Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Lagutskottet, till sin påföljd, såsom brott stämplade falska bekännelsen har emedlertid, på sätt äfven uppgifvit blifvit, just denna befrielse till sannolikt föremål, eller måhända det ännu förlåtligare, att få straffet fördröjdt, eller att förskaffa sig rörelse och åtkomma frisk luft.
Om brott i och för befrielsen, eller unde,r rymningen, föröfvas, så medför det ett gifvit och särskildt straff för sig; men försöket att på längre eller kortare tid undkomma fängelset kan svårligen hänföras under rubrik af egentligt lagbrott, utan torde snarare innefatta endast afvikelse från nödig PolisOrdning.
Vådan för det allmänna ar ock densamma, antingen flygt beredes genom falsk bekännelse, eller andre listige utvägar; men, enligt LagUtskottets tillstyrkande, skulle det svåraste straff kunna åläggas den, som diktat på sig brott, ehuru möjligen på blotta anledningar häktad och under tilltal ställd, under det den öfverbeviste brottslingen, som gjort verkliga rymnings-försöli och äf - Ben 3o Mars c, ra. ven lyckats deri, skulle Gndgå "allt ansgar derföre; äfvensom af Utskottets förslag skulle följa, att afsigten belädes med straff och icke gerningen.
Jag kan således icke gilla de allmänna grunderne för Utskottets Betänkande.
I öfrigt håller jag före, att om anstalterne vid fångföringen och vården derunder äro behörige, samt ansvaret för dem, hvilka dermed hafva befattning eller äga att vaka deröfver, vore strängt och vid förefallande tillfällen tillämpades utan skonsmål, så borde ej de svåra följder för allmänna säkerheten uppstå, som befaras af fångars osannfärdiga bekännelse och deras deraf föranledda kringforslande.
Men som genom sådan falsk angifvelse Kongl. Maj:t och Kronan tillskyndas kostnad, samt allmogen ökad skjutsningstunga, och onekligt är, att under forsling brottslingar ofta undkomma, hvarigenom de sättas i tillfälle att begå nya brott, vill jag dock medgifva, att bestraffning må följa den falska angifvelse!!, endast bestraffningen blifver lämpad efter denna quasi-förbrytelses beskaffenhet.
I detta afseende kan jag likväl ej godkänna den af Utskottet gjorde tillämpning af 36 §. 17 Cap. RättegångsBalken, emedan der förutsattes, att brott verkligen blifvit begånget och icke, såsom nu är fråga, alt det tvärtom i sjelfva verket ej ägt rum.
Med antagande af hvad Utskottet tillstyrkt, skulle möjligen en enfaldig häktad person, tubbad af andra, kunna origtigt på sig bekänna ett I 3y4 Den 3o Mari e. m. brott, för hvilken bekännelse lian skulle komma att lida högsta kroppsplikt och lifstidsfängelse, ett straff, alltför strängt för en lättsinnighet, som i moraliskt afseende icke tål jemförelse med det brott förenämnde person å sig bekänt men icke föröfvat, och för hvilket lagstiftaren stadgat straffet.
Den oformlighet skulle ock derigenom uppkomma, att om en häktad förbrytare bekände på sig gerning, som han ej begått hvarå dödsstraff borde följa, lian, enligt 5 §. i3 Cap, MissgerningsBalken, der kroppsstraff i ty fall efter omständigheterne föreskrifves, skulle beläggas med ett lindrigare straff, än om han orätt bekänt på sig ett mindre brott.
Efter min tanka bör det straffvärda icke mätas efter beskaffenheten af det brott, hvilket den häktade emot sanna förhållandet bekänt på sig, emedan det obehöriga i dess förfarande är enahanda, antingen det diktade brottet är större eller mindre, och afsigten med den falska bekännelsen i det ena eller andra fallet är densamma, det vill säga att kringföras, eller att vinna befrielse från fängslandet.
