Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan han uppläst ur minnet en af sina egna dikter, men glömt att öfversätta den till franska, började han tala om den af Gud välsignade staden.
Nelly kände endast denna stad till rocken, ej till hjertat, förklarade han med varm och klangfull röst.
Hon måste lofva honom att i sällskap med sin far besöka hans bostad redan nästa dag för att se ett arabiskt hem.
Hvilken ordning och renlighet herskade icke inom dessa tusen små hus, som med sina burspråk och tillslutna fönster syntes främlingen så fiendtliga!
Äfven flit bodde inom dessa afskilda hem, dessa små stater i staten; men araben arbetade endast för det närvarande och icke för ett aflägset ovisst mål, meningslöst och lättfärdigt uppoffrande sitt korta lifs lycka.
Det närvarandes stilla, fredliga lycka var Islams grundval.
Islam ville redan på jorden se paradisets återsken och icke helvetets.
Muslimanen insåg, att det enda i lifvet, som verkligen vore vårt, det var den dag som är i dag.
Han älskade allt som kunde förljufva det närvarande.
Derför älskade han också prakten som man föredrar sammet framför säckväf.
Men han kunde undvara prakten liksom profeten kunde det, då han sjelf mjölkade sina hjordar och lappade sina skor.
Om någon skulle fråga hvari Österlandets tjusning bestod, så skulle man svara: i stilla fornglädje.
Kring de ljust färgade minareten kuttrade dufvorna, försäljarne utbjödo sina varor under skämtsamma anspelningar och trasmännen tiggde sjungande.
Byggnaderna hvilade icke som i Vesterlandet på tunga, tryckta hvalf och kolonner, hvilka liksom suckade under sin börda.
Till och med i stadsmurarne, fästningsverken och fängelserna lyste smäckra pelare och lätta hästskobågar som hade byggnaderna icke rest sig under svett och möda utan vuxit ur marken af sig sjelft likt trädgårdarnes palmer och bananer.
Men icke blott öfver muslimanens hem och stad, utan ännu öfver hans graf låg ett skimmer af lek, af leende glädje.
De kristnes kyrkogårdar framkallade fasa; till muslimanernes soliga grafstäder trängde ännu lifvets poesi som en mild smekning af en kvinnohand.
Han berättade hur grafstenarne i Stambul voro försedda med små fördjupningar, hvilka uppsamlade regnvattnet så att foglarne som kvittrade i cypresserna kunde dricka der ur.
Han berättade om sultanernes mausoleer, turborna, som voro belägna midt i staden vid de lifligaste gatorna, på det att sultanens multna kropp ännu i grafvens sömn måtte höra sorlet af det lif, hvars ljufhet han en gång njutit.
Dessa turbors grafkamrar talade ännu om lifvets nöjen.
De voro möblerade med divaner, länstolar och pendyler.
Genom bågfönstrens förgylda och brokigt färgade gallerverk trängde springbrunnars brus och vällukter från trädgårdar.
Emin reste sig medan han talade.
Men han gjorde inga hetsiga åtbörder; alla hans rörelser voro beherskade, afmätta och fulla af manligt behag.
Äfven den fattigaste och trasigaste arabs plastik är så fulländadt måttfull och värdig att den skulle göra heder åt en vesterländsk furste.
Hans ansigte röjde samma egendomligt ljusa allvar som ständigt.
Icke ens det flyktigaste löje undslapp honom, men hans ögon tindrade.
Nelly betraktade honom med en viss beundran och nändes icke afbryta honom med en enda invändning eller fråga.
Hans åskådning föreföll henne fortfarande så främmande.
Likafullt tyckte hon ibland, att hans tankar om glädjen voro gamla bekanta, som hon sett smyga omkring i vesterländska hem och städer men förklädda i osköna, moderniserade drägter.
