Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då jag är öfvertygad, att de flesta af Invaliderna hafva sådana skyldigheter att uppfylla, tror jag, alt både de och Staten skulle draga fördel af inrättningens upplösning, hvarigenom Kungsgården kunde återgå till sin primitiva bestämmelse.
Jag kan ej ,mötas af den anmärkningen, att Kongl. Famillen ej är i behof af detta Lustslott, hälst Hans Kongl. Höghet Kronprinsen med sin Höga Famille ej äger någon Kungsgård, öfver hvilken han fritt kan disponera. 9 H. 5 Den 5 Januari!.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken föreslog, att så väl Herr von Q vantens motion, som de i anledning deraf afgifne yttranden, måtte till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet remitteras.
Herr Printzensköld, Carl, uppläste följande :
Då jag nu för första gången under denna Riksdag uppträder såsom talare på detta rum, nödgas jag börja med anmälan af en sak, som, efter min öfvertygelse, förtjenar Höglollige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet.
Ridderskapet och Adeln torde benäget erinra sig, hvad RiddarhusSecreteraren äfven lärer kunna vitsorda, att Herr Grefve Cronhjelm, Otto August, redan den 10 sistlidne December reserverade sin rätt att göra motion, om åtskilliga ändringar i nu gällande Bevillningsförordning, och huruledes Herr Grefven den i5 påföljande förnyade denna sin reservation, och då äfven utsträckte den till rättigheten, att få väcka fråga om afskrifning och eftergift af åtskillige i anmärkningsväg till betalning ålagde Kronoutskylder; — och det torde icke heller hafva fallit utur Herrarnes minne, att dessa motioner uti Plenum den 17 Den 5 Januari i. 67 December f. m. af Herr Grefve Cronhjelm upplästes och då lades på bordet.
Innehållet af dessa motioner, såsom till en del riktade mot ett af Rikets Embetsverk, hvarest jag, sedan 10 år tillbaka, är Tjensteman, kunde icke annat än väcka min synnerliga uppmärksamhet; — och jag önskade derföre, att få närmare begrunda desamma, för alt tillse, om de icke förtjenade en vederläggning.
— Öfvertygad som jag var, att motionerne, efter slutadt Plenum, skulle till bordläggning aflemnas, satte jag knappast i fråga, att ett motsatt förhållande kunde inträffa.
Jag blef likväl i denna min förmodan bedragen, då den ädle Grefven, uppå tillfrågan, behagade förklara sig vara nödsakad att forst låta renskrifva dem, innan de kunde aflemnas.
— Jag nöjde mig då med detta svar.
Jag förnyade sedermera flera gånger hos RiddarhusSecreteraren mine frågor efter motionerne, och fick alltjemnt det svar, att de af Herr Grefven icke blifvit aflemnade, tills ändteligen Måndagen den 29 nasti.
December, under påstående Plenum, — den tidepunkt inträffade, då dessa motioner i fullständigt skick sågo dagsljuset.
Jag tviflade ej, att ju tvänne Memorial, sorn de facto aldrig varit bordlagde och således icke eller annorlunda än ofullkomligt kände, samt det endast af de få Herrar Ledamöter bland Ridder 5* - 68 Den 5 J a n 11 a r i i. skåpet och Adelil,.som vid motionstillfället voro tillstädes, skulle, åtminstone en eller annan dag, innan de remitterades, vara för genomläsning tillgänglige.
Må det förlåtas mig, om jag trodde, att det sistlidne Måndag började och hela Tisdagen fortsatte Plenum, under hvilka dagar ingen på hordlistan upptagen handling i det vanliga läsrummet kunde eller borde finnas att tillgå, ej skulle vara bestämdt äfven till dessa ärenders föredragning; — och må det då äfven ursäktas mig, att jag, i följd af just denna öfvertygelse, sista dagens Plenum var frånvarande, för att, genom läsning af de ifrågasatte molionerne, dem jag med RiddarhusSecreterarens tillstånd örn Måndagen vid middagstiden fick låna, förskaffa mig den noggrannare kännedom om deras innehåll och beskaffenhet, som erfordrades för alt å dem kunna afgifva något svar.