För öfrigt får jag anmärka, att i lagförslaget ej finnes tydligen utmärkt, hvar och när den omnämnde varningen skall gifvas, antingen i häktet eller vid Domstolen.
Meddelas densamma först på sednare stället, så har det onda, hvilket man sökt förekomma, nemligen fångens obehöriga kringförande, redan inträffat.
Den 3o Mars e. m.
På grund af hvad jag sålunda anfört, tillstyrker jag, att, med ändring i LagUtskottets förslag, antingen 5 §. 13 Cap. MissgerningsBalken må lämpas till hvilken falsk bekännelse som helst, nemligen alt den skyldige derföre må plikta med fängelse vid vatten och bröd, spö eller ris, efter omständigheterne, eller att det må stadgas, att den häktade person, som falskeligen å sig angifver brott, af hvad beskaffenhet det vara må, med undantag af sådant, på hvilketdödsstraff bör följa, skall för sådan angifvelse straffas med sex pär spö eller deremot svarande par ris, eller fängelse vid vatten och bröd, derest, på anledning att uppgiften ej är sannfärdig, han icke, efter erhållen varning af vederbörande, samma origtiga angifvelse återkallar, innan han till ransaknings undergående förpassas och afsändes, hvaröfver behörigt protocoll borde uppsättas och fången åtfölja lill den Domstol, der han skall ransakas och dömmas; börande, efter min tanka, bestraffningen i lämpelig mon ökas, om genom den falska bekännelsen eller andra utvägar fånge, som sedan ertappas, beredt sig flykt och densamma i verket satt.
Måhända vore extra-judiciel bestraffning i dessa fall lämpligast, enär förbrytelsen mera torde tillhöra Polismagtens be-' handling, än Domare-magtens; men som sådant kunde leda till missbruk, torde ett bestämdt lagstadgande icke vara ur vägen. 376 * Den 3o Mars e. m.
Den fredlige och laglydige medborgaren bör visserligen skyddas, så vidt möjligt är, till person och egendom; men detta bör dock icke ske på bekostnad af allmän rättsprincip, och ehuru de olyckliga varelser, hvarom lagförslaget handlar, utgöra Nationens afskum, äro de dock ej satta utom rättstillstånd, och måste, under det förhållande, hvari de genom sina förbrytelser försatt sig, såsom dock ännu varande medlemmar i samhället behandlas.
Pä grund af de emot LagUtskottets ifrågavarande
Betänkande sålunda gjorde anmärkningar, blef detsamma, uppå derom af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställd Proposition, af Ridderskapet och Adeln till Utskottet återreisitteradt.
Vid förnyad föredragning-biföllos följande LagUtskottets den 17 sistlidne Januarii afgifne, och den 16 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkanden: N:o3i.
Öfver väckt motion, attKongl.
Förordningen den i3 Junii 1800, huru med städsel och lego af jord på landet förhållas bör, må utsträckas till arrenden af jord i städerne.
N:o 3a.
I anledning af väckt motion om förnyande af Kongl. Kungörelsen den 37 Augusti i8a3, angående vederbörandes
Den 3o Mars e. m. 377 Sliggande, att tillställa sä väl Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, som Presterskapet, förteckningar öfver dem, hvilka för lagbrott blifvit vid Domstolarne sakfällde, eller under framtiden ställde m. m. N:o 33.
Öfver väckt motion om förhöjning af afgiften till Kyrkan för förnyadt lägersmål.
Upplästes till justering PleniProtocoIlet för den 22 sistlidne
December förmiddagen, intill slutet af Grefve Frölichs, David, deruti upptagne första munteliga anförande.
Jag tyckte mig höra uti det nyss till justering uppläste Protocoll, att stampningar hade afhrutit en Talare.
Jag hemställer, om det icke vore bäst, att delta uttryck af stampningar finge utgå; särdeles som det icke betecknar något, hvilket förtjenar att öfverflyttas i tryck.
