snöre.
Så med ens skräller det till i en orkester, och lyktorna tändas, och vagnar komma rullande, och flanörer med glimmande cigarrer börja trängas på trottoarerna, och man är åter i en levande stad...
Tomas hade kommit ut på Blasieholmskajen.
Vita skärgårdsbåtar gledo ut och in i hamnen med tindrande lanternor.
Strömmens dunkla vatten fräste här och där upp med ett askvitt skum.
Han satte sig på en av sofforna i museets trapphus.
Tätt nedanför honom drog strömmen av Skeppsholmspromenerande förbi, tätnande och glesnande i hastig växling.
Tomas tänkte på Ellen.
Hur skulle deras förhållande sluta?
Hennes besinningslösa hängivenhet kunde emellanåt nästan oroa honom.
Han hade helst velat, att hon i deras förbindelse icke hade sett något annat än han, en vårlig förlustelse för ett ungt och susande blod.
Det hade blivit en disig luft, ur vilken gasens lågor lyste fram, omgivna av stora, rödaktiga nebulosor.
Tomas fixerade oavbrutet den fil av ansikten, som drog förbi i skenet av den närmaste lyktan.
Han kände sig redan som en man med erfarenhet om världen och kvinnorna, och han trodde sig spåra heta och otillåtna drömmar bakom de långfransade ögonlocken i varje blekt flickansikte, som strålade upp i gasens ljus.
Nästan varje minut såg han på klockan.
Hon närmade sig redan halv nio.
Tomas tyckte sig redan känna den frestande kvava luften i det lilla undangömda hotellrum, till vilket han och Ellen så gott som varje afton brukade smyga sig bort, och i vilket den breda, vita sängen nästan upptog halva utrymmet.
Klockan hade slagit tio då Tomas kom hem.
Ellen vågade icke vara hemifrån längre; hennes mor skulle ha kunnat misstänka något.
Familjen satt ännu vid lampan i salen, utom Greta, som hade gått och lagt sig.
Det stod ännu dukat åt Tomas; han drack en kopp te och åt ett par smörgåsar.
Innan Tomas gick in till sig, såg han in till Greta för att säga godnatt åt henne.
Det var redan mörkt i hennes rum.
Han hade icke väl kommit innanför dörren, förrän Greta sprang emot honom i blotta linnet och gav honom en kraftig örfil.
Därefter hoppade hon upp i sängen, borrade huvudet i kuddarna och började storgråta.
Hon hade fått D på sin kria "Om nådemedlen".
Våren gick.
På soliga dagar följde regn, och efter regnet lyste det åter upp.
Vårdräkterna blevo allt ljusare och mera sommaraktigt lätta, och de vita narcisserna vissnade bort och glömdes för mandeldoftande klasar av hägg och syren, och solen brände allt hetare på tomma gator och på övergivna hus med tilldragna persienner.
Och de späda löven på parkernas träd växte och bredde ut sig till skumma, djupgröna valv, i vilkas skugga trötta människor kunde vila ut och drömma och rista streck i sanden.
Mortimers flyttade ut till Dalarö.
Brehms flyttade till svärfaderns lantställe på Lidingön och Webers blevo i staden.
Tomas och Märta sågo varandra icke ofta.
En gång träffades de av en händelse, då Märta var inne i staden för att göra några uppköp; då gingo de in på ett litet avsides liggande konditori högt uppe på Drottninggatan och åto bakelser.
De lovade varandra likväl att icke göra om det, ty slumpen fogade det så, att de blevo sedda av en väninna till Märta, som icke borde ha fått se dem.
Emellanåt skrevo de också små biljetter med förvänd handstil på kuvertet.
Det stod just ingenting i dem, annat än att de älskade varandra.
Junidagarna runno snabbt som brokiga pärlor rinna av en silkestråd, och det blev midsommarafton.
Tomas hade kommit sent upp.
Kvällen förut hade han varit tillsammans med Wannberg och några andra kamrater, ätit sexa på Stallmästargården och svärmat omkring i Haga och Bellevue hela den ljusa sommarnatten.
På hemvägen drog det upp till oväder och började ösregna; då följde han med Wannberg upp på hans rum, där de drucko sherry och spelade schack.
