Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jo, nästan uteslutande om honom.
De hade varit allt för hvarandra — allt, allt!
Det fanns inte en sådan människa som han i världen.
Han hade uppfostrat henne, lärt henne det hon kunde.
Han var ovanligt musikalisk och hade en härlig röst; det var han, som varit hennes lärare i musik och målning.
Han var en äkta konstnärsnatur, fint bildad.
Jag frågade om han var konstnär.
— Nej, köpman.
Åh, om ni känt min far — ni hade blifvit intagen i honom, ni, som alla.
Och om ni känt mig då, innan — då var jag olik andra unga flickor bara däri att jag var gladare, lyckligare, sorglösare.
— Lefver inte er far?
Jag förlorade honom, när jag var sjutton år.
Sedan dess har jag aldrig haft en lycklig stund och får aldrig heller.
Det är en olycka, som jag aldrig kan öfvervinna, aldrig glömma.
Ni kan inte tänka er hvad han var för mig.
Det har aldrig funnits ett förhållande mellan far och dotter sådant som vårt.
Det är min historia, hans död.
Numera har jag mitt hem hos min mors syster i Sverige, nere i Skåne, eller, rättare sagdt, det hetes, att jag har mitt hem där.
Jag bor där, när jag är i Sverige; men det är jag så litet som möjligt.
Ni kan inte tänka er hvad småstadslifvet och småstadstankarna göra mig tung och ängslig: när jag varit hemma några veckor, har jag ingen ro, förr än jag kommer bort och ut.
Den enda fördel jag har är, att jag äger så pass mycket, att jag är oberoende och kan göra hvad jag vill.
— Och reser ni alltjämt ensam som nu?
När min far dog, flyttade jag som sagdt till min tant; förlidet år bodde jag hos släktingar i London.
Det här sista året har jag til tillbragt ett par månader hemma i Sverige.
Så fick jag ressällskap till Italien med en dansk familj.
Jag kände, att jag egentligen skulle rest tillbaka med dem; men jag blef så tjusad af Taormina, att jag stannade kvar.
Här har jag haft ro ovanligt länge, nästan en månad.
Om jag kunde beskrifva det hjärtslitande småleende som åtföljde orden!
— Jag blef så nervös af mitt ressällskap den sista tiden, att jag var lycklig, när de begåfvo sig af och jag blef ensam.
— Ni borde inte vara här ensam.
Jag försäkrar er, att jag fullkomligt kan sköta mig själf.
Kunde jag inte det, så tog man nog hand om mig; och i alla fall — det är så litet viktigt hvad som händer mig.
Tro mig: det allra bästa för mig vore att få dö, falla ner nu, som jag sitter bredvid er.
Jag försäkrar er — det allra lyckligaste.
— Hur kan man säga något sådant? svarade jag irriterad.
Ni känner det så, därför att ni inte har någon allvarlig sysselsättning att ägna er åt, utan efter allt att döma lefver ett egoistiskt och innehållslöst lif i trots af alla resor och förströelser.
— Säg mig något jag duger till — ett arbete, som kan fängsla och intressera mig och få mig att glömma — och jag skall välsigna er till min sista stund.
Hon kramade hårdt min hand, som hon höll i sin.
— Det kan aldrig en annan säga.
Det måste man ge sig själf.
Jag menar arbetslusten och ihärdigheten och viljan.
Men när man, som ni, fått så många gåfvor, bör man blygas att inte lägga sitt till, — lägga till det man inte fått till skänks.
— Ni kan lika gärna sätta mig uppe på Etna och bedja mig sysselsätta mig med slöjd eller handarbete, medan jag väntar på en eruption.
När man lefver på en vulkan, kan man inte lefva för någon eller något.
— Det göra vi väl till litet hvar.
Men medan man väntar på utbrottet.
— Vet ni hvad ångest vill säga? frågade hon plötsligt.
Jag ville ej tala om mig själf och undvek det genom att säga:
— Ni är ju ännu så ung.