Jag får underställa så väl Herr Grefven och LandtMarskalken som Ståndet, huruvida icke våra Protocoller måste innehålla en fullständig beskrifning på hvad sig tilldrager.
Jag tror således, att det icke kan undvikas, att vid de tillfällen, då en sådan oordning inträffar, det anmäles i Protocollet.
Men om Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet blir 3y8 Dea 3t> Mars e. m.
Väckt på origheten af ett sådant oskick, hoppas jag, att Protocollen ej skola bära vittne om dessa sorgliga uppträden, att Talare blifvit tvungne afbryta sine yttranden.
Jag tror, att i OrdningsStadgan redan finnas correctiver deremot; men jag medgifver, alt stadgandet är sådant, att det med svårighet kan handhafvas, emedan det nästan är omöjligt att märka, hvem sorn i detta fall förbryter sig.
Jag tror, att de vitén, som i OrdningsStadgan finnas föreskrifne, ej skulle behöfvas, om Ridderskapet och Adelil gaf uppmärksamhet till de skadlige följder, som kunna uppkomma genom den omtalade oordningen.
Derföre anhåller jag, att hvad som vid denna Riksdag passerat måtte få stå qvar, men att vi tillika inom oss göra en öfvenskommelse och, på utaf Herr Grefven och LandtMarskalken framställd önskan, besluta, att sådane uppträden ej mera skola förekomma.
Jag hemställer, om icke ordet oro eller liflig oro kunde begagnas vid detta tillfälle; att säga, med hvilka instrumenter den blifvit uttryckt, torde vara onödigt.
Lika med den värde Talaren, som föreslagit en öfverenskommelse, att vi icke må yttra vårt missnöje på detta rum medelst stampning, skulle jag önska; att en sådan öfverenskommelse Den 3o Mars e. m. 379 kunde blifva gjord; men nu är ej fråga derom, utan med hvad term ett missnöje, som ägt rum, skall uttryckas, med bibehållande af sanning, i Protocollet.
Jag skulle tycka, att, till motsvarighet af det redan antagna uttryck: ”härtill hördes flere ”yttra deras bifallkunde bullret eller stampningen, då den ägde rum, uttryckas med: ”härtill hördes fleres ogillande.”
Man hade då sparat sig obehaget, att uttrycka sättet.
I fall de uttryck begagnades, som Friherre Boije och Grefve von Schwerin föreslagit, skulle följden blifva, att man finge höra beständiga stampningar, emedan detta sätt, att uttrycka sin känsla, derigenom finge en slags laglig helgd.
Det rätta sättet att uttrycka sitt missnöje med en Talare, är att förena sig med de Talare, hvilka bestrida sådane sattser, som han yttrat.
Detta är det naturligaste och mest instämmande med vår värdighat.
För öfrigt innebär det ett nödvändigt vilkor för lagstiftande församlingar, att icke känslan får ögonblickligt uLtrycka sig med händer eller fölter, eller rop.
Det är i djupet af sitt bröst, som Lagstiftaren bör qväfva sitt missnöje eller hemta sitt bifall till dagens Talare; och det är blott hans handling, hans beslut, som deraf böra bestämmas, ej hans lemmar, som böra sättas i rörelse.
Jag anhåller derföre, ehuru jag visserligen 38o Den 3o Mars e. ro. inser det obehagliga, för Ridderskapet och Adeln att hafva sådant intagit i Protocollet, att det måtte stå qvar, emedan det som har skett, icke mera kan eller tor hjelpas; rnen jag ber, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes till Ståndet framställa sin önskan, att Ståndet måtte Öfverenskomma, att ett så sorgligt uppträde framdeles ej skall komma i fråga.
Jag är visserligen bland deras antal, som högligen ogilla, att man uttrycker sitt missnöje på ettsätt, att en Talare derigenom möjligen förhindras att yttra sig.