En hvar af Eder, mine Herrar, må döma, om min förundran varit rättmätig eller icke, då jag i Onsdags af RiddarlmsSecreteraren emottog den underrättelse, att motionerne i Plenum dagen förut, omkring klockan ii på aftonen, blifvit remitterade.
— Nu gällande Riddarhusordning stadgar uti 33 §. uttryckligen, att om någon mundtligen väcker en fråga, som på bordet lägges, eller remitteras, eller med de öfrige RiksStånden communiceras, bör frågan in - Den 5 J a n u a r i i. % nan nästa Plenum skriftligen till Prolocollet aflemnas, samt att alla skrifteliga anföranden genast skola, efter deras uppläsande, afgifvas till Protocollet.
Då den ädle Grefven, på sätt förut är nämndt, redan den io och i5
December mundteligen anmält de motioner, som nu äro i fråga, och då han derefter först den 17 December uppläste dem, synes man med fog kunna påstå, att den ädle
Grefven haft tillräckligt rådrum att redigera dem så, att de genast efter uppläsandet varit färdige att tillgå, eller åtminstone att desamma bordt vid nästpåföljande Plenum, som jag tror var den ig December, till Protocollet aflemnas.
Genom underlåtenhet häraf har den ädle Grefven beröfvat Ridderskapet och Adeln en i Grundlagen dem tillerkänd rättighet, att medelst läsning af sjelfva handlingen taga kännedom af en fråga, innan den till Utskott remitteras; — och Ridderskapet och Adeln täcktes sålunda häruti finna orsaken, hvarföre jag nu nödgas emot ifrågavarande motioner göra de anmärkningar, som egentligen vid remisstillfället bordt afgifvas.
Uti den första af dessa motioner, eller den, som angår ändringar uti BevillningsFörordningen, har Herr Grefve Cronhielm anmärkt, huruledes nämnde författning skulle sakna stadganden, hvilkas uraktlåtande den ädle Grefven afmålat såsom 7o Den 5 J a n u a r i i. ingripande i medborgares moraliska och juridiska rättigheter, såsom försvårande möjligheten, att få medborgare att påtaga sig taxeringsmannavärfvet, och såsom beröfvande den skattdragande ali säkerhet, att få behålla de skärfvor lian förvärfvat; och Motionären har äfven uppgifvit 2:11c lagförslag till dessa förmenta olägenheters afhjelpande.
Utaf den mörka tafla öfver vårt närvarande samhällsskick, som Herr Grefven sålunda framställt, skulle den mindre tänkande i sanning kunna förledas att tro, det vi icke mera lefva i ett lagbundet samfund, under en lagbunden Regering, ulan att vårt kära Fädernesland i en hast blifvit förvandladt till en Turkisk Province.
Denna tro blir icke eller försvagad, då man vidare erfar, huruledes det första af den ädle Grefvens lagförslag skulle hafva till ändamål att, såsom orden lyda, ”sätta ”en gräns för KammarRättens godtyckliga ”behandling af Rikets Ständers Deputerade, ”nemligen Taxerings- och PröfningsCommit”teerna.
Uti ett land der allt varit i ett Chaos och der utvecklingen af rättsbegrepp och rättsförhållanden först är börjad, skulle jag tro, att ett sådant yttrande som detta varit på sitt rätta ställe; men uti ett land, der, sedan secler tillbaka, godtycket, åtminstone hos Domstolarne, varit af Lagarne bannlyst, der samhälls-inrättnin - Den 5 Januari i.
