Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den store jordens beherrskare, hvars nåd öfvergår hvad menniskor kunna fatta, behagade gifva min herre tre dagars tid och lät bortflytta lådan på det ingen skulle krypa in i den, innan hans höga befallning af min herre blifvit fullgjord.
Och den vise Tjang-tschi-li begaf sig hem, och under tre dagars tid hvarken åt han eller drack, på det han skulle blifva mager.
Icke ens det finaste thé i de dyrbaraste koppar smakade han, ja till och med hans opium-pipa stod orörd.
De finaste inlagda frukter stodo på bordet, men, se hvad den vise förmår! han smakade dem icke.
Och dock fortfor hans anlete att glänsa likt fullmånen.
Och tvenne gångor om dagen stego hans sköna hustrur Y och E upp från sina soffor och stodo på sina små, äpplen liknande fötter, och försökte om de skulle kunna omfatta honom.
Men ack (deras små svarta ögon höllo på att af sorg mista sin glans!) när den glänsande Y och fullmånen E knöto sina långnaglade händer tillsamman på hans ena sida, då fattades ännu ett långt stycke, för att de båda andra händerna skulle kunnat knyta sig på andra sidan.
Men när de tre dagarne voro förflutna, måste Tjang-tschi-li bege sig opp till den mäktige herrskaren öfver alla verldens länder.
Han gick bäfvande till dörren af salen, men var dock icke alldeles utan hopp, ty i dag hade den himmelska
Ys och den rundsköna Es händer nalkats hvarandra så mycket närmare som bredden af en tumme.
Nedkastande sig till jorden för hvarje steg han tog, nalkades min herre.
Då befallte honom den store herrskaren, solens och månens broder, att han skulle gå fram till lådan och betyga sin vördnad.
Han lydde, men se, han kom icke i lådan.
Då utgick en ljungeld från den store och mäktige herrskarens mun och han sade:
"Tjang-tschi-li nedkastas i hungertornet, hans slägt har upphört att lefva och hans hus finnes ej mera, och kring gatorna utropas: så går det med den som icke lyder den store Förnuftets sol!"
I detsamma kommo soldater, som letade efter alla personerne i hans slägt för att aflifva dem, andra började att förstöra och nedrifva hans hus, och en, grymmare än de andre, hade redan lyft sin sabel för att skrattande hugga af mig mitt hufvud, men då kom ett bud som ropade: "håll! den höge Förnuftets sol, hvars vishet och mildhet öfvergår den på fästet lågande solen, har tillåtit att dessa mygg ännu må få glädjas af hans sken.
Stor och outgrundlig är hans nåd, han förlåter Tjang-tschi-li och hans slägt".
Det var en af barbarerne, som var en läkare, och han hade fått njuta den öfvermenskliga sällheten att breda ett plåster för den lysande herrskarinnan Ly--lo's lilla finger, som var sjukt.
Och som man sade, att barbaren kunde lindra hennes smärta, hvilken gaf en skymt af oro åt den höge Förnuftets sols helgade och ostörbara tid, så hade man kallat honom, och när han skulle gå bort hörde han omtalas min herres förbrytelse och straff.
I detsamma lät den höge Kejsaren, hvars gifmildhet öfvergår solens, fråga hvad han begärde till belöning för den tjenst han gjort, och han bad endast att få se den underliga lådan.
Och se, den höge herrskaren, hvars nåd öfverflödar, tillät det.
Barbaren skrufvade litet om något uti lådan, och så djerfdes han bedja om den nåden, att min herre skulle ännu få framställa sig inför den, och -- J som hören mig här, skolen häpnande förvånas att höra den högt uppsattes mildhet -- han tillät det, i glädjen öfver att den sköna Ly--lo icke mera skrek öfver sitt finger.
Den vise Tjang-tschi-li nedkastade sig, och barbaren ställde lådan framför honom, och se: han låg äfven der inne i hela sin längd, men liten och sammankrumpen.