Under tiden klarnade det åter upp, och morgonsolen slog bländande emot dem, då de släckte den osande lampan och rullade upp gardinen.
Klockan blev sex, innan Tomas kom hem, och han fick icke sova mycket.
Fram emot tolvtiden steg han upp och åt frukost.
När han blev färdig, stoppade han en lärobok i fickan och gick ner i Humlegården.
Vid vattenbutiken träffade han en av kamraterna från gårdagen, Anton Recke.
Det var en blek, svarthårig ung man, tämligen undersätsigt byggd; han var flerårig medikofilare och känd i hela kamratkretsen för sina brokiga fruntimmershistorier och sina trassliga affärer.
Hans far var förmögen, men hade tröttnat på att betala sonens skulder.
De drucko ett par flaskor vichyvatten, medan de pratade om gårdagens äventyr.
Recke påstod sig ha hamnat någonstädes på Söder, vid Glasbruksgatan eller något dylikt.
Han bodde på Östermalm.
Han kände sig en smula ledbruten.
Därefter beklagade han sig över att han icke hade några pengar.
Pengar, pengar...
Detta ord hade för hans öron en mystisk klang.
Det föreföll honom, som om han stod ansikte mot ansikte med något övernaturligt, var gång han lyckades fånga in några sedlar i plånboken.
-- Varifrån komma de? frågade han.
Det har jag aldrig lyckats få någon förklaring på.
Han satt länge tyst och undrande med blicken ut i den sommarblå luften.
-- Jag vet bara vart de gå; men varifrån komma de?
Tomas trodde att han ville låna pengar och erbjöd honom tio kronor, ty han var tillfälligtvis vid kassa.
Recke avböjde vänligt men bestämt.
-- Nej tack, när jag vill låna pengar säger jag alltid till genast.
Jag lämnade för resten min klocka åt ett stadsbud för en stund sedan och sade åt honom att komma hit med pengarna.
-- Nej, det här går inte i längden, återtog han efter en stund melankoliskt.
Man får lov att skaffa medel på ett eller annat sätt.
Det finns en tegelhandlare vid Svartmangatan, som lär vara hjälpsam och medgörlig...
Tomas sökte förmå honom att avstå från alla tankar på den sortens affärer.
Recke hörde på, disträ, upptagen av sina egna kalkyler.
Stadsbudet kom med pengarna och kvittot.
Recke drack ur sitt glas och reste sig:
-- Jag måste vara hos Wannberg före klockan ett, sade han.
Jag blev skyldig honom 2:65 i går, och han påstod, att han måste ha dem i dag före klockan ett...
Tomas satt ännu en stund vid sitt vichyvatten och såg på barnen, som lekte i sanden.
Han köpte också några pepparkakor åt en liten hund, som kom fram och viftade på svansen.
En grå häst körde fram med en iskärra.
Hästen hade stora björklövsruskor i seldonen.
Nu först erinrade sig Tomas, att det var midsommarafton.
Och Märta hade senast skrivit, att hon kanhända skulle komma in på midsommaraftonen för att göra uppköp.
Hon skulle väl köpa några midsommargåvor åt syskonen...
Några små trumpeter...
Tomas reste sig.
Han visste icke vart han skulle gå, men han måste röra på sig en smula.
Han var rädd att han kunde somna, om han satt kvar längre.
Var skulle han kunna träffa Märta?
Det hade han ingen aning om.
Han drev långsamt omkring på de skuggiga gångarna i parkens norra del.
På en soffa under en fläderbuske med grönvita blomkvastar satt ett mycket magert gammalt fruntimmer med händerna i kors och blinkade mot solen.
En flaska eau-de-cologne stack upp ur den grönaktiga sammetsridikylen, som en gång varit svart.
Hon satt där och nickade och blinkade...
Tomas kände med ens en häftig lust att sitta just där detta gamla fruntimmer satt, under denna blommande fläderbuske, sitta där och blinka mot solen och se ut över all den sammetsmjuka grönskan.
Om hon ändå ville resa sig och gå!
Hon hade säkert suttit där i flera timmar.
Skulle det inte kunna intressera henne att se, hur det ser ut i den andra ändan av Humlegården?
Tomas gick förbi henne; efter ett par minuter vände han och gick samma väg tillbaka.
Soffan stod tom.
