Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om förslaget nu antoges. skulle R. o. Ad:ns inflytande åter blifva större än någonsin.
Dess deltagande i representationen har hittills varit 4:del, men skall, om förslaget antages, snart uppgå till J:del, ja! kanhända hälften.
Ty inom R. o. Ad. finnes så mycken bildning, så stora lörtjenster och så stora förmågor, att den i alla tider skall komma att ega ett stort inflytande på representationen, utan att behöfva stödja sig på den företrädes- och sjelfskrifvenhets-rätt, som börden lernnar.
Till bevis härpå må endast nämnas, att R. o. Ad. redan ingår i Borgare-St. till T'2:del af detta Stånds antal.
Ingenting vinnes genom ett uppskof, men mycket kan förloras, alldenstund det är omöjligt att ännu ett ögonblick bibehålla en Den 6 December. 355 representation, som saknar folkets förtroende.
Genom antagandet skulle detta förtroende vinnas, enighet och sämja uppstå inom alla klssser och, hvad bättre är, denna enighet skulle gifva åt nationen en sådan storhet och styrka, att den skulle blifva en skräck för våra flender och lända andra nationer till ett herrligt föredöme.
På grund häraf röstar jag af innerligaste öfvertygelse för förslagets antagande.
Jag beklagar, att denna öfverläggning, som hittills förts på ett så sansadt, humant och för H. o. Ad. i allo så hedrande sätt, genom några af de sednare talarne förts in på personligheternas och de direkta anfallens hetsiga område!
Låt oss återkomma till det förra lugna öfverläggningssättetl
Låt oss återkomma till saken!
Det är någonting eget med denna fråga, något, som jag aldrig kan erinra mig i så hög grad egt rum med något här behandladt förslag, äfven med temligen ovigtiga sådana.
Här uppträder den ena talaren efter den andra och — må man ej stöta sig på uttrycket — föreger sig tala för förslaget.
Knappt har han dock kommit i gång, förr än afräkningen börjar!
Den anmärkningen saknar ej sin riktighet; den paragrafen kunde nog varit annorlunda; det siffertalet är visserligen godtyckligt; men i brist på bättre, så tager han det; den eller den läran, som de med mig lika tänkande påpekat, den hoppas man skall vara ett blott hjernspöke, och så tror man och tror man icke 1 Ja, jag räknade, att en talare trodde och trodde icke trettiotre gånger!
Skämt åsido, betviflar jag visst ej dessa Hrr:s ärliga öfvertygelse om nödvändigheten af en representations-reform!
Men nog märker man, att icke »deras hjerta är brinnande i dem» för just detta representations-förslag!
En representations-reform, hvem vill ej en sådan?
Jag vill ett ögonblick göra som mina motståndare, jag vill tro.
Jag tror då, att i detta ögonblick ingen meningsskiljaktighet i stort råder här på Riddarhuset.
Hvar och en här, eller åtminstone det stora flertalet vill en representations-reform.
Skilnaden är blott, att motsidan vill den å tout prix; vi åter tro, att nöjet af en förändring kunde vara för dyrköpt, om vi blott få en representations-form något bättre än den närv:de; men icke en verkligt god, en som kan bestå.
Vi tro, att det der att byta om representation icke bör bli en vana; ty det är en farlig vana i synnerhet för små stater!
Må man i morgon berätta mig, och styrka sin uppgift, att vi ej ha en mäktig granne i öster, utan fyra, fem små stater — och jag skall rösta för det nu föreliggande förslaget eller hvilket annat förändrings-förslag som helst.
Jag tar för gifvet, att man genast invänder, att de, som vilja bifalla representationsförslaget, de vilja långt ifrån att försvaga oss mot utlandet, tvert - 356 Dea 6 December. om, genom undanrödjande af tvisteämnen, stärka oss och bibehålla lugn och ro.
Fåfäng förhoppningi
Det är ej så beskaffadt, det nu föreliggande förslaget!
Må man åtminstone ej göra sig den illusion, att med detta förslag målet är hunnet.
Nej, nej, det är blott första steget, som i allt raskare tempo skall och måste efterföljas af de nästa stegen!
Jag fruktar dock ej dessa förslagets konseqvenser i sig sjelfva, äfven om dessa konseqvenser, från förändring till förändring, skulle föra oss ända ned till den rena demokratien.
Vi äro inga Spaniorer, vi äro inga Greker med kronisk anarki i blodet.