Hur gammal är ni egentligen?
— Tjugotre.
Det är väl inte ungt.
— Jo. Ni har ju hela lifvet framför er.
När kärleken kommer —
Hon ryckte till:
Bed för mig, att den inte må komma!
Om den kommer, är jag förlorad — på det ena eller andra sättet.
Men den skall inte komma.
Jag låtsade, som om jag ej hörde:
— Med kärleken komma plikterna och intressena och innehållet i lifvet — med mannen, som man älskar och ser upp till och sträfvar att följa, med de små barnen —
— Aldrig, aldrig för mig!
Jag är inte som andra unga flickor.
Om ni visste —
— Ni sade ju, att ni talat om för mig er historia.
— Det var inte sant.
Det är något, som jag inte talat om.
Detta något fick jag aldrig veta.
Följande dag reste vi.
Sedan dess har jag aldrig mött henne, aldrig ens hört talas om henne; men hon har ofta varit i mina tankar.
Vet ni, hur det slutade?
— Säg mig först hur stod hon er nära?
Var hon en släkting till er?
— Hon var min sons fästmö.
— Åh, kärleken kom ändå, som jag förutsade.
— Ja — stackars Dagny!
Och när den kom, när hon inte mer kunde fly —
— Ni får inte glömma, att jag känt henne, sade jag, i det jag lade min hand på fru Melbys arm, att jag haft och fortfarande har ett djupt intresse för henne, att det ni talar om för mig är ett förtroende, som jag skall respektera och som aldrig skall skada henne hvad det än må vara.
Det jag har att säga, kan inte skada henne.
Jag förstår nog, att edra förmodanden rörande hennes »hemlighet» gingo i samma riktning som mina gjorde i början.
När jag först fick höra, att min son fäst sig vid en ung flicka, som förde ett full komligt själfständigt, själfrådigt lif, som reste ensam, var excentrisk, — kort sagdt, allt det där ni nu talat om, trodde jag liksom ni, att det låg något bakom; och det gjorde det också, fast icke i den mening vi trodde.
Det måtte varit strax efter hennes sammanträffande med er, som hon vistades i Rom i samma familjpensionat som min son.
Han idkade arkeologiska studier där nere.
De voro mycket tillsammans, som ni vet man är det i utlandet, besökte museer och kyrkor och gamla
Rom, gjorde utflykter tillsammans med andra skandinaver och långa promenader ensamma.
Han blef genast förtrollad; och genom hans bref förstod jag det snart.
Jag förstod det, långt innan han i några osammanhängande rader underrättade mig om att han friat till henne och fått afslag och att hon, när han ej velat nöja sig med ett nej »sans phrases» hastigt lämnat Rom, »flytt från honom», som han uttryckte sig.
Han följde efter henne till Florens, dit han af flera skäl förmodade, att hon rest.
Hon hade varit där, men lämnat staden samma dag han kom; troligen hade hon fått reda på hans ankomst.
Det var inte det enda försök han gjorde för att återfinna henne; men allt var förgäfves.
Hon hade gifvit honom ett så bestämdt afslag, att han ej kommit sig för att fråga efter skäl; det hon gifvit honom, att hon aldrig tänkte gifta sig, ville han ej nöja sig med.
Han trifdes emellertid ej längre i Rom: den ständiga tanken på henne, längtan efter henne — ni förstår hur man kan längta efter en sådan varelse — oron för allt, som kunde hända henne, oförsigtig och impulsiv, som hon var, — allt detta drog hans tankar från arbetet.
Fram på våren begaf han sig på hemvägen.
Han tog vägen öfver Antwerpen.
Han har aldrig velat erkänna, att det var för att skaffa sig reda på Dagnys familjeförhållanden; han påstod, att han alltid blindt trott på henne.
Men det vet jag, att hans kärlek och längtan tilltogo, när han fann alla hennes uppgifter, de samma hon lämnat er, bekräftade.