Det gamla fruntimret gick på darrande ben vägen nedåt, stödd på sitt grönaktiga paraply.
Nu hade hon också en liten hund med sig; det var samma lilla hund, som för en liten stund sedan hade kommit fram till Tomas i vattenbutiken och fått tre pepparkakor.
Tomas satte sig under den blommande fläderbusken.
Det är visst en lyckodag i dag, tänkte han.
Jag behöver ju bara önska en sak, så går det strax som jag vill.
Det var lugnt och tyst.
En domnad efterton av gatornas och torgens buller trängde fram, avlägsen och främmande som från en annan värld.
Vinden gnolade något för sig själv i de stora, gamla träden, ett långt stråkdrag, som svällde ut och tynade av och somnade bort.
Två gula fjärilar fladdrade fram och åter som levande flarn av ett silkespapper eller som gula rosors blad, vilka ett vindkast slitit lösa från deras stjälk och drivit ut på flykt, på irrfärder, i fladdrande oro...
Och vinden låter dem aldrig finna någon varaktig stad och unnar dem icke att vila; han driver dem att närma sig varandra och fly varandra och att åter närma sig...
Så långt blicken kan nå under halvslutna ögonlock breda sig gräsets mattor i sövande och entonig sommargrönska, och sommargröna träd med sällsamt avvägda konturer stå orörligt uppställda likt de halvregelmässigt skurna kulisserna i något teateridyllens eden.
Almar, lönnar, kastanjer...
Och silvergrå popplar...
Och helt nära, framme i prosceniet, avskild från de andra träden, står en grön och stor och mycket gammal ask.
Under dess krona drömmer skuggan mörk och sammetsdunkelt grön.
Och lyser icke där i gräset något vitaktigt och mjukt, som kunde vara en kvinnas vita kropp?
Något sovande vitt, som vrider sig sakta i drömmen?
Det kunde vara den första vita och mjuka kvinnan, Eva!
Det kunde också vara Ellen, eller Märta...
Om det vore Märta!
Och åter fladdrade de gula fjärilarna för hans ögon, höjde sig och sänkte sig, nalkades och flydde.
Och luften var blå och tom, och vinden gnolade och somnade bort, och det blev tyst.
Tomas spratt till.
Det var någon som kittlade honom på läpparna med ett strå.
Märta stod framför honom med röd mun och leende ögon och kittlade honom med ett grönt strå.
Därefter tutade hon honom i örat med en liten blecktrumpet.
-- Det här är din midsommargåva, sade hon till sist, när hon slutat upp att tuta, och räckte honom trumpeten.
Den var randig på tvären i de gräsligaste blå och röda färger.
Tomas och Märta följdes åt över Roslagstorg uppåt Johannes.
De hade kommit överens om att gå upp i våningen vid Döbelnsgatan och fira midsommaraftonen med en flaska vin och några bakelser, som de skulle köpa under vägen.
De vågade icke gå på ett konditori; man kunde ju aldrig vara säker på att icke bli sedd.
Tomas stannade framför ett leksaksstånd på Roslagstorg.
Han skulle köpa någon gengåva åt Märta.
Slutligen bestämde han sig för en liten gris av guttaperka.
Det var en särskild sorts gris: han hade ett hål i trynet, genom vilket man kunde låta honom suga upp vatten.
Sedan håller man honom mitt för näsan på någon, som man vill roa, och säger: se, en sådan lustig gris!
Då böjer han sig fram för att se bättre, och då klämmer man grisen på magen.
Då får den andre en liten vattenstråle mitt i ansiktet, och det är mycket roligt.
En sådan gris köpte Tomas åt Märta.
Det sprungo i kapp uppför de sneda och bräckliga trätrappor, som från Roslagstorg leda upp till Johannes kyrkogård.
När de hunnit halvvägs, måste de stanna och draga andan.
De vacklande, grå trähusen i backen badade i midsommarsolens mest stekvarma ljus.
De fattigas bleka fönsterväxter slingrade i trånsjuka krökningar sina stänglar och blad upp efter fönsternas dammiga, regnbågskiftande glas.
Ingen människa syntes, endast en svart katt med vita tassar, som satt på en dörrtröskel och slickade sol och njöt av middagshettan med hopknipta ögon.
Tomas tog hastigt