Få vi under ett antal år genomlöpa ett kretslopp af förändringar, konstitutions-ombvten, ministerkriser, reaktioner, statskupper och rovolutioner, så är jag öfvertygad om, att med Svenska folkets instinkt af samhällsordning samt inneboende båg för stadgad och stark, men lagbunden styrelse, att, säger jag, vi nog lill slut komma till en god, kanske en alldeles förträfflig styrelseform.
Ja! om vi läge på en ö i Stilla hafvet; men det politiska haf, som omgifver oss, är ej stilla med annat än den stillhet, som förebådar stormen!
— Under sådana förhållanden anser jag det särdeles vådligt att ge oss ut på en sådan bana.
Jag och de med mig likatänkande, vi vilja derföre icke bifalla en förändring, utan att det blir en verkligt god förändring och något, som lofvar att bli beståndande.
Vi önska, att den nya byggnaden måtte vara så sammanfogad, att om tyngden vill skjuta ut på ett håll, motvigten är tillhands, och huset ej må ramla som de nya husen i Berlin. »Bara krigslist», säger man.
»Det är samma skäl, som man förebragt för att störta alla föregående representations-förslag.
Sedan förslaget väl är fallet, skall man ej längre vilja böra talas om någon förändring alls.»
Man bar flere gånger kastat oss i ansigtet den ominösa frasen: »det är för sent!»
Men jag skulle vilja säga: det är för sent att komma med denna insinuation!
Motsidan måtte väl bäst veta, att de bragt saken derhän, att det ej är längre fråga om, huruvida steget skall tagas, utan blott om hur långt det skall tagas, och hvar foten skall finna sitt nya stöd.
Hvad begära vi då?
Vi begära uppskof, vi begära, så att säga, återremiss, fastän, då enda formen för uppskof nu är afslag, vi således yrka temporärt afslag.
Ar det då så fasligt mycket begärdt ett uppskof af ett år, eller högst tre år i en fråga af denna beskaffenhet, en fråga för kommande sekler?
Vi kalla vårt afslag blott temporärt; vi äro nemligen öfvertygade om, att förslaget kommer igen, ehuru vi fästat oss vid den förhoppningen, att det måtte komma igen i en form, som tillåter diskussion och förändrigar af detsamma ej blott i Konst.-Utsk:t, utan äfven hos Ständerna, och icke blott dessa stela obevekliga: ja och nej!
Visserligen har en af Konungens rådgifvare sökt göra troligt, att, om förslaget nu faller, så skulle det genast lemnäs in igen oförändradt och i samma stela, oböjliga form af Regeringens förslag, till Konst.-Utsk:t.
Det der låter visst mycket farligt; Den (5 December. 357 men, jag ber den värde Regerings-ledamoten om ursägt — det är ej rätt sannolikt!
Det är väl möjligt, att man under den, om ock sent, uppflammade hettan af diskussionen sjelf så inbillar sig; men saken kommer att få en helt annan färg, ett helt annat utseende, när den likväl lagliga, tillvarande representationen på allvar tryckt sin stämpel: förkastadt på förslaget!
Nej, nej, det kommer nog igen, men med förbättringar.
»Hvad är det då för förbättringar ni vill?» frågar man.
Hvad jag vill, är någonting af så ringa betydelse, att jag ej skulle ens nämna det; men jag liar genom samtal och under öfverläggningar gjort mig förvissad om, att min mening delas af ett ej obetydligt antal.
Vi skulle då vilja äfven i andra kammaren en del ändringar: såsom valkretsarnes naturligare och stadigare fördelning, en jemnare afvägning mellan stad och land.
Hvad jag är säker om att nästan alla vilja, är en utjemning af kamrarnes numerär, samt att, vid öfre kammaren, dess sammansättning ej vore helt och hållet öfverlemnad åt en, såsom valkorporation, oprölvad institution, samt att i dess sammansättning finge ingå en del andra olikartade elementer, antingen dessa nu skulle hemtas utifrån, från utlandets redan färdiga exempel eller en del af det kärnfriska virket i den gamla byggnaden, som man lifver, skulle begagnas.
Man talar om agitationer, deputationer, moraliskt påtryck o. s. v. Allt det der, jag är derom ölvertygad, verkar föga eller intet på R. o. Ad.!