Och den store förnuftets sol värdigades le och hans leende var en nådesol öfver de dömda.
Den vise Tjang-tschi-li skänkte mig sedermera åt Läkaren, och denne förde mig till ett underligt land, som heter England, och skänkte mig sen åt herrn här i huset, och så kom jag till detta besynnerliga land, der de en tid om året kläda öfver både gator och tak med hvitt tyg, såsom man ser der genom fönstret".
Just bredvid den nickande chinesen låg en indiansk pil.
Jag tyckte mig märka att äfven den ärnade sig att säga något, och verkligen hördes nu en stark manlig stämma yttra: "min broder, du hafver omtalat en saga om ditt land och din store höfding, jag vill säga dig en om mig sjelf.
Jag är en krigare af Anantukals stam, och mitt namn är Den stolte Björnen.
Jag var ung, jag hade ännu icke slagit många fiender och hade ännu icke tagit mig någon hustru.
Då såg jag en ung qvinna, hon hette
Det röda Hallonet och var den skönaste i vår stam.
Hennes fader ville icke sälja henne för mindre än hundrade bäfverskinn.
Den stolte Björnen ville äga henne, och hans Totam gaf honom god jagt.
Han förde henne i sin hydda, och Det röda Hallonet trifdes väl, ty så har ännu ingen hustru blifvit aktad.
Den stolte Björnen bemötte henne snarare som sin like än som sin hustru, och han hade ännu alldeles icke tänkt på att taga sig flera hustrur.
Då öfverföll Schanano-stammen oss om natten, deras höfding ägde en knif, som han hade erhållit af de hvita männen, och deras trollkarlar hade gifvit den makt att alltid gifva seger öfver rödskinnen i hvems hand den än var.
Den var spetsig på udden och skarp på båda sidor.
Lifvets herre hade sändt oss en så tung sömn, att vi icke vaknade, innan de hade inträngt i våra hyddor; och vi föllo i deras händer, som bäfvern stängd från sin boning.
De hade tagit mina vapen innan jag vaknade, men med min hand nedslog jag de tvenne första.
Sedan slog mig en med sin tomahawk så, att jag föll som död, och så bundo de mig.
När jag vaknade, hörde jag Schanano-höfdingen säga åt min hustru: "Du är skön, Schananos krigare skola strida om dig.
Jag vill döda dig, det är bättre att Hallonets saft flyter, än att krigarenas blod gjutes".
Han lyfte sin stridsyxa, och min själ gladdes att Det röda Hallonets läppar icke skulle vidröras af någon annan.
Men hon svarade:
"Schananos höfding är icke svag, hans krigare taga icke hans byte af honom.
Skona Det röda Hallonet, tag henne till din hustru".
Jag röt af vrede.
Mina väktare skrattade.
Höfdingen sade:
"Björnen är icke så stolt nu, som då han slog våra krigare på fältet.
I morgon då björnen skall dö, vill jag taga dig till min hustru under det han sjunger sin dödssång.
Vi vilje se, om den unge är en krigare, eller om han har mjölk i sina ådror.
Nu skole vi tåga hem".
Följande dagen eldades en svetthytta för höfdingen; jag stod bunden vid en påle ett stycke derifrån, nära ingången till hans hydda.
Schananos qvinnor och barn samlades redan omkring mig och uppstämde sånger, stundom började en och annan att söka tillfoga mig smärta.
Jag kände det icke och de andra hindrade dem att fortfara i det de sade:
"icke förr än höfdingen återgår till sin hydda efter svettningen".
Höfdingen gick till svetthyddan, hans hand lekte med trollknifven, som hängde vid hans sida, och när han kom nära pålen der jag stod bunden sade han:
"Det röda Hallonet skall komma för att gnida mig och sedan skall hon föras till min hydda".
Och nu beredde sig Schananos att gifva mig en krigares död.