Det syntes henne, att hon der hemma ofta upptäckt Österlandets glädjelära förstucken i beskedliga visor och diktböcker liksom den urgamla klassiska harpan i ett modernt pianinos banala omhölje.
Emin frågade henne, om hon på fullt allvar kunde tro, att en race som så öppet upphöjt nuets stilla lycka till religion, kunde vara så hatfull och blodtörstig som man påstod.
Nej, denna race var som kamelen; kamelen var det mest medgörliga och fredliga djur, men uppretad råkade den i tygellöst ursinne samt bet och förtrampade sin egen herre.
De kristnes upprörande plundringståg i korsfararnes tid hade lagt grunden till allt hat, all fanatism som ännu lefde kvar i Orienten, beständigt ropande på hämd.
Ursprungligen hade araberne icke hatat de kristne.
Han berättade om Saladins högsinta och fördomsfria mildhet mot de kristne.
Han drog till och med i dagen den gamla sägnen att Harun er-Raschid skulle ha skickat
Karl den store nycklarne till Den heliga grafven.
Han påpekade kalifen Omars skonsamhet då denne eröfrade Jerusalem.
Men det hade varit Österlandets största olycka, att det haft de kristnes Jerusalem inom sina råmärken, liksom det skulle ha blifvit Vesterlandets olycka, om muslimanerne haft sitt Mecka i midten af Tyskland.
Emin talade kanske partiskt till förmån för sin egen race, men bakom hans hat till Europa framlyste hela tiden något fördomsfritt själsstort, som verkade rent af bedårande.
Det som i synnerhet rörde
Nelly ända derhän, att hennes ögon fyldes af tårar, var den aktning hvarmed han yttrade sig om den religionsstiftare, för hvars skull korsfararne drogo till Palestina.
Det stack bjert af mot de tanklösa omdömen som hon i Vesterlandet hört om Mohammed, hvilken der oftast utan vidare skildrades som en lumpen bedragare.
Ovilkorligt rycktes
Nelly med af Emins lifliga skildring.
Hon började känna en glimt af hans egen tro och hans hat mot korsfararne, och hon gladdes åt deras slutliga fördrifvande som man gläder sig åt att höra ett brott bestraffadt.
Då Emin märkte den rörelse och den nyfikenhet hvarmed hon betraktade honom, blef han förvirrad och tvärtystnade.
Han stod en stund tyst med hufvudet sänkt.
Derefter såg han upp och hans ansigte var lika allvarligt som alltid.
Han gick hastigt fram till henne och tryckte hennes hufvud med båda händerna upp mot sitt bröst samt kysste henne.
– Min lilla dufva! – hviskade han sakta.
Hela den stora gården sof i eftermiddagens hetta, ödslig och menniskotom.
Insekterna surrade i träden och springvattnet plaskade, medan guldfiskarne stodo orörliga och dåsiga i den stora bassängens djup.
– Min lilla dufva! – upprepade han och kysste henne flera gånger samt strök smekande hennes hår.
Derefter släppte han hennes hufvud och for med handen öfver sitt ansigte som om han jagat bort en dröm.
Hastigt böjde han sig dock ned igen och tryckte hennes hufvud upp mot sitt bröst som nyss samt kysste henne ännu en gång länge och lidelsefullt.
– Min lilla dufva!
Du besöker mig i morgon, inte sant?
Gud gifve dig en god natt.
Han steg tillbaka, vinkade med handen samt aflägsnade sig slutligen långsamt, dröjande och tvekande.
Nelly såg honom icke.
Hon visste till en början icke, om han hade gått eller om han fortfarande stod kvar och betraktade henne.
Hennes första känsla var förtrytelse.
Hon harmades på sig sjelf, som varit nog tafatt att ej genast vid hans första närmande stöta honom tillbaka.
Men så hade hans djerfhet också varit häpnadsväckande.
Allt hade kommit så plötsligt och oförutsedt.
Om han åtminstone först hade förklarat sig på något sätt!