Jag har kommit till denna öfvertygelse på den väg, som antvdes i ett gammalt ordspråk: »efter sig sjelf dömer man andra.»
Det finns deremot eri annan fara, en i min tanke verklig fara! R. o.
Ad. har förfäders krigarblod i ådrorna och sådant der blod, som det kommit krut i, det är fallet för enthusiasm!
Må ingen uppfatta som påflugenhet en uppmaning, som jag tvekar att framföra; men som jag dock önskar ha sagd: må hvar och en, innan han nedlägger sin ominösa röstsedel, söka göra sig klart, icke blott, hvad han tänker nu om saken, utan må han söka föreställa sig hvad han skall komma att tänka om densamma efter någon tid, när hvar och en går i sin hemort, när spänningen är öfver och allt — kanske allt är slut!
Man har äfven mycket talat om den tacksamhet, R. o. Ad. skulle lia att motse, om den nu storsinnadt offrade sina rättigheter.
Denna tacksamhet skulle bland annat ge anledning till val af så många Adelsmän i den nya representationen!
I motsatt fall åter skulle Adeln bli utesluten.
Jag vill blott göra uppmärksam på en liten omständighet, och det är, att om beslutet här kommer att lyda å alslag, så komma de der nya valen ej i fråga och uteslutningen ej heller!
När åter Adeln framdeles bifaller ett förbättradt förslag, blir nog glädjen lika stor och tacksamheten lika stor eller lika liten.
Tro mig, behöfver man oss i den nya representationen, så väljer man oss; behöfver man oss åter icke, så väljer man oss icke.
Tacksamhet eller hänförelse lär ej—sannerligen! — komma att vid den förrättningen tagas i betraktande!
Kanske 358 Den 6 December. blir t. o. m. tacksamheten större i längden?
När nationen framdeles får ett bättre förslag, skall den utan tvifvel bli Adeln tack skyldig, för det att Adeln egde mod och styrka nog att ingripa och hejda framrusandet innan det var för sent!
Skulle åter det värsta kunna antagas och K. M:t, mot all rimlig förmodan, omedelbart framlägga förslaget oförändradt — nå väl, då har Adeln gjort sin pligt, gjort hvad den kunnat.
Den kan då två sina händer, öfver dess hufvuden kommer då ej framtidens dom!
Jag yrkar uppskof, och då den enda formen för uppskof nu är afslag, så yrkar jag för tillfället afslag å det nu till afgö rande föredragna, hvilande förslagetl
I en församling, som bland sig räknar så många af fäderneslandets ypperste män, skulle jag icke dristat begära ordet, så framt ej sakens vigt för fosterlandet manade äfven den ringaste att oförbehållsamt uttala sin mening, helst om han emot det hvilande förslagets antagande hyser allvarliga betänkligheter.
Ty denna förändring är så till vida olik alla andra förändringar, att tvertemot det vanliga förhållandet, det ej är förändringens män, utan försvararne af det bestående, som bevisningsskvldigheten nu åligger.
Ty ingen kan på allvar försvara det nu bestående såsom sådant:
Börden såsom grundval för politiska rättigheter, Preste-Ståndet egande | af representationen, Borgare- och Bonde-Stånden olämpligt fyllande sin uppgift, en mängd dugliga medborgare uteslutna från valrätt och valbarhet.
Den som vid ett sådant tillstånd vill bevisa, att detta skall behållas, måste bevisa, att det föreslagna är ännu sämre!
Och i vissa hänseenden tror jag verkligen att detta är bevisligt och af flere blifvit visadt.
Utan att nämna smärre oegentligheter, som med tiden af sig sjelfva rättas, vill jag framhålla en punkt, som hos mig väckt de allvarligaste farhågor.
Det är den i förslagets moliver uttalade princip, att majoriteten obetingadt bör herrska, och att representationen uteslutande bör vara »ett uttryck för tänkesättet hos majoriteten»!
Och denna fara är icke något tomt hjernspöke, sopi framkallas af någon illvilja emot reformen.
Tvärtom är det just om denna faras verklighet, som nästan utan undantag alla de på detta område mest djupsinnige och erfarne statsmän och tänkare äro ense: en Tocqueville, Guizot, Sismondi, Humboldt, Mill Colghonn m. fl.