Men min vrede var vida större än mina smärtor, och jag hånade mina plågare.
Då fördes Det röda Hallonet förbi ifrån svetthyttan och hon stannade och sade:
"Stackare ären J, som icke kunnen få ens en bäfverunge att klaga.
Ären J rädde för den ensamme mannen, efter J binden hans händer?
Lossen hans händer och gifven mig en knif, så skolen J få se, huru hans hjerta skall vekna, och J skolen få se, att jag är värd att vara eder Höfdings maka".
Schananos skreko gällt:
Ho-ah, oah, räckte henne en knif och lossade mina händer.
Min Totam stod mig icke bi, mina ögon voro förmörkade, så att jag icke såg hennes mening och jag röt till henne: "qvinna, kommer du mig nära så krossar jag dig med dessa händer".
Men hon sade högt och hånande:
"din blod är hvit, du är ingen krigare, utan en katt!"
Med upplyft knif nalkades hon mig, men då hon kom mig nära sänkte hon den mot sin andra arm, som hon höll rak vid sin sida.
I samma ögonblick ryckte jag knifven af henne och stötte den i hennes bröst.
Hon föll till mina fötter, men hon reste sig åter litet, ryckte ur sin arm
Höfdingens trollknif, som hon bar dold deri, och bloden frusade efter ur såret, och hon sade:
"Jag har lyckats, befria dig nu.
Jag hade velat strida vid din sida med den andra knifven, men kan ej mer".
Och hon slöt sina ögon, och jag såg att hon dog, och jag hade velat stöta knifven i mitt bröst, men jag ville ej lemna
Det röda Hallonets lik åt fienderna.
Jag tog det på min arm, afskar mina band och nedstötte hvar och en som nalkades under det jag bar henne bort.
Slutligen afsköt någon en pil emot mig, den store anden styrde den genom mitt hjerta, och den upptog min själ.
En gång skall väl ock pilen förstöras, och den store anden upptaga mig på sin ö".
"Hvilken vildhet, hjelp mig jag svimnar!" läspade den lilla sockerfiguren på blå bandrosen.
"Dårskaper!" sade nu den judiske presten.
"Men vill väl detta fåvitska slägte höra den vises ord?
Står jag icke här dag och natt och predikar, men ho hör mig.
Viljen J blifva vise, så tigen och hören mina ord.
Först vill jag dock för eder uppläsa denna gamla urkund, som jag har i handen.
Det är ett bihang till Judiths bok.
Sedan vill jag lära eder vett och visdom.
Så tigen stilla och lyssnen:
I Gilgal bodde en man af Benjamins stam, hvars namn var Amram.
Han hade många söner, men endast en dotter vid namn Maheli.
Denne Amram hade en anförvandt, hvilken bodde i Nobah och dref handel i Ammons land.
En dag, då Amram kom hem af fältet, mötte honom en man, den der sade: är du Amram Nurs son?
Ja, svarade Amram, jag är det.
Då sade mannen: jag är Jethurs, din frändes, tjenare.
Så säger Jethur din frände: se jag vill gifva Isboseth, min son, en hustru innan jag dör, på det han icke må taga sig hustru af hedningarnes döttrar.
Gif honom derföre din dotter.
Denne min tjenare skall ledsaga henne hit tillika med de handelsvaror han åt mig skall hemta.
När jag är död, må min son draga med sin hustru till vår stam och begrafva mig der, och han skall ärfva alla de rikedomar dem jag förvärfvat.
Och Amram förde tjenaren i sitt hus och undfägnade honom och sade: mycken lycka är i dag mitt hus vederfaren, att min broder, den Herren välsignat med stora håfvor, uppsöker sin ringe broders dotter, till hustru åt sin son.
Men om aftonen, då Maheli skulle hemta vatten, ställde hon sin kruka vid brunnen och satte sig ned derinvid, och hon gret.
