Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skapelsen kan således, i sin allmänna sammanfattning, ej äga något annat ändamål, än att i Menniskan, och förmedelst henne, upplyftas, lycksaliggöras, förherrligas till Guds möjligast nära och innerliga gemenskap.
I sådan afsigt har den tillvägabragts, liksom den ännu oupphörligen tillvägabringas, genom från Honom utstrålande verksamheter, börjande från de innersta, de högsta och fullkomligaste föremålen, och fortgående medelst de Grad-förhållanden, enligt hvilka det Hela är ordnadt, till de yttersta, lägsta och ofullkomligaste föremål, som för en gudomligt skapande kärlek och vishet kunna vara möjliga; en fortgång, som i och med detsamma är en ständig utvidgning till mångfaldiga sig utom hvarandra sammanslutande Sphärer eller Lifskretsar, hvilkas gemensamma centrum Han Sjelf är.
Klart bör finnas, att i och med de yttersta möjliga föremålen, eller deras sammanfattning i den yttersta möjliga sphären, är den gräns gifven, utom hvilken skapelse-verket ej vidare fortgår; denna är alltså det Sista af Skapelsen.
Men just denna sphär är den naturliga verlden, – vår nuvarande verld: i hvilken det första principala, som skapats, är de medelst det andliga urljuset frambragta solarne; det andra, de medelst dessa solar frambragta jordkloten; det tredje och förnämsta, den genom de förutnämnda förberedda och förebådade Menniskan.
Man bör nämligen kunna upphöja sig till den tanke, att såsom gudomlig Vishet är Gud ett evigt Ljus, och såsom gudomlig Kärlek en evig Värma; samt att således båda äro hos honom evinnerligen förenta såsom i en evig Sol, af hvars utstrålningar, som äro idel lifgifvande väsendlligheter, all annan Tillvarelse erhåller sitt upphof, sin ordning, äfvensom de fortfarande medlen för sin utveckling och näring.
Synbilden af denna Andesol visar sig ock i verklig sol-gestalt: nämligen i den sol, hvaraf den öfverjordiska verlden upplyses; och hvaraf vår sol framställer blott en matt och blek härmning.
Den andliga solen är det första från Gud utstrålande; det honom sjelf allranärmaste; det ännu helt Gudomliga; en lysande infattning eller herrlighets-ring (gloria) omkring hans Gudamensklighet, hvilken vanligtvis döljes af dess strålar, men ock understundom synbart ur dem framblickar.
Medelst verkningarna från denna sol, som i sitt väsende är intet annat än den eviga Enheten af Kärlek och Vishet, framalstras allt lif, som inom de himmelska, andliga och naturliga verldskretsarna gradvis uppkommer; och förmedelst den motsvarighets-lag, som framkallar allt slags
Varande enligt ordningen för skapelsens gudomliga Ändamål, tändas från denna sol fördenskull äfven de jordiska solarne, för att, hvar och en i sina jordar eller planeter, väcka de för dessas värf behöfliga elementariska och organiska krafterna.
Solarne bestå af idel eld (den naturliga ur-elden); jordarne äro samtligen, liksom vår egen, bebodda af menskliga väsenden.
De nyssnämnda daningskrafterna äro att anse såsom döda, när de betraktas i jemnförelse med de öfverjordiska: men på sin grad äro de dock lefvande och lifvande; ty jemväl i den naturliga solens eld är, fastän på ett utvändigt vis, närvaron af det gudomliga lif, som i den andliga solens eld är invändigt närvarande 18.
– Och på detta sätt gifves möjligheten åt Naturverldens hela mångfald af ting och varelser, att, såsom skapad, inträda i sin verklighet; hvilken egentligen är en följd af den hos allt Andligt inneboende sträfvan, att omkläda sig med ett Naturligt, för att från detta sitt Yttersta och Sista, liksom från ett fotfäste hvarpå det stöder sig eller hvilar, kunna med fixerad individualitet uppstiga till sitt Innersta och Första, medelst rigtigt begagnande af naturlighetens medel till nyttor för eviga ändamål.
Häraf kommer ock, å andra sidan, att sjelfva Naturlifvets grader bestå i en uppåt stigande kedja af dessa Nyttor: samtligen ämnade från begynnelsen att vara goda nyttor, d. ä. ledande till goda syftemål.
Det gifves i Naturen visserligen äfven onda nyttor: men dessa äro icke der usprungliga; de hafva dit inkommit först genom det ondas utbrott hos Menniskan.