De äro också ense om farans art: deraf med nödvändighet uppkommande partistridigheter, som leda till den enskildes osäkerhet, till hastiga omkastningar i politik oeh lagstiftning, till uteslutandet af de bästa förmågorna, emedan de mest sjelfständiga minst kunna förena den stora hopens röster, samt till de ännu större farorna deraf, att den för tillfället undertryckta minoriteten städse äflas — och för sin sjelfuppehållelse måste Den G December. 359 atlas — att med alla möjliga medel tillskansa sig väldet och till slut hvarken skyr korruptionen eller stödet af utländska makter, något som särskildt för oss måste vara, likasom det fordom varit, mycket farligt.
Denna fara måste inträffa så snart man söker att tillämpa en enda likartad grund för alla val, ty huru man än indelar valkretsarne, så blir alltid den öfverröstade minoriteten alldeles orepresenterad, ty det är blott ett hån eller en fras att säga den vara representerad genom sin motståndare.
Detta kan dock hjelpas på flera sätt, och ett sådant hade kunnat vara, att när man antagit grundsatsen af två kamrar, låta hvardera omfatta hela nationen, blott sedd från olika synpunkter, då fel på det ena hållet kunnat rättas och motvägas af förhållandet på det andra.
Man hade sålunda kunnat bygga den ena kammaren på valområden och den andra på klasser, ty, hvad man än må säga, det är dock ganska säkert, att nog låter det lika väl sig göra att indela menniskorna i grupper efter deras generela beskaffenhet, som elter deras tillfälliga vistelseort.
Båda indelningarna blifva i viss mån godtyckliga, men det betyder föga, om blott alla komma med på begge sätten.
Detta hade också varit ett medel till bevarande af den historiska kontinuiteten, något som intet folk ännu ostraffadt föraktat.
För att kunna bestå, måste det vara sig sjelf troget och förblifva samma personlighet.
Jag vill blott tillägga, att jag skulle betraktat såsom en olycka, om bland sådana klasser Adeln blifvit betraktad såsom en särkild sådan, ty det är den icke i verkligheten hos oss, och farhågan för möjligheten af en sådan modifikation är en ibland grunderna, hvarföre jag ändock beslutit mig att med min röst bidraga till förslagets antagande.
Emellertid är jag öfvertygad att klassvalens grund skulle varit både säkrare och mera frisinnad än användandet af de opröfvade landstingen.
Men äfven om man antager att den nu föreslagna inrättningen af första kammaren skulle kunna lemna ett verkligt värn emot en allherrskande majoritet, så är detta nära nog betydelselöst gent emot den till antalet och makten så öfverlägsna andra kammaren: ett fel, som före antagandet med största lätthet kunnat hjelpas, men icke så lätt sedan.
Vådorna häraf ökas deraf, att våra öfriga institutioner äro beräknade på jemnvigt och derföre lätt kunna missbrukas till förtryckande af en misshaglig minoritet.
Jag vill blott erinra om de för oss egendomliga statsrevisionerna, om representationens rätt att aflägsna medlemmar af Högsta domstolen, så att äfven domaremakten ej skall kunna värna individens personliga trygghet emot en i passionens yra inryckt majoritet, som genom de årliga riksdagarne oekså säkrare kan herrska.
Dessa vådor hade, efter allvarlig öfverläggning, bestämt mig att rösta emot den föreslagna förändringen, i hopp att sålunda snart kunna vinna de jemförelsevis ej betydliga och ej orimliga modifikationer, som i dessa vigtiga hänseenden efter 360
Den 6 December. min mening voro nödvändiga.
Och jag ansåg och anser
Adeln så mycket mera berättigad att just i dessa hänseenden fordra garantier, som dess demokratiska sammansättning hittills åt medborgare af alla möjliga samhällsklasser bevarat möjligheten att just här göra sig hörda, hvarföre ock alltid Adeln hos sig städse först väckt förslag om så äldre sorn sednare tiders mest väsendtliga samhällsförbättringar — äfven representationsreformen — samt en opposition emot en rådande öfvermakt af hvilken art som helst just här aldrig kunnat undertryckas.
Men oaktadt alla dessa omständigheter, som sagdt, gjort mig fullt besluten att rösta emot det Kongl, förslaget, röstar jag likväl nu för detsamma.