71 garne vunnit stadga oell varaktighet, och der hvarje Embetsman, hvarje myndighet, är inför Lagen ansvarig för sina gerningar; der synes det mig vara nog djerft, att vilja påstå såsom ett verkligt factum, att godtyckliga beslut meddelas af en Domstol, och, hvad som värre är, att den för sina godtyckliga handlingar icke äger några gränsor. —■
Må den ädle Grefven eftersinna hvad han sagt, och jag tvekar ej, att han ju sjelf skall finna uttrycket vara förhastadt.
Fåfängt har han bemödat sig alt genom exempel bevisa sin sats.
— Det exempel han framdragit bevisar, om det i förevarande fall kan bevisa något, just motsatsen af hvad han dermed velat ådagalägga.
Ty det lärer väl icke, med ens något sken af rimlighet, kunna kallas godtycke, att KammarRättten, uppå anförde besvär, vågat till en PröfningsComilé återförvisa ett mål, och dervid i allmänna, ingalunda bindande, ordalag antyda de grunder, som vid den förnyade handläggningen af målet borde följas.
Om den ädle Grefven behagar göra sig litet mera bekant med lagstiftningen i allmänhet, än han nu synes vara, så skall lian tvifvelsutan finna, att man icke kan tänka sig en Rättegångsordning, som ej afser och måste afse fall, då ÖfverDomaren dels är ovilkorligen förpliglad, dels berättigad, att till den honom underord - Den 5 J a n u a r i i. nade myndighet återförvisa ärenden, sora af denne blifvit ha lidia gele. — Tänkom oss t. ex. den händelsen, att en Pröfningseller TaxeringsComité med vårdslöshet eller ofullständigt verkställt sine åligganden (och erfarenheten har visat, att båda delarne inträffat) — tänkom oss till och med det fallet, att Taxeringsmännen rent af uteslutet och förbigått afgifter, som i författningarne äro uttryckligen påbudne, men till beloppet bero på Taxeringsmännens pröfning, ty äfven detta fall är af erfarenheten constateradt; då frågar jag den ädle Motionären, om det kan stämplas såsom godtycke, att de Auctoriteter, som, vare sig af misstag eller af annan orsak, icke uppfyllt deras pligt, tillrättavisas genom en föreskrift till dem, att omgöra hvad de ofullkomligt eller oriktigt verkställt?
För min del skulle jag tro en sådan procedure ej blott vara rättvis, utan en oundviklig följd af den form, som i allmänhet bör ligga till grund för ärenders behandling.
Ty hvad är val rättvisare, hvad är väl naturligare än det, att sjelf rätta hvad man felat, att sjelf förbättra hvad man kan förbättra?
Så länge vi äro menniskor, men icke öfvernaturliga väsenden, måste vi underkasta oss denna sakernas ordning, och jag förstår i sanning icke, huru man vill eller ens vågar tänka sig ett annat förhållande.
4 Den 5 Januari!.
Den höga plats på Auetoriteternas Rangordning, som den ädle Motionären synes vilja till ägga Rikets Ständers Deputerade, är jag, så vidt det angår deras personer, långt ifrån att vilja dem betaga.
Tvärtom är jag beredd, atti detta afseende uppflytta dem ej blott öfver KammarRätten, utan till och med i parité med sjelfva Majestätet, då de, lika med Detta, äro i och för deras åtgärder, (såsom Taxeringsman nemligen) från ett åtal befriade.
Men den ädle Grefven torde ursägta mig, om jag icke, lika med honom, så identifierar sak med person, att jag vill skilja
Deputerades gerningar från den underordnade ståndpunkt, hvarpå de sig befinna.