Ty så snart engång det Onda såsom en andlig verklighet fanns, måste äfven från detta andliga uppkomma motsvarigheter, som antogo natur i den yttersta sphären af Skapelsen, och således uppträdde der såsom med kroppar omklädda ondskor.
Jemväl häri visar sig alltså uttrycket af den allmänna lag, att den naturliga verlden är verkningarnas19 verld, liksom den andliga är orsakernas, och en innerligare än båda (här den helvetiska, liksom eljest, i frambringande af godt, den himmelska) är ändamålens.
Äfvenledes visar sig häri, att det onda är ett af menniskorna förvändt godt, liksom det falska ett af menniskorna förvändt sannt
Ty från begynnelsen ämnades inga djur att vara grymma, inga växter att verka skadligt eller såsom giftiga o. s. v.
Men allt, som omgifver menniskan förkroppsligadt i djur, växter, sten- och jordarter, med mera, är ursprungligen idel motsvarigheter till menniskans böjelser och till i dessa böjelser rotade tankar, hvilka i dem äro föreställda såsom för sig sjelfva, i från menniskan söndrade bilder: och deraf har nödvändigt måst ske, att försämrade urbilder framkallat försämrade afbilder; ehuru man ej om dessa kan påstå, att de hafva försämrat sig i någon för dem sjelfständigt gällande, eller egentligt moralisk, mening.
När man i förståndets ställe har blott instinkt, i viljans ställe blott drift, och öfverhufvud i andliga förmögenheters ställe blott naturliga (hvarföre ock dessa varelsers lif icke kan efter den naturliga döden fortfara), har man, i andlig betydelse, lika litet förmåga till ondt, som till godt.
– Mellertid äro alla de egenskaper och lidelser, som i Menniskan äro sammanfattade, i Naturen öfverallt liksom kringströdda; hvadan ock Naturen och Menniskan kunna ömsesidigt igenkänna sig i hvarandra.
Den Förra gör det utan medvetande, af en dunkel sympathi, och i ständiga syftningar åt Menniskan såsom sin medelpunkt.
Den sednare kan göra det med sjelfmedvetenhet, och inse, att
Naturens fullkomlighet var ämnad att bero af hennes egen.
Också sammanhänger Gud med
Naturen endast förmedelst Menniskan; och blott förmedelst henne, eller blott med en på henne ständigt rigtad hänsyn, är Naturen skapad.
En verklig vetenskap om Naturen vore den, som i behörig ordning, med klar insigt af det skapade lifvets samtliga grader och grad-förhållanden, ådagalade, huru ingenting i Naturen är ett betydelselöst bildspel för tom nyfikenhet, för död lärdom, och huru det allraminst kan vara något genom materiella krafter sjelfbestående; en inbillning, i hvars förmodningar, analyser och slutledningar är ungefär lika mycken ”Naturkunskap,” som det är verklig Gudsdyrkan i t. ex.
Sol-dyrkningen, hvilken tvärtom framför all annan Hedendom kallas i Ordet enkom ”styggelse,” emedan den sätter det döda Verldsljuset i det allena lifgifvande Verldsljusets ställe.
Den sanna Naturkunskapen utreder deremot, i hvarje sin gren, hvari den ändamålsenlighet består, som genomgår alla dess rika föremåls delar med så mycken vishet och skönhet, och som redan i och för sig vore tillräcklig att intyga, så väl huru föga Naturen kan sjelf vara sitt upphof, som hurudant det verkliga upphofvet måste tänkas.
Denna kunskap utreder, huru allt i Naturverlden hänför sig i bild till Menniskan, eller utgör ett helt af uppåt stigande mennisko-likheter; hvars nyttor hafva sig inplantadt, att uppsträfva, nedifrån de allralägsta tingen, gradvis till Menniskan, för att genom henne vidare stiga till Skaparen och återvända till sitt Upphof. Hvart och ett tillvarelse-slag, betraktadt både för sig och i sitt sammanhang med de öfriga, syftar, med denna sträfvan, uppöfver sig till ett högre, hvartill det förhåller sig så: att detta högre är i andlig måtto ett tidigare, som framkallar det lägre till sin basis; men i naturlig måtto ett sednare, emedan det behöfver denna basis för att kunna framträda i företeelse.