Då kom hennes broder Elisama, den hon mest kär hade af sina bröder.
Men han hade varit ute i marken och visste icke hvad skett hade, och då han såg henne gråta sade han:
Maheli, min syster, hvi gråter du?
Visserligen må jag gråta, svarade Maheli, att jag måste lemna min fader och min moder och mina bröder, för att fara till hedningarnas land och blifva Jethurs sons hustru.
Elisama frågade åter:
Gifver vår fader dig till hustru åt honom, som dröjer bland hedningarna för att samla egodelar till och med då, när hans fader engång hvarje år kommer till Nobah, der hans hem är.
Det må vår fader icke göra, han skall icke lemna vår dufva åt falken.
O Elisama, svarade Maheli, falken kan väl sönderslita dufvan, men icke varder hon derföre en falk.
Herren varder mig ledande och skall beskydda mig för ohelgande.
Nej, Maheli, det får icke ske, vår fader skall höra mina ord, han får icke lemna dig åt styggelsen.
Min broder, svarade åter Maheli, hvad är jag, att min broder för min skull skulle synda emot vår fader.
Herrans vägar äro outgrundeliga.
Mig varder icke annorlunda gående än honom behagar.
När nu sju dagar hade gått förbi, bröt Jethurs tjenare opp, och Maheli och hennes tjenarinna och alla handelsvarorna och de tjenare, som skulle föra varorna, voro alla redo att börja resan.
Men Amram och hans hustru välsignade sin dotter, och Maheli gret, och hennes fader och moder och hennes bröder och allt husfolket greto, ty hon hade varit såsom ett silfverfat med kostelig rökelse i huset.
Men när de hade farit några dagar och kommit till slätten Zophim, då kommo röfvare från bergen och öfverföllo och slogo tjenarena och förde Maheli och hennes tjenarinna till Ammons land och sålde dem åt en köpman.
Och köpmannen gick till Achior, som var en öfverste öfver all Ammons barn, och sålde Maheli till hans frustuga.
Då Achior fick se henne, blef han upptänd af kärlek till henne, ty hon var däjelig som en ung blomma i Hermons dal, den daggen ännu ej skakat af bladen, och såsom en vattenlilja, den der vaggas af Jordans vågor och stundom gömmer sitt anlete bakom vattnets skira slöja.
Och han talade vänliga till henne, men Maheli teg och lyfte ej upp sina ögon.
Då lät Achior föra henne i det vackraste rummet i sin frustuga, och trodde att hon var af räddhåga förstummad, och talade alla dagar vänliga till henne och gaf henne kosteliga smycken och skänker, men hon talade intet och rörde sig icke, utan satt som ett beläte.
Men Achior blef så intagen af kärlek till henne, att han frågade intet efter sina andra qvinnor, utan lät dem gå hvart de ville, och han gaf dem frihet och ville endast taga Maheli till hustru.
När han nu åter inträdde till Maheli och sade: min älskade, se för dig har jag bortjagat dem alla, såsom man bortsopar dammet för en drottnings fötter, ty du är mitt hjertas drottning; men fresta mig nu icke längre, ty min vrede skulle ångra både dig och mig.
Då böjde sig Maheli för honom och sade:
Herre, se din tjenarinna.
Herren Israels Gud, som gifvit mig i dina händer, har gjort ditt hjerta mildt emot din tjenarinna.
Du skall icke förneka mig, att helig hålla Israels Gud och honom allena dyrka.
Achior blef öfver måttan glad och gaf Maheli det löftet, att hon finge dyrka sin Gud på sitt sätt och huru hon ville, och att han skulle skaffa henne qvinnor af Israels döttrar till betjening.
Så hade nu Maheli öfver ett år varit hos Achior och hon hade födt honom en son.
Och Achior älskade Maheli, och Herren vände Achiors hjerta så att han lyssnade till hennes ord, då hon talade om Herren Israels Gud och hans stora under och verk.