Jag gör detta, icke af feg eflergifvenhet för hopens rop, ty jag vet att dessa icke betyda mycket och att förslagets ogillande och förbättrande genom de antydda modifikationerna skulle understödjas af en stark mening i hela landet, ej heller derföre att dylika modifikationer skulle kunna föranleda reformens undanskjutande, hvilket är omöjligt och näppeligen af någon enda önskas, utan derföre att jag viker lör de större faror, som ett ändamålslöst uppskof skulle framkalla, och derföre att uppskofvet skall blifva ändamålslöst, om regeringen, såsom dess ledamöter här uppgifvit, ämnar genast åter framlägga förslaget oförändradt.
Adelns ställning är icke nog stark för att den skall kunna understödjas af folket i en sådan fortsatt strid för dess frihet.
Denna ställning hade kunnat vara sådan, om Adeln tillförene allvarligt bemödat sig om representationsreformen.
Om så skett, hade vårt motstånd nu icke kunnat af någon makt brytas och Adelil hade nu kunnat rädda fäderneslandet från de faror, som hota det.
Men sedan Adeln förspillt sin sköna förstfödslorätt att gå i spetsen för reformen, är dess kraft bruten att såsom politiskt Stånd frälsa fäderneslandet; och vi hafva icke rätt, att efter en sådan förklaring från regeringens ledamöter ändamålslöst utsätta Sverige för de faror, som ett uppskof, hvarigenom ingen förbättring vunnes, skulle framkalla.
Det är sannt att denna åtgärd från regeringens sida betager oss vår frihet att pröfva, men jag är i alla fall tacksam, att tillkännagifvandet skett före afgörandet, emedan detta måste inverka på vårt sätt att se förhållandena.
Den strid, som sålunda skulle uppflamma, vore till sin slutliga utgång ej tvifvelaktig, och ej heller i sina verkningar, som just vore att öka samma faror, som i förslagets beskaffenhet förefinnas, att framkalla och uppöfva sådana partier, hvars tummelplats den nya riksdagen skall blifva.
Nu finnes, enl. min öfvertygelse, ingen annan utväg till räddning, än att först söka förekomma denna närmaste lära, för hvilken ansvaret visserligen icke tillkommer oss, men som ändock är lika verklig, och sedan hoppas, att fastän Adeln ej längre kan som Stånd värna minoritetens rätt, vi skola genom redligt arbete, hvar i sin stad, söka att förekomma och mildra de faror, som genom förslaget hota vårt fäderneslands frihet och sjelfständighet.
Den 7 December. 361
Med förmälan att tiden nu var långt framskriden och att 19 ledamöter anmält sig för att afgifva ytterligare anföranden i ämnet, hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. behagade uppskjuta den vidare öfverläggningen till morgondagens plenum samt nu åtskiljas.
Ad. åtskiljdes härefter kl. något öfver 3 e. rn.
Thorsdagcii den 7 December 1865.
Justerades profit för den 15 sisth November e. m.
Fortsattes föredragningen af Konst.-Utsk:ts Mern.
N:o 2, äng. det hvilande förslaget till ny Riksdagsordning och dermed sammanhängande ändringar i Regeringsformen.
Hr Stedt, Gustaf Baltzar:
Jag erkänner öppet, att jag länge varit i strid med mig sjelf, på hvilkendera sidan jag skulle stå i denna för fäderneslandet vigtiga fråga, men en noggrann granskning af förslaget har bragt mis till den öfvertygelse, att det bör antagas.
1 denna öfvertygelse har jag ytterligare blifvit styrkt, dels af de mångfaldiga yttranden, som på detta rum blifvit afgifna till dess försvar, dels ock genom den impuls, som i detta hänseende blifvit gifven, ej blott af Konungen och hans regering, utan äfven af landets tänkande och förståndige innevånare.
Alla äro de ense om nödvändigheten af en reform; alla instämma de deruti, att stånds- och klassvals-principen numera är utdömd och att de samfäldta valens grund är den enda, hvarpå 362 Den 7 December. en representalionsbyggnad hos oss kan uppföras, — ett förhållande, hvilket till och med de fleste af förslagets motståndare vitsorda.
Beträffande sjelfva förslaget, så lefver jag icke i några illusioner, utan finnér, att det innehåller brister; men jag hyser den fasta öfvertygelse, att om landets innevånare i enighet och samdrägt söka medverka till det gemensamma målet, fäderneslandets lycka och välgång, så skola dessa brister icke medföra någon olägenhet och inom kort blifva afhulpne.
Man har sagt, att de opinionsyttringar, som i dessa dagar i så talrikt mått blifvit afgifne, icke egentligen leda sitt ursprung frän folket.