På slikt vis är i allt det jordiga och minerala en ögonskenlig syftning att vegetera sig (se vegetandi), d. ä. upphöja sitt skaplynne till ett lynne af vegetation, eller öfvergå till ett vegetabiliskt, ett växtligt; i allt det växtliga en ännu ögonskenligare syftning att vivificera sig, eller höja sig till sjelfrörlighetens lif (hvartill begynnelsen, i omedelbaraste sammanhang med växterna, sker i hvad man kallar insekter); i allt djurligt en ännu ögonskenligare att rationalisera eller humanisera sig; ändtligen i allt menskligt den syftning att divinisera sig, hvilken visserligen missförstått sig och derigenom blifvit det ondas och syndens upprinnelse, men i sin rena egentlighet innebär, att såsom Engel blifva Guds fullkomligt skära motbild.
Skådar man nu tillbaka, så finner man, att hvarje högre grads innehåll förutsätter hvarje lägres, för möjligheten att sjelf framträda; änskönt det i den skapande tankan var till före det sistnämnda, och är sjelfva detta sistnämndas innersta väsendtlighet.
Använder man det nu sagda på Menniskan särskildt: så inse vi klart, att hon, ehuru varande i andlig måtto det af Skapelsen tidigaste, likväl måste i naturlig måtto vara det sist skapade.
Enligt samma analogi, hvarefter all kropp är basis eller naturgrund för all själ, och således det hela af naturverlden för det hela af andeverlden, är slutligen Menniskoslägtet sjelft den allmänna basen eller naturgrunden för Englaslägtet, för Himmelen.
Nyss har visats, huru denna vigtiga omständighet har yttrat sig i det af all Mensklighet Högsta: nämligen i den tvåfaldiga uppenbarelsen af det Väsende, som är det sig uttalande Gudomliga Sanna, och som sjelft har kallat sig ”Ordet”, för att dermed beteckna denna egenskap.
I den skriftliga af dessa uppenbarelser har den naturliga bokstafsmeningen till de bägge inre meningarna samma ställning, att vara deras yttre fotfäste, omfattning och sammanhållning; på det vis likväl, att
Ordet är redan i denna sin yttersta form närvarande med sin fullhet.
I den personliga uppenbarelsen likaså: der, såsom vi sett, det antagna jordiskt-menskliga försattes i ett alldeles dylikt förhållande till det gudomligt menskliga.
För att detta skulle kunna ske, omkläddes det gudomliga väsendets innersta så länge med allt lägre och lägre – eller alltmera yttre – andliga höljen, tills det, såsom förmedladt genom det af dessa höljen yttersta, kunde nalkas Maria och i hennes lif omkläda sig med en menniskokropp; hvarmed det blef iståndsatt till uppträdande inom den förderfvade Naturlighetens egen rymd, att igenvinna menniskorna från det Ondas makter åt det Godas.
Det var då, som vår jord, sjelf ett ringa Bethlehem bland jordkloten, välsignades med en nåd, hvaraf alla de andra gjordes delaktiga.
Men detta menniskoblifvande skedde i liknelse af det sätt, hvarpå Gud redan såsom Skapare förfarit, då han klädt sina skapande verksamheter i småningom sinnligare och liksom gröfre medel-orsaker, tilldess ändtligen den yttersta af alltlifvets kretsar uppkom, såsom en till materiella rum- och tidsförhållanden stelnad.
Äfven det Högsta Andliga, äfven Han, måste, för sina eviga ändamål och i följd af dem, äga något Naturligt att stödja sig på.
Så vardt vår Natur: och så framföddes, i denna yttersta sphär, Menniskan; för att i sig hopfatta alla sphärernas samlif till ett sammandrag, hvaraf Guds Personlighet motsvaras; eller för att göra slik motsvarighet verklig medelst uppstigande från den omkrets, som är det af allt lif Sista, till den midtpunkt, som är det af allt lif Första.
Sådant är, att, på det för henne möjliga sättet, blifva ett verkligt ”beläte” af Gud; hvilken, i omvändt förhållande, ständigt af sin eviga kärlek drifves, att från lifvets Första, – nämligen Sig Sjelf, – nedstiga till lifvets Sista.
Föröfrigt säges om denna vår jordiska Naturverld lika orätt, att hon tillvarit från evighet och skall i evighet tillvara, som att hon börjat vid en viss tidpunkt och skall vid en viss annan upphöra.
Det förra pläga de verldsliga Philosopherne påstå; det sednare, de mera välmenta än klyftiga Theologerne.
Rätta förhållandet är, att hon har varit, och skall vara, i all tid; ty hon och tiden äro skapade tillsammans, och oskiljaktiga från hvarandra.
Hon är till inom Tiden; samt derföre äfven inom den materiella begränsning, som kallas Rummet, och som står med det nyssnämnda inom-varandet i sammanhang.