Fadern hade varit en mycket ansedd köpman, hans hustru en förtjusande kvinna, deras hem en samlingsplats för konstnärliga och litterära intressen.
Den unga dottern hade lämnat det bästa intryck efter sig: ingenting annat än godt och fördelaktigt fanns att säga om henne.
Fadern hade de sista åren varit mycket sjuklig och sällan eller aldrig visat sig ute.
Det var kritiska tider; hans affärer hade till följd af några misslyckade spekulationer försämrats.
Oron öfver att hafva iklädt sig förbindelser, som han ej skulle kunna infria, gjorde honom sjuk.
Den unga dottern hade varit exemplarisk, velat ensam vårda honom och ej lämnat honom ett ögonblick.
Ett rykte, som utspreds, att den sjuke i ett anfall af förtviflan öfver de förluster firman lidit själf förkortat sitt lif, blef aldrig bekräftadt, utan vederlades tvärtom af det faktum att affärsställningen efter hans död befanns vara god; talet om de stora förlusterna hade synbarligen varit öfverdrifvet.
Dagny hämtat sig från den sjukdom, som hon till följd af öfveransträngning och sorg ådragit sig, hade hon flyttat till Sverige till moderns släktingar.
— Det dröjde öfver ett år, innan Axel och hon åter råkades.
När det skedde, präglades deras möte af samma romantik, som hvilade öfver alla Dagnys öden och som kom henne själf att säga:
»inte vågar en författare komma med något sådant här — det händer bara i verkligheten—»
Axel visste, att hon på senare tiden bott hos vänner i Antwerpen, men nyss lämnat staden och begifvit sig på hemvägen.
Det var således ej alldeles slumpvis, som han vid en station i Tyskland mötte henne och bad att få göra henne sällskap åtminstone några timmar.
För henne var det däremot en fullkomlig öfverraskning; och det dröjde några ögonblick, innan hon hämtat sig och blifvit sig lik, som hon varit, då hon gaf honom sitt afslag.
Snart sutto de midt emot hvarandra, han fullt besluten att hålla henne kvar för alltid, när han nu ändtligen funnit henne, hon orolig och osäker, endast sökande slippa undan alla förklaringar.
Plötsligen stannade tåget med ett häftigt ryck.
Gälla hvisselsignaler ljödo från lokomotivet, de hörde förvirrade rop och skrik: en sammanstötning med ett tåg, som från en bibana rusat in på deras spår, tycktes oundviklig.
Några sekunder, som förekommo dem oändligt långa, sutto de och väntade katastrofen.
— Är du rädd att dö? sade han till Dagny, som satt orörlig och såg på honom med ett strålande, nästan förklaradt uttryck i ögonen.
— Nej! O, att få dö här hos dig — inte ensam — så! sade hon hastigt, i det hon slog armarna om hans hals och smög sig till hans bröst.
Han drog henne till sig, närmare, närmare, och de sutto så orörliga, beredda på döden — tills en stöt, som var långt lindrigare än de väntat och som lämnade deras vagn fullkomligt oskadd, sade dem, att faran var öfver.
Hon försökte genast i dubbel bemärkelse draga sig tillbaka; men det var för sent.
Han visste det enda han brydde sig om att veta: att hon älskade honom.
När hon sade honom, att det var långt mer, som han borde ha reda på — om hennes far, om hans död, om henne själf — svarade han, att han hört, att fadern beröfvat sig lifvet och förmodade, att så varit förhållandet.
Hon bejakade det och ville tala om något ytterligare, men han tillät det ej: han ville ej höra på henne.
— Vi skola inte röra vid det förflutna, Dagny, inte tänka på det, inte tala om det.
Jag förstår hvad du gått igenom och hur du grubblat öfver det i en samheten.
Du har varit för mycket öfverlämnad åt dig själf; nu skall först min mor taga hand om dig och sedan jag.
— Han följde henne till hennes hem och talade vid hennes släktingar.