Om han åtminstone hade nöjt sig med att kyssa henne på handen eller pannan, ja, om det så skulle hafva varit på kinden!
Men att kyssa henne på det sättet.
Hon kände att hon skulle vilja tillrättavisa honom och genom en öppen, öfverlagd förnärmelse såra honom.
Hans kyssar brände henne som en förolämpning.
Han hade med dem ådagalagt, att han ansåg henne jemngod med österländska kvinnor, hvilka männen behandlade efter godtycke och utan all respekt.
Och han hade fördristat sig ända der hän att bedja henne besöka honom följande dag.
Han hade inbillat sig, att hon efter något sådant skulle tillåta att allt dem emellan skulle fortgå som hittills.
Nå ja, hans uppfostran och vanor kunde ju till en viss grad ursäkta honom.
Dessutom var hon nästan fullt öfvertygad om, att han handlat i följd af en tillfällig impuls och icke med öfverläggning.
Egentligen var hon mindre förtretad på honom än på sig sjelf och hon blygdes öfver att fortfarande vara så upprörd.
Var hon då ett barn?
Var det skedda då något så hårresande farligt?
Borde hon i grund och botten ej skratta åt alltsamman?
Om hennes far hade sett dem hade han skrifvit sin roligaste novell.
Det enda hon hade att göra – så slutade hon sin ledsamma sjelfransakning – vore att taga saken lugnt och skratta åt arabpoeten.
Hon skulle sjelf föreslå, att de besökte honom nästa dag.
Vid första tillfälle skulle hon dock med spelad likgiltighet och på ett sårande sätt påminna honom om, hur man skall uppföra sig i vesterländska fruntimmers sällskap.
Nu ville hon icke tänka mer på hela saken.
– Och dock gjorde hon det.
Att ha blifvit kysst af en arab – menade hon, eggande upp sig på nytt – det var som att ha blifvit kysst af en betjent.
Då hennes far kom hem låtsade hon en uppsluppen glädje för att dölja sin retlighet.
Hon skämtade, spelade schack med honom och gjorde roliga små täcka ordlekar.
Hon fick icke en blund i ögonen på hela natten, men på morgonen sade hon, att hon icke på länge sofvit så godt.
Dahrak, dahrak (din rygg, din rygg)! ropade Skandar i bazarernas vimmel och svängde sin staf, på hvars silfverkula det serbiska riksvapnet glimmade.
Bakom honom gingo Harven, Nelly och Blumenbach – den nye konsuln, som i dag var vida mindre skämtsam än vanligt.
Han ville tala vid Emin i ett ganska allvarligt ämne.
Saken var, att den kristne serber, som i början varit Blumenbachs värd och allt i allo och som troligtvis också på något outredt sätt gjort honom till serbisk konsul, hade kommit på mycket egendomliga tankar.
Han hade ju visserligen dagligen umgåtts med Emin och talat med Blumenbach om sina sympatier för Orienten, men nu hade han gått ännu längre.
Han hade beslutat att tillika med sina två halfvuxna söner öfvergå till Islam.
Det hade redan förr ett par gånger inträffat att en kristen blifvit musliman, men alltid hade det väckt stort uppseende.
Blumenbach påstod, att det var en ren skandal.
Han var fullt besluten att i egenskap af konsul blanda sig i ämnet.
Det var hans konsulspligt, förklarade han, att upprätthålla Europas anseende.
Skandars späda, barnsliga, enfaldiga ansigte strålade af öfvermod.
Han vred de små fjunen på öfverläppen och lät sin staf hvinande falla på ryggar och ben.
De gingo tätt förbi Nureddins graf och stannade i en trång gränd framför en oansenlig port.
Det var Emins bostad.
Skandar bultade på och en eunuck, som hette Liljornas Väktare, stack ut sitt svarta hufvud.