Om detta sätt begagnades på båda sidor, ömsom med och ömsom emot de för ögonblicket rådande meningarne, kunde det hända, att sanningar ej fingo höras på detta till hennes fria yttrande egnade rum.
Men jag tror ej, att LandtMarskalken kan framställa till Ridderskapet och Adeln en proposition i detta afseende.
Hvarje framställning af LandtMarskalken bör vara sådan, att den kan besvaras med Ja och Nej.
Om då någon skulle svara
Nej och begära votering, kommo vi att votera öfver tillåtligheten af ett olagt förhållande.
En annan utväg finnes, som går an att vidtaga, den nemligen, att livar och en inom sig sjelf, utan proposition, besluter, att icke afbryta någon Talare med stampning.
Då Ridderskapets Den 3o Mars e. m, 38t och Adelns Protocoller böra innehålla hvad här tilldrager sig, tror jag, att hvad som, blifvit af RiddarhusSecreteraren uppläst bör bibehållas oförändradt, ehuru oangenämt det är att höra uppläsas.
Jag tror det så mycket mera, som jag, lika med Herr Hjerta, förmodar, att, sedan uppmärksamheten en gång deruppå blifvit fästad, det icke mera skall inträffa.
Men då detta uttryck här kommer att stå qvar, vänder jag mig enskilt till Herr RiddarhusSecreteraren med anhållan, att det framdeles äfven måtte iakttagas vid alla de särskilta tillfällen, dådet ägt rum.
Jag förenar mig med Herr von Hartmansdorff, att, om äfven Ståndet svarade
Ja, det ej vore lämpligt att framställa en proposition, som innehölle, att man ej skulle handla orätt.
Min tanka är att instämma uti hvad Grefve von Schwerin yrkat.
Om det är obehagligt, att saken ägt rum, och att derom besluta, kan det ej heller vara behagligt, att den står qvar i våra Protocoller.
Då det beror på Ridderskapet och Adeln att jemka uttrycken deruti, tror jag att det vore väl, om Ståndet ville antaga den jemkning, sorn Grefve von Schwerin föreslagit.
I afseende på frågan om en proposition för framtiden, instämmer jag med Herr von Hartmansdorff.
Det går ej an att komma öfverens om att följa lagarne; man måste lyda dem, och har ej yal. 38a Ben 3o Mars e. ro. Undertecknad RiddarhusSecreterare:
Jag utber mig blott få den äran tillkännagifva, att jag i början trodde mig på det ifrågavarande stället uti Protocollet kunna, såsom jag äfven sedermera under loppet af samma discussion gjort, nyttja endast ordet: missnöje, likasom man vid andra tillfällen i Protocollet uttrycker: att Ridderskapet och Adeln yttrat sitt bifall, utan att nuancera sättet; men att den värde Ledamot, emot hvilken stampningarne ägt rum, enständigt och ovilkorligt yrkat, att händelsen skulle åtminstone första gången i Protocollet teknas alldeles så, som den tilldragit sig.
Detta har varit örsaken till det nu anmärkta uttryckets begagnande i Protocollet.
Den uppgift, som RiddarbusSecreteraren lemnat, är alldeles riktig.
Jag anser ej en händelse, som skett, kunna blifva annorlunda derigenom, att man beskrifver den på ett annat sätt; och jag tror, [lika med Herr Hjerta, att detta uttryck kan tjena som en varning för Ridderskapet och Adeln, att hädanefter icke på det sättet förhålla sig.
Olyckligtvis har det äfven inträffat flere gångor, då jag ej varit föremålet, dock hoppas jag, att det hädanefter icke mera skall ske.
På sådan grund anser jag, fatt jag hade rätt i min förmodan, att rätta sättet att förekomma oordningen vore, att den bestämdt och ut - D«n 3o Mars ,e m. 383 tryckligen omnämndes i Protocollet.