Rymder och tider, såsom utom oss varande, d. ä. såsom oberoende af våra inre lifs-tillstånd, uppkomma blott genom det utom-hvartannat-hårdnade skick, som tillhör den naturliga verlden.
De högre verldarnes lif deremot, såsom ett absolut inre, har icke Tiden och Rummet utom sig; utan är sjelft utom Tiden och Rummet: det vill säga, befinner sig endast i Evigheten.
Visserligen gifvas äfven der motsvarigheter till hvad för oss är Tid och Rum: emedan annars ingen individuell tillvarelse skulle der kunna finnas.
Men jemväl dessa äro der i blott andlig egenskap; och således endast såsom rena allmänformer af vår åskådning, så beskaffade, att de städse och allestädes äro ingenting annat, än allmänna objectiveringar af våra inre tillstånd.
Åskådningen af våra tillstånds-förändringar, i deras följd, är der den enda tid, som gifves, och åskådningen af våra tillstånds-beskaffenheter, i samvaron af deras tillbehör, det enda rummet: båda innehållande denna invärtes följd och samvaro såsom uttryckt i motsvariga bilder, som rentaf bero af dem och lämpa eller omgestalta sig efter deras omskiftningar.
Många erfarenheter intyga, huru mycket redan i vår nuvarande verld tiden och rummet bero af själens tillstånd; huru deraf bestämmes, om vi förnimma tiden såsom kort eller lång, huru vår fantasi kan låta oss genomflyga omätliga rymder o. s. v.
Men i andeverlden erfares detta oinskränkt, och alltid af hela vår personlighet.
Så t. ex. måste der alltid ske, emedan det endast är tillståndens olikhet som der gör förnimmelsen och företeelsen af afstånd eller rum-skillnad, att ehvar någon är med sina tankar, sina böjelser och önskningar, der är han ock genast, i full närvaro, med sin person.
Längtar han efter en älskad väns närvaro: så berör den längtandes sinnestillstånd, i denna innerliga åstundan, den med sig likstämda varelsens; och i ögonblicket är vän hos vän, med glädjande ömsesidig åsyn.
– Det andliga lifvet har således egentligen tiden och rummet inom sig; och rentaf i sin makt.
Också är flyttningen till denna det Inres verld, från vår yttre, i strängaste mening en flyttning inåt; sedan det hårda skal, som kringsluter Evighetens kärna, genom döden blifvit bräckt.
Härvid bör en gång för alla märkas, att orden inåt och uppåt, när dermed betecknas förhållanden mellan verldar och mellan verldars grader, äro liktydiga: inåt är då den mera osinnliga sidan, och uppåt den mera sinnliga, af ett och samma förhållande.
Likaledes, i motsatt rigtning, orden utåt och nedåt.
Derföre visar sig i andeverlden t. ex. en menniskas inlåtande i Himlen såsom ett stigande eller sväfvande uppåt; och tvärtom, hennes försättande i Helvetet såsom ett nedåtfallande eller störtande.
Och i anledning af det sist nämnda må tilläggas, att Tids-verlden, såsom sådan, har ingen ”yttersta dag”: men att en sådan dag gifves för hvarje Menniskas egna eller enskilda Tid; den är nämligen hennes jordiska lefnads slut, hvarmed öfven är förknippad den ”yttersta dom”, som hon genom sin dåvarande själsförfattning ådrager sig.
Dessutom undergår hvar och en Församling en allmän gudomlig slutdom, vid tidpunkten af sitt fullbordade förfall och förderf: då rensas mellan-andeverlden från de invånare, som under onda tidlängder skockat sig der och på jordens menniskor utöfva skadliga inflytelser.
Ingen skapelse, såsom lefvande, är annorlunda möjlig, än i epocher, eller i ett fortgående af vissa stadier, från en begynnelse, till en fullbordan.
Den bibliska skapelse-historien framställer dem i en skildring, hvars egentliga innehåll dock är en i majestätliga och sköna sinnbilder målad tafla af den genom åtskilliga tillstånd framskridande utbildning, medelst hvilken det inre och oförgängliga lifvet, hos enhvar af Guds ande fattad menniska, nyskapas ur det chaos, hvari det fallit genom synden, till en ordnad andlig verld, till ett Guds återställda beläte i föreningen af oskuld och vishet.
Föreställningen, att det Verlds-Hela är skapadt ”af Intet”, är ganska rigtig, såframt man dermed menar, att ingenting har kunnat uppkomma liksom af något utom Gud varande grundämne; och således, att allting har frambragts endast från Gud och genom Honom.