Porten tillslöts derefter hastigt och förblef stängd i en dryg minut för att husets kvinnor, om de händelsevis befunno sig på gårdarne, skulle hinna draga sig tillbaka.
Då porten andra gången sprang upp, tryckte Liljornas Väktare sin svarta hand till hjertat och pannan med en lätt bugning samt förde gästerna in i en smal och krokig gång.
De började tro, att Emin bodde som en mullvad.
Gången var emellertid kort och snart stodo de på en rymlig gård, hvilken var lika lysande som ingången varit torftig.
Ett arabiskt hus är en beslöjad skönhet, ett präktigt smycke i ett simpelt etui.
Utefter gårdens skuggsida sträckte sig i röda och gulhvita färger en arkad med hästskobågar och smärta pelare, inbäddade i slingerväxter.
Blomsterkrukor med mörkröda rosor omgåfvo det sakta småsjungande springvattnet.
Ingen klocka pickade, intet kyrktorns urtafla utpekade timmarne.
Allt föreföll orörligt stillastående, oberoende af dagar och år och afskildt från den öfriga verlden.
Man tyckte sig hos en rik romare på tiden vid Kristi födelse.
Nelly började tro, att jorden lefvat aderton hundra år i onödiga strider utan att uppnå en större lycka än den som ägdes redan då.
Detta arabiska hem med sina öppna gårdar var en förtrollad trädgård midt i staden, en verld för sig, der husets herre var enväldig gud.
Här lefde han, obekymrad om tidens gång, sorglöst njutande dagarnes nu, till dess han somnade hän med en fatalists lugn och fick sin graf på kullarne utanför stadsmuren, der flygsanden ännu hvirflade in från hans fäders öknar.
Liksom en arabfamiljs hela egendom oftast endast bestod i en madrass, en kruka, en gryta och en matta, så röjde sig äfven i detta rika hem en viss enkelhet midt i prakten.
Det hela tycktes så egendomligt primitivt och provisoriskt.
Det var som om infödingarne endast skulle behöft draga undan några gömda reglar här och hvar för att plocka ned alltsammans, bågar och pelare som ett Israels tabernakel samt lasta det på kameler och tåga öster ut till öde ökentrakter, der Islams anda ännu beherskade lyckliga naturbarn, obefläckad af Vesterlandets lidanden och oro.
Orienten fullbordade i denna stund alldeles sin eröfring af Nellys sinne.
Genom en kolonnad af joniska pelare, som tydligen voro tjufgods från forntiden, steg hon in på ännu en andra gård, som liknade den förra.
Hon iakttog att Emins hus en var gengångare af ett egyptiskt tempel med fiendtligt, fästningslikt yttre, lysande förgård och slutligen en rad af besynnerliga kamrar.
Hon glömde dock icke ett ögonblick, att hon var mycket stött på detta tempels gud och att hon genast från första början skulle låta honom förstå det.
Liljornas
Väktare framsatte två stolar för herrarne och ett kaffebord af perlemor och cederträ.
Derefter anmodade han Nelly med en åtbörd att följa honom in genom en sidodörr.
Djupt generad och utan att kunna tilltala honom på arabiska, det enda språk som han förstod, lydde hon mekaniskt hans vink.
Då hon tvekande stigit in öfver tröskeln, befann hon sig öga mot öga med en rad unga kvinnor.
Hon blef mycket häpen och lyckades endast med ansträngning att åtminstone skenbart bibehålla sin medfödda amerikanska säkerhet i min och rörelser.
Hon hade alldeles icke betänkt, att hon i Emins bostad skulle bli införd i ett harem.
Hon hade egentligen aldrig satt i fråga att han var gift.
Hon hade förmodat, att han, ensam, eller på sin höjd följd af några tjenare, skulle förevisa henne och hennes far en ödslig rad af gårdar och rum.
Något annat hade hon icke väntat sig.
Det var alltså icke nog med, att han hade kysst henne och kysst henne på det sättet, utan dertill kom, att han också redan var gift.