Jag kan således ej annat än yrka, alt nämnde oordning må vara uttryckt med de ad aeqvata orden, på det att den för framtiden måtte undvikas.
Jag vill gerna afstå från min begäran om den af mig ifrågaställde proposition till Ståndet, då jag finner skälen emot dess framställande vara grundade.
Det var, jag medgifver det, mindre välbetänkt af mig; men det bör ursägtas mig, att jag ej i ögonblicket fann ett annat sätt, då hela saken så oförmodadt ifrågakomma, och jag ej visste att denna justering nu skulle inträffa.
Det bör förlåtas mig, om jag trodde, att i en sådan församling som denna, den oformligheten ej skulle kunna inträffa, att delade tankar uppstodo i detta ämne, och att sålunda Herr von Hartmansdorffs befarade votering derom ej hos mig kom i fråga.
Hvad jag på det högsta bestrider, är all slags förändring åf beskrifningen om det som verkligen här förelupit.
Det vore högst olyckligt, om ett sådant förslag blef gillad t. •
Jag anser visserligen, att stampningar icke böra få „ existera; men om de ägt rum en gång, och berättelsen derom i Protocollet skulle så förändras, skulle det låta, som om man hade laglig rätt, alt yttra sitt missnöje eller sitt bifall.
Då skulle våra discussioner betydligen urarta; de skulle säkerligen i alla 384 Den 3o Mars e. no. vigtiga frågor omväxla med stampningar och bifallsskrik.
De, som voro af olika åsigter, (eller som jag här för korthetens skull vill kalla) det ena Partiet, komme alltid att stampa emot det andras Talare.
Jag anser derföre, att Protococollsföranden bör bestämdt upptaga allt, som säges och förefaller.
Det är visserligen efter Svensk Lag hvarje Ledamots rätt, som talat till Protocollet, att få sine ord deruti införde, och således är jag alldeles af den tanka, att de värde Ledamöter, hvilka bestridt
Talares rätighet att ändra yttranden, kunna hafva rätt; men om Ridderskapet och Adeln vill hafva ett yttradt oljud eller missnöje uttryckt i Protocollet på ett sätt, eller på ett annat, så har ingen rättighet att lägga hinder deremot.
Jag begär derföre proposition på en sådan framställning, som Herr Grefve af Wetterstedt gjort, att Ridderskapet och Adeln måtte tillåta utbyte af ord, så att man endast nyttjar ordet missnöje i stället för stampning.
Jag försvarar icke stampningarne, men någon gång hafva de gagnat.
Såsom exempel derpå, begär jag ett minne af ord, hvilka icke längesedan fälldes af en Talare, som troligen sjelf efteråt var missnöjd dermed.
Grannlagenheten förbjuder mig att gå närmare i min erinran; men de, sorn på - Den 3o Mars e. ra. 385 påminna sig tilldragelsen, medgifva troligen, alt så obehagligt det är, att Protocollet omtalar dessa stampningar, är det dock bättre, än att sådane förhastade yttranden skulle der influtit.
Jag kan ej göra anspråk på att i Protocollet få bibehålila ordet stampa, derföre att jag stampat.
Jag har aldrig gjort det och kommer aldrig att göra det på detta rum; men jag anhåller dock, att sådane händelser, då de inträffat, måtte blifva upptagne i Protocollet.
Jag supponerar, att Herr Grefven och LandtMarskalken slutligen behagar framställa till Ståndet, om benämningen stampning eller missnöje, bör i Protocollet införas, och det är gifvet, att jag underkastar mig hvad Ståndet då beslutar; men jag tror att den satts, att stampningen bör stå qvar, är vigtigare, än Friherre Boije inser.
Jag tror, att om vi en tid skulle nyttja ordet missnöje, komme Friherre Boije snart att sjelf begära, att vi måtte utsätta ordet stampning; ty många uppträden i denna väg skola blifva en följd deraf, att man, genom en sådan antagen benämning för uttrycket af Ståndets missnöje, äfven liksom ger tillåtelse till sältet.