Mostern förklarade öppet, att hon aldrig förstått sig på Dagny och att hon omöjligen kunde hålla henne kvar, när reslusten och oron kommo öfver henne — det var en lycka, att hon blef gift.
Axel påstår, att hon, den korta tiden de voro tillsammans därnere, var helt och odeladt lycklig och lugn.
Jag tror det nästan, när jag ser det här porträttet.
Jag fick det därifrån.
Fram på våren kom hon hit.
Hon tog också mig med storm, som hon tagit er; men då det gällde min ende sons lycka, kunde jag ej vara odeladt glad.
Det var en orolig tid, de två, tre månaderna.
Hon var lika oberäknelig här, som hon var, då ni såg henne.
Det fanns ögonblick, då jag frågade mig om hon verkligen älskade Axel — hon tålde så litet hans smekningar och ömhetsbetygelser — och andra åter, då hennes exalterade känslor för honom skrämde mig.
Hon kom till mig med de mest ängslande frågor: om jag värkligen trodde, att hon kunde göra honom lycklig; om jag trodde, att han älskade henne tillräckligt för att han skulle kunna glömma hur tung och besynnerlig hon kunde vara; om jag var säker på att han visste allt och hur det kom sig, att han det oaktadt ej var rädd att gifta sig med henne.
Och med allt detta var hon förtjusande, så tacksam för all vänlighet, så hjärtevinnande.
Jag mins särskildt en dag, den sista Juli — jag har skäl att komma ihåg den dagen.
Hon hade varit obeskrifligt älskvärd, hade sjungit för mig sina vackraste sånger, sina gladaste visor, hade berättat lustiga historier från sina resor och sökt jaga undan alla ängslande moln.
Jag kan se henne framför mig; hon hade samma hvita klädning som där på porträttet och samma lyckliga uttryck.
Axel satt på en stol bredvid pianot.
De talade sakta med hvarandra; hon hade slutat spela och for endast med handen lekande öfver tangenterna utan att framkalla något ljud.
Jag hade dörren öppen till kabinettet härinne, där jag satt och stickade: jag ville inte störa dem, men jag såg och hörde dem hela tiden.
Plötsligen sträckte hon ut båda armarne med en förtjusande lättjefull och graciös rörelse, på en gång oreflekterad och så lockande, att jag ej undrar på att Axel grep om de båda utböjdesträcktaarmarnaochhöllhennefast,idethan sig öfver henne och gång på gång kyste hennes hvita nacke.
Hon störtade upp med en mörkröd vredessky öfver sina drag, vred sig undan hans omfamning, försökte slita sig lös, och då detta ej lyckades, lutade hon sig fram och bet honom i ena handen, ej hårdt, men tillräckligt för att han af förvåning skulle släppa sitt tag.
Så brast hon i hysterisk gråt.
— Du är tokig, Dagny, sade han harmsen, i det han lämnade rummet.
Jag gick ut till henne och lade min hand på hennes skuldra.
— Ja, jag är tokig, eller jag blir det, om det här skall fortfara, mumlade hon.
Då är det bättre.
— Såg du mamma?
— Ja, svarade jag småleende, jag såg att din fästman kysste dig och att du — det är något jag aldrig förr sett fästfolk emellan.
— Jag hade beslutat, att aldrig taga Dagny tragiskt.
Jag trodde, att jag förstod henne: jag vet nu, att jag inte gjorde det.
Men på samma gång vet jag, att om någon verkade lugnande på henne, så var det jag.
— Mamma, — hon borrade sitt hufvud in vid mitt bröst med armarna om mitt lif — mamma, är det inte möjligt att vara gift och lefva med sin man bara som kamrat och vän?
Har du aldrig hört talas om ett sådant förhållande?
Jag trodde, att Axel var så lugn och förståndig och nu skrämmer han mig så ofta.
Kan jag inte tala med honom, innan det är för sent — eller vill inte du, mamma!