För min del är jag af en annan åsigt.
Jag ser i dem ett tillkännagivande af den politiskt myndiga och tänkande delen af nationen, att den gillar förslaget och önskar dess framgång; och jag betraktar dem äfven såsom ett uttryck af den i landet allmänt rådande mening, att vi böra taga exempel af utlandet och tillgodogöra oss det förträffliga der finnes, och dertill räknar jag borttagande af alla stånds- och klass-skrankor och folkets sammanslutande till ett helt.
Mycket har ordats angående det missförhållande, som med afseende å medlemmarnes antal skulle förefinnas mellan första och andra kammaren, och hvilket skulle hafva till följd den sednares öfvervigt i afseende å vissa frågor.
Jag vill icke ingå i undersökning om rättvisan eller orättvisan deraf, att den, som är i en fråga mest intresserad, eger ett öfvervägande inflytande på dess afgörande; jag vill blott nämna, att enligt vissa utländska representationssystemer den öfre kammaren alls icke eger taga befattning med dylika frågor.
Beträffande första kammaren, tror jag, i motsats till hvad här vid flera tillfällen blifvit anfördt, att den icke helt och hållet är i saknad af garantier.
Såsom sådana anser jag nemligen den föreskrift, att denna kammares ledamöter skola utses af landstingen, ty, att döma af den hittills vunna erfarenheten, kan man med fullt skäl antaga, att denna institution skall motsvara det förtroende, som blifvit satt till densamma.
Man har påyrkat en modifikation i det hvilande förslaget derhän, att i lörsta kammaren plats skulle inrymmas, bland andra, äfven åt Adeln såsom en sluten klass.
Men oafsedt att detta skulle innebära ett motverkande mot tidsandan, som fordrar upphäfvande af all klass-skillnad, skulle Adeln derpå förlora, ty enligt min tro komme B. och Ad. att ingå i den föreslagna representationen vida talrikare än under de nämnda förhållandena vore möjligt.
På grund af de skäl, jag nu anfört, och med full öfvertygelse, att genom ett uppskof mera skulle förloras än vinnas, röstar jag bifall till det Kongl, förslaget.
Hr Uggla, Axel, anförde skriftligen:
Man har sagt, att landet under vårt närvarande statsskick
363 gått betydligt framåt, och deri velat finna ett bevis för den närvarande representationens förträfflighet.
Deruti torde dock ej ligga någon förtjenst hos denna representation, då vi rimligtvis ej kunnat blifva stillastående, under det andra nationer gått framåt.
Förtjensten skulle således ligga i sättet, huru förbättrin garna åstadkommits, samt medlen härtill anskaffats.
Hvad det förra eller sättet angår, kan jag ej finna något utomordentligt deri, och hvad det sednare, eller medlen dertill, huru hafva de åstadkommits?
Jo! icke genom hushållning och sparsamhet, utan genom skuldsättning, som — i förening med en felaktig tull- och ekonomisk lagstiftning och oupphörligen vid hvarje riksdag stigande anslag, hvilka jemte förut befintliga kontanta skatter och naturaprestationer af mångfaldig art till stor del åtgått till onödig statslyx och andra inproduktiva ändamål — snart nog, oaktadt ett 50-årigt fredslugn, hotar att bringa så väl den enskilde som staten på ekonomiskt obestånd.
Hvem har till större delen begått dessa felsteg, hvem har beviljat dessa anslag?
— Jol nuvarande representation.
Det kan således vara på tiden antaga en ny representation, och billigt, att de, som betala skatterna, också votera dem — och söka åstadkomma så väl för den enskilde som staten ett financielt oberoende, utan hvilket icke något politiskt kan existera.
Mina Hrr! vi måste börja hushålla, men med närvarande representation går det icke.
Divide et impera, är ett gammalt valspråk, som ock med mycken lätthet kunnat tillämpas på vår nuvarande representation.
Att det nya förslaget är godt och träffat medelpunkten, synes tydligen deraf, att det af somliga blifvit ansedt alltför liberalt, demokratiskt, af andra återigen tvertom.
Mot demokratiens vådor har man i det nya förslaget skydd genom den census, som der blifvit uppställd, och intet konservativare element har kunnat påhittas än detta, det konservativaste bland alla.
Långt mera konservativ än vår nuvarande representation blir den föreslagna.