Jag har här ofvan, för att nyttja den ädle Grefvens egna ord, problematiskt omtalat händelser, som vid taxerings-förrättningarne verkligen inträffat; jag har på detta rum hört yttras, huru man i ett visst Län befallt Häradsskrifvarne att vid TaxeringsComiteerne låta beskatta Landtmannen såsom Handlande, för det han vågat på det för sig förmonligaste sätt afyttra några tunnor säd; och jag har sett, att denna beskattning blifvit af både Taxeringsoch PröfningsComitcerne verkställd; jag har vidare sett, huru Taxeringsman, som af KammarRätten fått sig ålagdt, att uttaxera en i Författningarne uttryckligen stadgad, men af dem förbigången utskyld, in - 74 Den 5 Januari i. för KonungaTronen yttrat, att det vöre dem likgiltigt, om denna utskyld påfördes eller icke, hvaremot bibehållandet af Taxerings- och Pröfnings-Comiteernes helgd och oförkränkbarhet vore för dem mera magtpåliggande; och jag vädjar då till hvar en af Eder, mine Herrar, att döma, huru belåten Staten, hura belåten den skattskyldige skulle vara, om man, på sätt den ädle Grefven föreslagit, borttoge de controller äfver Taxerings-förrättningarne, sorn för närvarande finnas, och om man förklarade, att en TaxeringsComité aldrig skulle kunna åläggas att omgöra hvad den en gång verkställt, samt att en blifvande TaxeringsComite, icke eller skulle kunna förpligtas att föregående Taxeringsmäns åtgärder förändra.
Det begrepp, som den ädle Motionären yttrat om Taxeripgsmannens ed och samvete, är så eget i sitt slag, alt jag omöjligen kan underlåta att dervid några ögonblick uppehålla mig.
Den ädle Grefven har nemligen sagt, att Taxeringsmännen skulle blifva ”ingenting mer och ingenting mindre än Menedareom de åtlydde ett beslut, som ålade dem, att ånyo ingå i granskning af ett mål, som de redan en gång afgjort, och alt dervid följa de grunder, som ÖfverDomaren vid återförvisningen utstakat.
Huru är det väl möjligt, att någon kan framkomma med Den 5 Januari i.
75 en sådan sofism?
Ilar då den ädle Motionären icke gjort sig den mödan, att närmare urskilja betydelsen af ordet mened.
När t. ex. vittnet svär, att upptäcka hvad det vet handt och sant vara, men sådant uppsåteligen fördöljer, då har, efter min logik, detta vittne gjort sig skyldigt till menederi.
När Domaren, som svurit att i alla Domar rätt göra, likväl uppsåtligen, emot bättre vett och vilja, handlar annorlunda, då har äfven han blifvit menedare.
Men ett sådant afskyvärdt brott lärer väl ingen vilja påbörda den Domare, som, då lian efter bästa förstånd och samvete af~ dömt ett mål och sålunda uppfyllt sin ed, sedermera inlåter sig i ytterligare pröfning af samma mål, på grund af ÖfverDomarens återförvisningsbeslut, och dervid följer de grunder, ÖfverDomaren funnit nödigt att för ärendets förnyade handläggning antyda.
Huru många af Eder, mine Herrar, skulle icke då redan vara oell än vidare blifva menedare?
Jag kan icke tro, att J viljen stämplas med detta namn, och ännu aldrig har jag hört, att någon fallit på en sådan tanka.
Mig synes, att Taxeringsmannens ed icke är heligare, än Domarens; ty de innehålla båda en förpligtelse att göra rätt; och så länge ännu ingen ed funnits med den undergörande kraft, att förvandla hvar och en, som den aflägger, till en öfverila - 76
Den 5-Januarii. turlig varelse, fri från alla misstag; så lärer det få höra till de öfverspända ideernas antal, att vilja anse Taxeringsmannen genom sin ed vara frikallad från förnyad pröfning af hvarje utaf honom en gång afgjordt mål, ehuru ofullständigt, ehuru felaktigt det än af honom tilläfventyrs blifvit behandladt, och sålunda gifva Taxeringsmannens ed och hans åtgärder en helgd, som i ingen lagstiftning mig vetterligen någonsin varit mer än högsta magten och dess beslut tilldelad.