— Mamma, jag står inte ut med all den ångest jag lefver i!
Och att tänka sig, att man kanske kommer att sätta barn in i världen till samma arf ...
Det är förfärligt, mamma, mamma!
Jag svarade ej, utan kysste endast hennes kind, som låg mot min arm.
Det var jag inte orolig för: det skulle nog reda sig.
Senare på aftonen läste min man högt en notis i tidningen om en af våra mest framstående personligheter, som plötsligen blifvit vansinnig.
Det låg i familjen, sade han, hans mor var vansinnig.
— Det är sorgligt, sade Axel, men det var ingenting annat att vänta: förr eller senare skulle det bryta ut.
Han har alltid varit besynnerlig.
Går du, Dagny?
Han sträckte ut handen efter henne; de voro fullkomligt försonade.
— Jag går upp till mitt.
Jag har ett bref att skrifva, och jag är trött.
Godnatt farbror! — hon sade aldrig pappa till honom, fast hon sade mamma till mig.
Och godnatt, mamma — tack för idag och tack för allt!
— Det var hennes vanliga aftonhälsning.
Men denna afton kom hon tillbaka, föll på knä framför mig, där jag satt i soffan, och hviskade:
— Säg »mitt stackars barn», som du ibland brukar.
Det gör så godt.
— Jag upprepade orden.
Hon vände sig om i dörren och kysste på fingret till oss båda.
Axel följde henne in i nästa rum och fram till fönstret.
Där stodo de en stund och sågo på månstrålarna, som glittrade på sjön.
– Förlåt mig, Axel, sade hon, i det hon tog hans hand och kysste den upprepade gånger.
Jag älskar dig, jag älskar dig, kom det sedan i en passioneradt upprörd ton.
Ja, kyss mig på pannan så!
Vi hörde henne gå fram och tillbaka i sin kammare till långt in på natten.
När jag vaknade framåt klockan tre, såg jag ljus genom springan på dörren, som från vårt rum ledde in till hennes.
Jag knackade i väggen, och hon svarade med ett: »jag skall genast gå till ro».
Följande morgon var hon ej i vanlig tid vid frukostbordet.
Hon brukade taga sitt morgonbad vid sjutiden, och vi väntade aldrig på henns, ty det hände ibland, att hon fördröjde sig.
Men när hon alltjämt inte kom, gick jag upp på hennes rum.
Jag fann ett bref på hennes bord; och senare på dagen, långt fram på eftermiddagen, funno vi henne själf i sjön.
— Ja, det var förfärligt, förfärligt!
Jag kan inte tala om det.
Ni skall få läsa brefvet; det var till Axel, men jag skref af det.
Jag läser det ofta, mycket ofta: jag tänker jämt på henne.
»Min älskade!
Om du visste hvad jag är trött af att försöka att hålla mig uppe — kämpa mot malströmmen, mot denna ångest, som första gången högg sina klor i mig, då jag hörde min far säga: du skall få se, Dagny, att jag slutar som min far som vansinnig och själfmördare.
Först ångesten för honom; och när det slutade, som han förutsagt — jag försöker ibland tro, att det kanske inte slutat så, om ej affärsbekymren stött till — ångesten för mig själf.
Denna ångest har varit som en mara utan misskund och förbarmande, har gripit mig med knotiga benrangelsflngrar och ej släppt sitt tag, utan sammansnört strupen om natten, drifvit ångestsvetten i pannan och fått hjärtat att klappa som en jagad fågels.
Hvad äro alla lidanden och kval i världen, jämförda med en dylik ångest?
Den är öfver en, omkring en, utom och inom en, den hugger sig fast i hjärna och hjärta, öfver allt och allestädes: man kan inte fly den, man för den med sig, man bär den under sin kappa, som spartangossen bar det vilda djur, hvilket bet honom till döds.
Det är dessa onaturliga kval, denna förfärliga ångest, som ge mig mod.