Och Achior sade: visserligen är din Gud en stor Gud och en mäktig, den stora under förmår.
Men se, då kom ett budskap, att Achior med allt sitt krigsfolk skulle bryta opp, ty Konungen sände sin Härhöfvidsman Holofernes att draga ut mot all riken, som vesterut lågo, för att göra dem sig underdåniga.
Och Holofernes underlade Konung Nebucadnezar många land och förstörde städer och bortförde folk och egodelar, så att fast ingen mera vågade stå emot honom, utan kommo regenterna och de yppersta af folken emot honom med pipor och trummor och stor ära, men ändock vunno de icke nåd inför honom, utan de skulle prisa Nebucadnezar allena som sin Gud.
Och Achior var en väldig krigshöfding, men då kriget numera endast hade blifvit ett segertåg från det ena landet till det andra, och alla föllo till Holofernes utan svärdsslag, då kände Achior längtan efter Maheli, och hans hjerta var brinnande i honom, att han på så länge icke hade skådat hennes anlete, det han älskade.
Och han sände budskap att hemta henne lönligen.
Och hon tog sin son med sig, och Achior dolde dem hos sig.
Men Israels barn förtröste uppå Herran och befästade sig på bergen och i städerna och fastade och bådo till Herren Israels Gud.
Och det vardt sagdt
Holofernes, att Israels barn rustade sig och ville värja sig, och han förgrymmades svårligen och frågade hvad folk detta var och hvarpå de hade sin lit.
Och Achior steg fram och han svarade och omtalade alla Herrans stora under med Israels barn, och berättade huru han dem i alla farligheter hulpit hade, och huru de genom Herrans hjelp mäktige fiender underkufvat hade.
Och han sade, att så länge de mot Herren intet syndade, skulle ingen emot dem något förmå.
Och rådde han derföre Holofernes att låta befråga, om de hade sådan synd begått, ty eljest skulle han dem intet vinna kunna.
Då Achior hade talat, vordo alla Holofernes höfvidsmän vreda och ville döda honom, och Holofernes förgrymmades emot honom och han sade:1 "Såsom dem gående varder skall dig ock gå, ty jag vill sända dig till dem, på det du må blifva straffad med dem".
1 Judiths bok 6:te kap. 6:te vers.
"Så befallte Holofernes sina tjenare att de skulle taga fatt på Achior och föra honom bort till Bethulien uti Israels barns händer".
"Och Holofernes tjenare grepo honom och då de kommo öfver slättmarkene intill berget, drogo skyttar ut emot dem".
"Då veko de afsides om berget och bundo Achior vid ett träd, med händer och fötter och stötte'n neder och låto så hänga'n, och foro till sin herra igen".
"Men Israels barn kommo ned af Bethulien till honom och gjorde honom lös och hade honom in i Bethulien och ställde honom midt ibland folket och frågade huru det tillgånget var och hvarföre Assyrierne hade hängt honom".
"Och Achior svarade och berättade huru det allt tillgått hade, och allt folket föll på sitt ansigte och tillbad Herren".
"Och de fastade och bådo hela den dagen, och de sade åt Achior: våra fäders Gud, hvilkens makt du prisat hafver, varder dig så vedergällande, att de intet skola få se sina lust på dig, utan du skall få se huru de slagne och nederlagde varda".
Men Maheli väntade hela dagen, att han skulle hemkomma, och då han icke kom bedröfvades hon och sade: hvad har händt min herra?
Och hon sände en tjenare ut att speja, och tjenaren återkom och bådade henne hvad som händt.
Och Maheli vred sina händer och afklädde sig sina kosteliga kläder och låg hela natten och bad inför Herran.
Men mot morgonen innan solen gått upp, kastade hon en mantel öfver sina skuldror och insvepte sin förstfödde deruti, och gömde ett bröd i sin klädnad, och sedan hon ännu bedt en bön till Herran vandrade hon bort.