Det andra stadgandet, som den ädle Motionären föreslagit, har till ändamål, såsom han sjelf yttrat, ”att viss tid fastställes eller, om den är fastställd i BevillningsFörordningen, utsättes, efter hvilken, om ocksåsäger Grefven, Kammar Rättens RevisionsContoirs arnnärknings-arfvode vore mer än s5 procentinga anmärkningar mot de skattskyldige eller Uppbördsmännen få göras, och dito en viss tid för de begge
Domstolarne, som öfver anmärkningarne skola döma.”
I förbigående får jag fråga den ädle Grefven, hvilka ”bägge Domstolar” han menar?
Jag känner väl a:ne Instantier i anmärkningsmål, de enda som finnas, och desse äro KammarRälten och Kongl. Maj:t.
Men jag vet just icke, alt man kan föreskrifva den sednare Instantieri någon viss tid för ärenders afgörande.
Ingen gkulle med mera ifver än jag förena sig med den ädle Grefven uti be - t De n 5 Jann ari i. 77 mödandet, att fA dc i förenämde hänseenden anmärkte brister afhjelpte, så vida nemligen desse brister verkligen funnos.
Men då lagar redan existera för alla de fall, dem Grefven uppräknat, så vet jag ej hvartill det skall tjena, att å nyo omskrifva dem.
Brefvet till KammarCollegium och f. d. KammarRevisionen af den 20 October om hvars tillvarel se den ädle Motionären synes hafva haft någon aning, innehåller, att ingen skattskyldig, eho den vara må, är underkastad observationer och efterräkningar efter 3:ne års förlopp från det årets slut, för hvilket räntan eller uppbörden beräknas.
Och det följer således häraf, hvad ock genom särskild författning finnes föreskrifvit, att reservationskraf för anmärkte utskylder, om det skall gälla, ovilkorligen mäste inom nämnde tid hos den skattdragande vara verkstäldt.
KammarCollegii, StatsContoirets och KammarRevisionens, på Nådig befallning, utfärdade Circulairebref af den 3 October 1782 stadgar en tid af 10 år, hvarunder
Uppbördsmannen är för sin uppbördsmanna-förvaltning redo- och ansvarskyldig, hvilket stadgande grundar sig på den helt naturliga omständigheten, att Kronan icke bör hafva sämre rätt att söka redo och räkning af sine förvaltare, än den, som i Lagarne är hvarje enskild medborgare för sine fordringars utsökande förunnad.
KammarRätlens Instruction föreskrif - u 78 Den 5 Januari i. ver, uti 8 alt Revisionen af hvarje räkenskap bör vara fulländad inom ett år från den dag räkningen till KammarRätten inkommit; samt uti i5 §., att om revisionen utöfver denna tid fördröjes, vederbörande RevisionsContoir då af all rätt till anmärkningsprocent gjort sig förlustigt; och samma Instructions 10 §. ålägger KammarRätten, att inom a:ne år, sedan, i anledning af gjorde anmärkningar, reservationskraf blifvit hos de skattskyldige anstäldt, hafva öfver dessa anmärkningar meddelat hufvudsakligt Utslag, emedan, såsom orden lyda, ”der sådant ej sker _, all verkan af reserva tion skr afvet emot de skattskyldige kommer att förfalla”
När sådane stadganden firtnas, närman af dem ser, huru omsorgsfullt
Lagstiftaren redan vårdat den skattskyldiges så välsom Uppbördsmannens rätt och framtida säkerhet; så frågar jag den ädle Grefven, hvad som för honom i detta afseende vidare återstår att önska.
De exempel Motionären anfört på den längre tid, som vid ett eller annat tillfälle förflutit, innan KammarRättens anmärkningsmedel blifvit indrifne, hafva, som mig synes, utgjort motiven till hans lagförslag i ofvannämnde hänseenden.
Granskom då dessa exempel och dömom sedan, om de äro af så oerhörd natur i Svenska Don 5 Januari i.
79 beskattningens annaler, som den ädle Grefven sig föreställt.
Det var en tid i början af detta århundrade, då den största oordning och oreda herrskade inom Uppbördsverket här i Hufvudstaden.