Om jag inte ständigt grubblat på detta arf, hade jag kanske ej reflekterat öfver huruvida jag var olik andra eller ej, utan kanske ansett det som bevis på originalitet och begåfning, i likhet med hvad andra gjorde.
Nu däremot hade jag den ständiga känslan:
Månne den eller den märkte något?
Sade eller gjorde jag något besynnerligt just nu?
— Det är förfärligt att ständigt gå omkring som sin egen detektiv.
Nämnde någon, utan den ringaste tanke på mig, orden »vansinnig», »galen», »tokig» stack det till i den sårbara punkten, och ångesten väcktes, om den slumrat ett ögonblick.
Och dessa ord nämnas så ofta, ingen, utom den, som brännes af dem, anar hur ofta.
Använde jag ett själfgjordt ord, en djärf liknelse, som slog min omgifning, skrämde det mig.
Åh, den ångesten, den ångesten!
Jag hade aldrig en knif, en sax, ett snöre i handen — talade man om för dig, att min far hängde sig i spjellsnöret? — inte en flaska medicin, som möjligtvis innehöll gift, utan att jag, jag kan gärna säga framkallade tanken: månne jag nu, om jag vore ensam, om ingen såg mig, skulle vilja taga lifvet af mig, för att slippa det andra, det tusenfallt gräsligare — att bli som han?
Och tanken, som jag framkallat och sedan förgäfves sökte förjaga, blef till en eggande frestelse.
Det är så mycket jag har att säga dig, och jag har så kort tid.
Om du visste hvad det plågar mig, att jag inte kan skrifva allt på en gång, i en enda mening
Du förstår nu hvarför jag inte ville gifta mig.
Och så råkade jag dig!
Åh, allt det vi tro oss säkra för — hur vänder det sig inte mot oss, när stunden är kommen, och grinar oss i ansiktet och hånskrattar åt oss och hviskar oss i öronen!
Det är inte svårt att besegra frestelsen, när andra frestas; men när det gäller en själf!
Det är också därför — —
— Jag lät dig taga mig, därför att du gaf mig allt, efter hvilket jag trånar.
Jag älskade dig — och jag fick vara i din närhet, under ditt hägn.
Jag var inte längre en flämtande, jagad fågel, utan en omhuldad älskad varelse i det varma, mjuka boet.
Jag var lycklig — en stund.
Men inte länge!
När jag riktigt lärde känna din mor, den ädlaste, mest storslagna kvinna jag någonsin mött, fattades jag åter af ångesten.
Det var, som om jag bedrog henne, denna mor, som bara lefver för sina barns lycka, som upptagit mig i sitt hem och sitt hjärta, som för första gången lärt mig hvad det vill säga att äga en mor.
Jag ville tala vid henne, rådfråga henne om jag hade rättighet att binda din framtid vid min, föda barn till världen.
Jag ville, att hon skulle säga, att jag hade det.
Hade hon sagt det, hade jag trott henne — därför — därför.
Men hon ville aldrig höra på mig.
Hon sade mig blott en gång, då jag sökte beskrifva för henne hvad du var för mig:
Ack, mitt barn, du kan aldrig älska honom högre än jag.
Moder, kanske inte högre —
Och ändå är det inte bara för din skull, utan för min egen.
Det skall bli så godt att få hvila; jag är så trött, så trött.
Det hade varit svårare att dö, om jag inte hade lefvat.
Det är dig jag har att tacka för det, för kärleken, för lifvet.
Tack, älskade och förlåt —.
Mina ögon stodo fulla af tårar, när jag lemnade brefvet tillbaka.
— Nu vet ni hur Dagny Selmer slutade, sade fru Melby sakta.
Andra, våra vänner här, ha blott reda på att hon den morgonen sam ut för långt, fick kramp och drunknade.
Min son gifte sig i våras med en ung flicka, i intet afseende olik andra unga flickor eller lik Dagny — så jag har ju alla skäl att vara nöjd och belåten och hålla af henne.