Jag skulle ej särdeles lemna afseende åt hvad en Ledamot, Herr 18 H. ' 25 386 Den 3o Mars e. m.
Hjerta sagt, att jag skulle komma att önska, det stampning framdeles i Protocollet utsättes, men hvad som är säkert, är, att jag ej fruktar detta uttryck af missnöje, och icke eller deraf skall ombyta tankar och meningar så lätt, som Herr Hjerta tror.
Jag är af den öfvertygelse, att stampning ej bör nämnas i Protocollet, och det är af ömtålighet för oss sjelfve, som jag yrkar det.
Jag bör tillika erinra, att sättet, huru Protocollet i denna del bör uppsättas, tillhör Ståndet att afgöra, men ingalunda hvarken en eller några Ledamöter; och jag hoppas alltså, att Herr Grefven och LandtMarskalken derom inhemtar Ståndets vilja.
Så vida den discussion, som nu här uppstått, huruvida ordet stampning skall i Protocollet för den 22 sistlidne
December begagnas eller ej, för att beteckna den då limade händelsen, kommer att i denna dagens Protocoll inflyta, lärer det göra litet till saken, om man uteslutar detta ord eller nyttjar några andra.
Skola emedlertid våra Protocoller vara öfverensstämmande med förhållandet, lärer det falla sig besynnerligt för personer, som läsa dem, att se, det en discussion om ordet stampning ägt rum, då de ej finna i Protocollet någon stampning omnämnd.
För öfrigt, om Ridderskapet och Adeln skulle anse för framtiden lämpeligt att utesluta allt Den 3o Mars e. m. 38y annat, än det som säges bär, har jag ej något emot, att anteckningen om stampning må uteslutas, men yrkar då, att icke eller i Protocollet måtte nyttjas något annat uttryck, såsom oro, missnöje, värma eller sådane anteckningar, hvilka bero på Protocollistens godtfinnande och det sätt, hvarpå han uppfattar händelserne, samt således möjligen kunna differera från x^erkliga förhållandet.
Skall någon anteckning ske, bör den blifva i enlighet med sjelfva verkligheten.
Finner åter Ridderskapet och Adeln, att vi framdeles skola utesluta alla anteckningar derom, huru man sig förhåller emellan det man talar, har jag, såsom jag nyss nämnde, ej något deremot.
I anledning af hvad Grefve Frölich nyss anfört, att, i händelse Ridderskapet och Adeln skulle besluta, att ordet stampning bör utur Protocollet för den 22 sistlidne
December utgå, den i dag derom förefallne discussion dock skulle komma att i denna dagens Protocqll qvarstå, anser jag mig vördsamt böra upplysa, att när, vid Protocollsjustering, ändring och rättelse göres i ett Protocoll, den följd deraf uppstår, att discussionen, sorn föranleder berörde ändring och rättelse, äfvenledes ur den dagens Protocoll, då justeringen verkställes, försvinner.
Endast när, vid Protocolls justering, mot Protocollet göres en anmärkning, hvilken Ståndet finner 25* 388 Den 3o Mars e. m. ej böra föranleda till ändring af Protocollet, qvarstår discussionen derom i den dagens Protocoll justeringen äger rum.
Jag anhåller endast att få yttra några ord om ordet stampning.
Det kan vara mig likgiltigt, om detta uttryck qvarstår i Protocollet eller ejj men i anledning af ett yttrande afFriherre
Boije om den ömtålighet, som Ridderskapet och Adeln i detta afseende bör hafva för sig sjelf, hemställer jag, om denna ömtålighet nu kan hjelpas med utbyte af ett för örat mindre stötande ord, sedan flera Tidningsutgifvare, med så mycket nöje samt under varierande tillämpningar och omdömen gifvit den passerade stampningen på Riddarhuset ali möjlig publicitet.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken yttrade, att Ridderskapet och Ådeln visserligen ägde att bestämma sättet, på hvilket den anmärkte ifrågavarande omständigheten borde i Protocollet upptagas; men att, enligt 26 §.