Och Herrans hand omskyggade henne, så att ingen af väktarena blef henne varse, och hon vandrade allt framåt, och då krafterna öfvergåfvo henne bad hon till Herren, och hon kände sig åter styrkt, och hon nådde slutligen bergen och gömde sig der.
Men hon bad en bön och sade:
Herre Israels Gud, Du som hafver beskyddat Hagar och Ismael i öknen, se i nåd till detta barn att det icke förgås.
Du, som gifver fågelns ungar skjul emot ovädret, skydda ock denne som är skyddlösare än de.
Och när hon hade bedit, såg hon ned på barnet och såg att det log, som barn le då de i drömmen se Herrans englar, och hon sade:
"Lofvad vare Herren, Herren.
Jag hade mycket bekymmer i mitt hjerta, men din tröst gladde min själ.
Herren är mitt hopp, den högste är min tillflykt.
Dig varder intet ondt vederfarandes och ingen plåga skall nalkas din hydda, ty han hafver befallt sinom änglom om dig, att de skola bevara dig på allom dinom vägom.
Herren varder icke förlåtande den tröst till honom hafver".
Och hon gret.
Men när hon hvilat en stund ville hon stiga opp för att gå vidare och då förmådde hon det intet, utan måste blifva sittande vid stenen der hon sutit, och barnet vaknade och hon lutade sitt hufvud sörjande emot honom.
Men se då öppnade han för första gången sin mun till att tala och sade:
Abba.
Och modren hörde sin förstföddes första ord, och glädje och frid vardt åter i hennes hjerta, och hon dröjde så qvar öfver den natten, och satt vakande öfver sitt barn.
Och Herren skyddade henne, så att hon ej blef upptäckt af någon, och att intet vildt djur nalkades henne.
Men då morgonen begynte gry, steg hon opp och kände sig så mycket styrkt att hon förmådde gå, och så befallte hon sig
Herranom och vandrade med barnet på sin arm till dess hon kom till staden, och hon trädde till stadsporten, hvilken var tillsluten.
"Hvem är du och hvad begär du?" frågade henne väktarena.
"Jag är en af Israels döttrar, Maheli, Amrams dotter, och beder att j tillåten mig att uppsöka Achior, min herre, den j i går hafven fört in i eder stad".
Men de som vid porten vakt höllo gjorde somliga gäck af henne, för det hon var en ensam qvinna, och somliga sade, att de ej vågade låta någon in.
Men se, då kom der gående en hög qvinna, klädd i sorgekläder, och hon frågade hvad som å färde var, och vakten sade, att en qvinna med ett barn på armen, som sade sig vara Achiors den Ammonitens hustru, bad att hon måtte blifva insläppt, men de fruktade att det vore en list af fienden.
Då svarade den sorgklädda qvinnan:
"Fören j krig emot qvinnor, att i rädens denna?
Låten opp för henne eller ock gån till eder öfversta och spörjen honom, men låten icke den trötta försmägta i väntan".
Då lät vakten opp porten och vid det den uppläts föll täckelset af Mahelis hufvud, ty barnet hade fattat deruti och lekt dermed.
Men Maheli inträdde, och alla undrades öfver hennes fägring och öfver barnets.
Men den höga qvinnan i sorgkläderna gick till Maheli och sade vänligt:
"min syster du är trött, kom i mitt hus.
Jag är enkan Judith, Merari dotter, kom jag vill låta båda din ankomst för din herre".
Maheli tackade henne, men då hon ville följa henne, såg Judith att hon darrade och hon stödde henne vid sin arm och förde henne till sin boning.
Och folket som stod derinvid sade: se Libanons ceder och däldens lilja!
Och Achior kom, och han gladdes, och han tog sin son på sina armar och sade:
"Mycken glädje har mig nu vederfarits: fast jag mycket lemnat, har jag nu mitt bästa här.