Hon sade ej om hon gjorde det.
Men jag såg henne med sin band smekande fara öfver porträttet, och jag hörde henne hviska:
TVÅ FÅGELUNGAR.
Hon såg ut som en fågelunge, en liten ful, ruggig fågelunge: små, pigga ögon, en något krokig näsa, allt för stor för det smala, spetsiga barnansiktet, otämdt, krusigt hår och en flaxande oro i alla rörelser.
Hon hade fått sin plats vid den nedersta pulpeten i den stora skolsalen och ett ganska stort mellanrum skilde henne från hennes närmaste granne.
Maja hade ej varit många dagar i skolan, förrän hon blifvit placerad så.
Fröken Berenius hade sagt, att det var en »nödvändig åtgärd».
Där satt hon nu med sin grammatik.
Det var en afskyvärd vana de hade i skolan att låta dem, som ej kunnat, sitta kvar på lofvet, tills de läst öfver ordentligt.
Fröken tyckte visst också, att det var odrägligt.
Hon såg alldeles uttröttad ut, där hon satt i katedern.
När hon hade sin hufvudvärk blefvo hennes ögon rödkantade och näsan svullen.
Och hon hade ofta hufvudvärk.
Maja kunde ej låta bli att undra om hon var lika ful som fröken Berenius.
Hon visste, att hon var ful.
Skolkamraterna hade sagt henne det genast, vid första bekantskapen.
Till en början hade hon hoppats, att de skulle komma att inse, att de misstagit sig.
Finge de bara se henne utklädd!
Då var hon så vacker.
Hon hade en regementets-dotters-kostym: röd kjol med svarta sammetsband, hvit väst med guldknappar och en röd uniformsjacka och en kask, som skulle sitta på sned på hufvudet, och höga stöflar, guldskinnsstöflar.
Och till dräkten hörde en trumma; och hon kunde trumma alldeles utmärkt.
Finge de bara se henne som regementets dotter!
Hon hade tur.
Det blef kostymbal hos en af flickorna, och hon blef bjuden.
Hon hade varit så lycklig flere dagar förut.
Hon visste hvad hon visste.
Då det långa tåget marscherade in i balsalen gick Maja i spetsen och trummade.
Det var så, just så hon hade tänkt sig det.
Ett par stora gossar, som ej velat kläda ut sig, stodo inne i salen och väntade på tåget.
— Den där ser ut som en apa på ett positiv, sade den ene af dem alldeles högt.
Maja släppte trumpinnarna, lämnade tåget och kröp bakom en gardin.
Gossen fick gå fram och be henne om förlåtelse.
Men det hjälpte inte; det, som var sagdt, var sagdt.
— Hör du, sade hon till en af flickorna.
Säg mig alldeles uppriktigt på heder och samvete, ser jag ut som en — — som det han sa?
— Nej, det gör du visst inte.
— Hur ser jag ut då?
— Du ser ut som en fågelunge.
Det måtte väl inte vara något farligt.
— Åhnej.
Nej, gå inte ännu — är jag ful — nu också?
— Ja, det är du.
Det var således intet hopp mer, att skolkamraterna skulle inse, att de misstagit sig.
Endast ett par dagar hade förflutit sedan den balen, så att såret sved alltjämt.
Nu undrade hon bara hur pass ful hon var.
Om hon var som fröken Berenius?
Men plötsligt kom hon att tänka på att om hon vore ful, så vore det bäst att vara det gränslöst.
Kanske kunde hon bli omtalad och ryktbar för sin fulhet!
— Maja läser inte, sade fröken Berenius.
Maja dök ned i boken för ett ögonblick; men denna nya tanke fick henne snart åter fången.
Om hon fått välja, hade hon naturligtvis helst velat vara förtrollande vacker, vackrare än skolans vackraste flicka.
Det hade varit mycket lättare och angenämare att bli ryktbar genom att vara förtrollande vacker än genom att vara gränslöst ful.