RiksdagsOrdnigen berörde omständighet icke kunde alldeles ur Protocollet utgå.
Hans Excellence hemställde derefter, om icke Ridderskapet och Adeln behagade godkänna Protocollet, sådant det blifvit, i afseende å nämnde omständighet, uppstäldt.
Ropades Ja, Ben 3o Mars e. m. 389 Fortsattes justeringen af PleniProtocoIlet för den 22 sistlidne December förmiddagen intill slut.
Justerades PleniProtocoliet för den 22 sislledne December eftermiddagen Upplästes till justering PleniProtocollet för den 23 sistlidne
December intill slutet af discussionen, i anledning af Grefve Horns, Clas Fredrik, Motion angående förändring af nuvarande Gästgifvare- Krono- och Kungs-skjutser.
Friherre JFockj Berndt Wilhelm:
I följd af hvad som blifvit anfördt i plenum den 23 sistlidne December, rörande oordningar, hvilka skulle hafva förefallit i Upsala Län, hvarvid nämndes Litslena Gästgifvaregård, ansåg jag det vara min pligt att förehålla vederbörande KronoBetjente, att de icke sådant inrapporterat och beifrat, på det den brottslige kunde blifva straffad.
Till svar på dessa ordres har jag erhållit följande rapport; Till Landshöfdingen öfver Upsala
Län! Ödmjukaste
Rapport:
Så vidt mig och de mig underordnade KronoLänsmän kunnigt och vetterligt är, hafva, vid Hans Majit Konungens resa till och ifrån Norrige år 1818, hvarken af ■ > 1 ( 3go Den 3o Mars e. ra.
Hans Maj:t Konungens Egen Betjening eller Dess Svite och dess Betjening, eller af de vid dessa tillfällen åtföljande LifGardister, några skjutsbönder blifvit slagne, och illa handterade eller deras skjutshästar ihjel— körde, eller med sablar stuckne och slagne, inom 2:dra Fögderiet af Upsala Län; hvilket, i anledning af väckt fråga derom, jag får i all ödmjukhet tillkännagifva.
Enköping i KronoFogdeContoiret den 7 Januarii 1829. A. G. Moren.
Grefve Puke, Johan Carl'.
Protocoll, hållna hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Slockholm, År 1854, Trettonde Häftet.
Tryckta hos Johan Hörberg } i834« Måndagen den i September 1834- Pleiniin kl. £ till 10 f, ni.
Justerades io prot.utdr. för d. 29 Aug. f. och e. m.
Inyo föredrogs StatsUtsk:s d. i5 sisth Aug. e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 2a5 i frågan om försäljning till skatte dels af kungsgårdar, dels af kyrkohemman och boställen.
Då jag i sista plenum begärde StalsUtskrs nu föredragna utlåt, på bordet, hade jag ännu cj hunnit deraf taga erforderlig kännedom.
Sedan jag nu varit i tillfälle att ytterligare granska detta utlåt., instämmer jag i Utsk:s. åsigt af ämnet, och får, om ej återremiss yrkas, endast inskränka mig till begäran om bifall på utlåt.
Utsk. har, beträffande försäljningen lill skatte af militie-boställshemman, afstyrkt densamma, såsom varande, enligt nu gällande författningar, förbjuden; men Utsk. tillstyrker deremot, ”att om någon kungsgård, kungsladugård, eller annan till boställe icke anslagen kronolägenhet skulle finnas af den beskaffenhet, att verklig fördel för slaten uppkonune genom försäljning till skatte af sådan egendom, K.
M. måtte låta vederbörligen Utreda förhållandet och förslag i ämnet derefter till R.
St:s pröfning öfverlemna.”