Men större är ock derföre nu min fruktan att Konungens folk skall vinna staden.
De äro talrika och mäktiga".
"Nu rädes jag intet mera", sade Maheli, "sedan jag återsett min herres ansigte.
Herrans hand skall beskydda oss".
"Herren skall icke öfvergifva sitt folk.
Han kan väcka upp en försvarare af sådana som detta barn, om honom så behagar", sade Judith.
Och Holofernes med sin här drog upp emot Bethulien och trängde staden allt mera och förstörde vattenrännorna, och satte vakt vid brunnarna, och när de nu i tjugu dagar hade förvarat brunnarna, blef stor jemmer i staden, och det fanns icke vatten mera än för en dag.
Och folket klagade och ville gifva sig åt Holofernes.
"Men då stod Ozias, deras furste, opp och gret och sade:
Käre bröder, hafver dock tålamod och låter oss ännu i fem dagar förbida hjelp af Gud".
"Om han ville bevisa oss nåd, och sitt namn härligit göra".
"Varder oss i dessa fem dagar icke hulpit, så vilja vi göra som j bedit hafven".
Och Achior gick till Maheli och förtäljde hvad öfverenskommit var, och han sade:
"Inom fem dagar skall staden öfverlemnas åt fienden, om ej hjelp kommer, och hvadan skulle den komma?
I östan och vestan finns ingen, som skulle våga stå emot konung Nebukadnesar".
"Herren Israels Gud", svarade Maheli, "mot honom äro jordens konungar som stoft och deras makt och herrlighet en flägt!"
Och Maheli gick in till Judith, lade barnet i hennes armar och sade:
"Judith, o min syster, låt icke honom blifva gifven till spillo".
Judith smekte leende barnets lockar och frågade:
"Hvad önskar du Maheli?"
"Judith, o Judith, låt icke Herrans namn komma på skam!
Om icke hjelp kommer, vilja de inom fem dagar lemna staden åt fienden".
"Hvad är det de synda och fresta Herren", utbrast Judith med vrede.
"Hvad berättar du mig.
Skall jag sådant höra?"
Och hon reste sig opp, och hennes kind blossade.
Men hon nedsatte sig åter och sade:
"Ack, hvad kan en svag qvinna!
Hon vill höra hennes ord, om hon bestraffar deras otro och deras hjertans hårdhet".
Maheli svarade:
"Gå i Herrans den store Gudens namn, och han skall vara med dig och gifva dig kraft att blifva en Debora!
Ve, jag kan intet.
Jag är som det svigtande röet, som vinden böjer, eller som vinrankan, som står endast så länge den stödes af trädet; men du så stolt i din höga fägring, Herren har gjort dig till ett redskap i sin hand.
Der det starka redskapet brister, kan arbetaren ännu lyckas med det böjliga, och der mannens mod brister, kan Herren bereda sig ära genom en qvinna.
Judith, låt icke lemna staden i fiendens hand.
Låt icke hedningarne säga:
"se, vi hafve förtrampat dem som förlitade sig på Herren".
Judith svarade intet, utan satt tyst, och Maheli gick åter bort med sitt barn.
Men Judith stängde sig inne och bad till Herren.
Men Achior trädde till Maheli och sade:
"Maheli, mitt hjerta är tungt öfver pilten.
Visste jag dock huru jag skulle kunna sända dig hädan med honom".
"Icke må min herre vilja sända sin tjenarinna bort ifrån sig om han ock kunde!
Underliga hafver
Herren ledsagat mig hit till min herra och åter till mina fäders land, han skall icke nu förlåta mig.
Skulle icke hans makt förmå att frälsa hans folk.
Underliga äro hans verk.
Hans makt hafver skapat fästen och himlar, och hans mildhet hafver icke aktat för ringa att göra det silkeslena hullet på barnets kind.