Man trodde, att KammarPiättens RevisionsContoir skulle blunda för de oordentligheter man begått, men man misstog sig deri.
Anmärkningar utfärdades jemväl vid TaxeringsLängderne för åren i8o5, 6, 7, 8 och g; Reservationskraf anställdes, och målen blefvo derefter åren 1809, 10, 11, 12 och i3 af KammarRätten genom Utslag afgjorde.
Sålunda hafva desse frågor, sedan i5 ja 1 g år tillbaka, icke mera berott på den Domstol, hvars åtgärder man nu med sådan ifver klandrat.
Men missbruken, då de inrotat sig, äro ej så lätta att afskaffa.
Man låter ej gerna bero vid den första agan man fått, utan söker att så länge möjligt är aflägsna dess verkan.
Också var äfven bär fallet.
Genom underdånige besvär öfver KammarRättens Beslut, som dock fastställdes; genom sedermera af Taxeringsmännen flerfaldiga gånger bos KarnmarRätten framställde och bos Kongl. Maj:t i underdånighet fullföljde invändningar emot de i Nåder gillade besluten, genom ÖfverStåthållarens ohörsamhet, alt icke, utan de största vitén, fullgöra KammarRättens honom meddelade föreskrifter; lyckades det alt åstad - 8o Den 5 J a n u a r i i. komma flen långsamhet, hvilken man nu velat Domstolarne påbörda.
Utaf alldeles samma natur är det exempel, som blifvit anfördt, rörande uttaxering af bränvins-minuterings-afgift hos Tracleurer och Vinskänkar här i Staden.
Utan att inlåta mig i någon tvist med den ädle Grefven, om det mer eller mindre riktiga i KammarRättens beslut, hvilka, såsom af Konungen i Nåder gillade, dock torde hafva mera nuctoritet för sig, än de anmärkningar hafva, som Grefven mot desamma framställt, och utan alt fästa mig vid den af Grefven anförde omständighet, alt den ifrågaställde afgiften icke för åren 1816, 17 och 18 blifvit erlagd, hvilket bevisar, hvarken mer eller mindre, än att Tjenstemännen inom KammarRättens RevisionsContoir, genom förbiseende af detta förhållande, äro underkastade samma ofullkomlighet, som vidlåder alla andra menskliga varelser, tar jag mig blott friheten upplysa, att KammarRättens Utslag angående 1819 och 20 årens
Bran vinsminuterings-afgift meddeltes redan den 25 November 1823, således för mer än 5 år. tillbaka.
Men då både de skattskyldige och Taxeringsmännen här, likasom förut, ansett sig liksom privilegierade att icke åtlyda hvarken KammarRättens eller Kongl. Majrts Beslut, utan genom idkeliga protester och invändningar emot Den 5 J a nu ar i i. 81 emot samina beslut fördröja deras verkställighet, det ena året efter det andra; så är det icke underligt, att anmärkningsmedlen aldrig annorlunda än ganska sent kunnat indrifvas.
Och af den mindre tänkande, som endast fäster sig vid tiderymden emellan en anmärknings utfärdande och verkställigheten af densamma, utan att närmare undersöka förhållandet, är det då icke ovanligt att höra, det skulden till dröjsmålet legat hos den Auctoritet, från hvars RevisionsContoir anmärkningen utgått.
Ingen bland Eder finnes, jag är säker derpå, som icke erkänner, att KammarRätten är ett
Embetsverk af obestridlig nytta för samhället; och hvar och en, som vill göra sig närmare underrättad om dess organisation och ändamål, skall än tydligare inse denna sanning.
Såsom controllerande myndighet öfver Uppbörds- och Beskattningsväsendet i Riket, liar KammarRätten, sedan år 1800, uti anmärkningsväg till StatsCassan inbringat emellan 6 och 700,000 R:dr B:co, en summa, hvilken, förutan KammarRättens vaksamhet öfver dem, som det ålegat att tillämpa Beskattnings- och Uppbörds-Författningarne, samt genom rättandet af de misstag, som vid dessa författningars verkställighet blifvit begångne, aldrig skulle hafva kommit Statsverket till godo.