Hvarje annan mening derom är en omening.
Verlden är skapad likaså af den fullständigaste substans, som genom den fullkomligaste form: nämligen af den eviga Kärleken genom det eviga Ordet.
Detta är ock tydligen sagdt, på flera ställen, af Ordet sjelft.
I Pauli missförstådda utlåtelse till Ebreerne (c. 11. v. 3) säges endast, att genom Ordet är ”allt det, som är, frambragdt utur det, som icke var” (eller ännu icke hade uppenbarats i tillvarelse).
– Märkligt är, att
Menniskans bestämmelse tillkännagafs redan genom sjelfva namnet Adam: som betyder jord, eller egentligen jord-ämnet i sin renhet.
Ty hon är ifrån sin början den jordmån, hvari det Goda och Sanna insås af himmelska inverkningar, att uppväxa till skörd för Himmelen; men hvari visserligen äfven, om motsatta inflytelser segra, växter af helt annan beskaffenhet uppgro.
Kärleken och Äktenskapet.
Ehuru äfven Menniskans individuum är, strax vid begynnelsen, i den hufvud-omständighet olika med Guds, att det har en begynnelse; att det icke har lif i och af sig sjelft; att det derföre icke heller har inom sig sitt lifs grund, på något ovillkorligt och fullständigt vis: så är dock uppenbart, att hon, i sin egenskap af Guds personliga motsvarighet, är bland alla de på jorden uppträdande varelserna den enda, som har fått sig meddeladt det egentligaste lifvet.
Endast åt henne gafs nämligen Kärlekens lif såsom Förnuftets lif; det är:
Viljans, Förståndets, Frihetens lif, i odödlig förmåga till Godhet och Sanning.
Derföre kan ock endast hon varda omedelbart delaktig af gudomliga och gudomligt tillåtna inflytelser, som i alla sphärer, och på alla grader, till henne oafbrutet strömma.
Ty hon är utrustad, att dels såsom handlande, dels åtminstone såsom föreställande, i sin själs spegling omfatta Skapelsens både högsta och lägsta föremål; att liksom i en miniatur förena hvarje tillhörighet af det Helas gudomliga Ordning; att således vara Himlens och Jordens föreningsband, omslutande bägge; att, sjelf på engång en liten Himmel och en liten Jord, genom sina krafters rätta bruk beherrska så väl den sednare (eller sin utvärtes menniska), som den förra (eller sin invärtes menniska), i motbild till den makt, hvarmed Gud, af sin stora Himmel, regerar sin stora Verld; att alltså befinna sig i ett förhållande mellan sin själ och sin kropp, hvilket afbildar förhållandet mellan Honom och Verlds-alltet.
Men lika uppenbart är, att endast genom en mot den Gudomliga Kärleken svarande Genkärlek, endast genom ett Viljande, Tänkande och Görande, som är skäradt af denna genkärlek och i den Högsta Kärleken uppgånget till helgelse, kan Menniskan uppfostra sig (eller, nogare sagdt, låta sig af Herren uppfostras) till en sannfärdig och Gudi behaglig andelefnad; ett lefverne, hvari hon vandrar inför Hans anlete i goda böjelser, sanna föreställningar och rättskaffens gerningar.
Ju lifligare denna genkärlek är, desto vidsträcktare eftersträfvar den, desto afgjordare hängifver den all mensklig sjelfhet åt ett Godt, hvari den uppnår sitt Goda såsom allas: och i Menniskans andliga lif, eller hennes sanningslif, yttrar den sig då såsom kärlek till Nästan; i hennes himmelska lif, eller hennes godhetslif, såsom kärlek till Gud.
Man bedrager sig på det högsta, om man föreställer sig, att här yrkas en blöt och begrepplös känslosamhet, eller någon fromhet, som, emedan den är ”enfaldig” i rätt bemärkelse eller på hjertats vägnar, äfven bör vara det på förståndets.
Är den genkärlek, hvarom nyss taltes, en fullt motsvarig: så är deri lika mycken klarhet, som värma.
Klarheten, ljuset hvarvid den ser, tillika med sitt mål och sin väg, betydelsen af vägens omgifningar samt medlen för dess fortsättning – allt detta är sanning; som icke är möjlig utan ett kraftigt bemödande i förståndet, eller i tankans verksamhet, till rik och harmonisk utveckling.
Aldrig kan dock Vetandet, såsom det Sannas insigt eller såsom kunskap om det Sanna, i annat fall nämnas Vishet, än när det klara, som är dess kännemärke, visar sig komma från en låga, som lugnt, men mäktigt, brinner för det Goda, och således för de goda tänkarnes, äfvensom de goda böjelsernas, utöfning i goda gerningar.
På hvilket sätt är Gud vis? om ej sålunda, att det Goda, som han inser, är hos honom både det Godas insedda eviga sanning och dess lika eviga oskiljaktighet från den böjelse, hvarmed han älskar det?
Enheten af Godt och Sannt kan hos honom ej tänkas åtskiljelig från sjelfva hans bestämmande lifs-böjelse; deraf följer ett fullständigt medvetande af alla möjliga ur denna enhet uppkommande förhållanden mellan Godt och Sannt, och en lika fullständig afsigt att låta dem träda i verklighet.
Det är den eviga föreningen af detta medvetande och denna afsigt, som utgör Guds Vishet; äfvenså är han just i följd af nämnda förening lika mycket Kärlek, som Vishet, och tvärtom; bådadera i gudomligt fullmått och jemnmått.
Deraf måste således ock följa, att hos menniskorna, innerst betraktade, det egentligen är arten och måttet af deras kärlek, som bestämmer arten och måttet af deras vishet.
Kunskap kan man visserligen erhålla, äfven med ett sjelfviskt och kallt sinnelag: men den blir derefter, och leder gerna till högmod.
Häruti åter visar den sig desto mera fåvitsk, som det Sanna, hvaröfver man högmodas, endast är verkligt såsom mottag för det Goda; detta sistnämnda är det ursprungliga.
Och i det Goda är man icke derigenom blott, att man ser det; är man deremot i det Goda, så yfves man än mindre: ty detta är lika ödmjukt, som fridsamt, – ehuru det just genom fridens vapen segrar.
Äfven om icke till högmod, föres man lätt till åtminstone egensinnighet, ofördragsamhet, hårdhet, så länge man, full endast af kunskap, skådar allting blott med sanningens granskande, men ingenting med godhetens öfverseende öga.
En sådan illiberal och kallt begrepps-slafvisk sanningskunskap är i Ordet sinnebildad genom Ismael, Abrahams oäkta son; med sin moder, den Egyptiska Tjensteqvinnan, utdrefs han och bodde i öcknen.
Vishet erhåller man alltså blott i den mån, som man varmt och ljust älskar.
Derföre är ock, af Himmelens egna trenne sphärer, Kärlekens Himmel den innersta, den högsta, eller alldeles densamma, som Godhetens.
Skapad till det fullkomligaste mottag för lif, är Menniskan i sin Vilja mottag för Kärleken, och i sitt Förstånd mottag för Visheten.
Mot lifvets tvenne gudomliga grundbeståndsdelar svara således Viljan och Förståndet, såsom grundbeståndsdelarne af det Andesinne, hvilket just utgör förmågan af det högsta lifvets mottagande, eller just det hos Menniskan menskliga.
Denna förmåga vore icke hvad hon är, om ej det mottagna kunde genom henne äfven fortsättas, tillbörligt användas, förkofras.
På denna dubbelförmåga, och deri medborna skyldigheter, grundar sig fördenskull all christlig Ethik.
Dess hufvudsumma är väl redan i vår framställning gifven; dock torde ännu en och annan dithörande omständighet behöfva fattas i närmare sigte.
Menniskans andesinne kan vara, alltefter den lifsgrad hvari hon befinnes, ett himmelskt, ett andligt, ett blott naturligt: viljande och förstående är det dock i alla trenne; och ingenting annat är oss (i högre mening) ”medfödt”, än anlaget till Vilja och Förstånd.
Tydligtvis äro dessa, dymedelst, sjelfva det väsendtliga af den Själ, genom hvilken hon är Guds liknelse i en andlig form, som på jorden är den osynliga menniskoformen, och som till sin liknelse bildar den jordiskt synliga.
Tillstädesvarande i alla denna yttresinnliga eller kroppsliga skepnads delar, är själen dock närmast omgifven med något det allrarenaste af Naturens ämnen, en den allrafinaste lekamliga slöja, hvilken ock efter döden åtföljer henne, såsom fullt af andlighet genomträngd.
Med denna själ, såsom andesjäl genom vilja och förstånd, är hon skapad för alla de Höjds-Grader i Universum, genom hvilka det skapade lifvet äger att uppstiga från sitt yttersta till sitt första, till det oskapade.