Endast denna om 9 H. 6 82 Den 5 Ja 11 u a r i i. ständighet, hvars verkan dessutom kan uppskattas till millioner, de der, utan de skedde och sedan iakttagne rättelserne, säkerligen aldrig till StatsCassan skulle hafva ingått, bevisar vådan af att inskränka KarnmarRättens verkningskrets inom de trånga gränsor, som den ädle Motionären föreslagit.
Ledd af känsla för sanning och rätt, men icke af någon slags förkärlek till ifrågavarande Embetsverk, har jag nu efter förmåga sökt försvara detsamma.
Då Embetsmannen uppfyller sin pligt; då han troget följer de lagar, sorn utgöra rättesnöret för hans verksamhet; då, mine Herrar, är det tungt, att, till och med inom dessa murar finna män, som icke draga i Betänkande, att stämpla Embetsmannens lagenliga handlingar såsom godtyckliga och oerhörda, samt genom insvepta yttranden låta förstå, att man anser den låga egennyttan eller hoppet om den lumpna vinsten af några anmärkningsprocent, men icke känslan för pligt och skyldighet, utgöra hufvudmotivet för hans handlingar.
— Sådana otillbörliga anfall förtjena att skarpt tillbakavisas; och om de förnyas, skall jag icke vara den siste att emot dem höja min röst.
Det återstår nu att besvara den ädle Grefvens motion om afskrifning af åtskillige utaf KammarRätten till betalning fastställde anmärkningsmedel.
Den 3 Ja n u a r i i. 83 Jag har om densamma icke mjmket alt säga, emedan qo §.
RegeringsFormen dicterar mitt yttrande.
Der heter det: ”Under Riksens Ständers eller deras Ut”skolts öfverläggningar och pröfning må ”icke uti något fall eller på något annat ”sätt, än denna Grundlag bokstafligen fö”reskrifver, komma frågor om Em bets-och ”Tjenstemäns lill- ocb afsättande; Regerin”gens och Domaremagternes beslut, Resolutioner och Utslag; enskilda Medborgares ”och Corporationcrs förhållanden eller verkställigheten af någon Lag, Författning el”ler Inrättning.”
Jag kan icke begripa annat än, att här är fråga om enskildte medborgaresförhållanden, samt om verkställighet af ett på en författning grundadl beslut.
Orri de personer, hvilka anmärkningsmedlen blifvit ålagde, äro, på sätt Motionären uppgifvit, så fattige, att de till deras gäldande sakna förmåga, hvarpå det dock torde tillf.*as mig att tvifla, då Tractörs- och Vinskänks-rörelse, efter hvad erfarenheten dagligen vitsordar, är en af de mäst lucrativa och lönande, som man någonsin kan drifva, ty mångå af dessa näringsidkare voro annars, ifrån att hafva börjat med intet, icke så förmögne som de verkligen äro; så finnes uti UppbördsFörfaltningarne på det tydligaste sätt utstakadt, huru och i hvad ordning de kunna söka och erhålla afkortning, utan alt 6* 84 Oen 5 Januari i.
Ständer hvarken böra eller ens äga rätt att derom ingå i någon slags undersökning och pröfning; hvarigenom de skulle upphäfva sig till Domare uti en sak, som endast tillhörer den Verkställande Magten.
— Dessutom tror jag icke eller, att Rikets Ständer äga rättighet att efterskänka skatter, som på grund af författningar» ne, desse må hafva varit tydlige eller icke, blifvit ålagde, och sålunda till några enskilde personers förmån minska StatsVerkets redan påräknade inkomster, för att sedan på andra medborgares bekostnad fylla denna brist.
Ständer äro icke samlade i ändamål att göra gracer, hvarken åt den ena eller den andra.