Det syntes henne, att hans taktlösa djerfhet derigenom blef ännu tusen gånger oförlåtligare.
Och med hur många af dessa var han månne gift?
Troligen med allesamman – efter vesterländska begrepp – om också de två något fetlagda små kvinnorna, som genom en dyrbarare kostym skilde sig från de öfriga, ensamt betraktades som hans verkliga hustrur.
Dessa två kvinnor buro en pösande, icke synnerligen klädsam drägt af ljusrödt siden.
De andra voro helt och hållet klädda i hvitt och dröjde på afstånd, orörliga som bildstoder och med de blottade armarne korsade öfver bröstet.
Nelly var så förlägen, så fullkomligt ur stånd att slå bort den pinsamma stämning, som bemäktigat sig henne, att hon innerligen ångrade att någonsin ha gjort detta besök.
Hon kände med sig sjelf, hon, den fint bildade, belefvade vesterländska damen, att hon betedde sig tafatt och tvunget inför dessa underlägsna arabiskor.
Hon kände sig förödmjukad – nära nog som en kvinna, hvilken befinner sig framför hustrun till den man, hvars älskarinna hon är.
Det stora, hvälfda, lysande rummet, som hade en betydlig höjd, erhöll en dämpad, mystisk dager från en rad fönster med färgadt glas.
De voro anbragta alldeles uppe under taklisten.
Halfva rummet utgjordes af en mattbelagd upphöjning med låga sidendivaner utefter sina tre väggar.
På tre konsoler stodo tre gammalmodiga europeiska pendyler utan visare och pendel.
På divanerna syntes ett par hvita, virkade öfverkast af det slag, som europeiska tanter, fastrar och mostrar förfärdigade till julaftnarne på sextiotalet.
Väggarne glimmade af stuckornament, präktiga mosaiker och naiva målningar, föreställande hus och träd och alltid utan figurer.
Från ett närbeläget dervischkloster hördes dånet af skrällande musikinstrument och de dansande dervischernas entonigt och ångestfullt framstönade:
– Hu!
De båda fetlagda kvinnorna öfverhopade
Nelly med smickrande helsningar på arabiska.
Hon förstod icke deras ord, men hon uppfattade deras pantomim, drog af sig sina skor och steg upp på upphöjningens persiska matta.
Så snart hon och de båda värdinnorna tagit plats på den midtersta divanen, visade sig Liljornas Väktare med en stor, rund bricka af förgyldt silfver.
På brickan stodo mycket små koppar med brännande hett, svart, starkt sockradt kaffe.
Hvar porslinskopp hvilade i en underkopp af förgyldt silfver, besatt med blå stenar.
Medan Liljornas Väktare med venstra handen på hjertat bjöd henne kaffebrickan med den andra, hördes fotsteg utanför en sidodörrs nedfällda, körsbärsfärgade förhängen.
Derefter klappade någon bakom förhänget tre gånger i händerna.
De två värdinnorna reste sig vördnadsfullt.
Draperiet drogs åt sidan och Emin inträdde, klädd i en ljus, randig sidenkaftan och lika allvarlig som alltid.
Han stötte af sina gula tofflor och beträdde upphöjningen.
Han böjde sig helsande samt fattade
Nellys hand och kysste den.
Hur gerna skulle hon icke ha velat höjt denna kyssta hand, endast helt litet, endast så mycket att den med en ljudande smäll träffat Emins hvita, retsamt välformade öra.
Men hon satt förlamad inför alla dessa kvinnoögon, hvilka nyfiket granskade henne.
Emin frågade enligt landets bruk, fast på franska, efter hennes helsa, anbefalde henne åt försynen och förklarade, att hans hus också var hennes.
Hon försökte att besvara hans frågor med påfallande korthet.
Men hon märkte, att hon gjorde sin sak illa.
Hon tyckte sig svara blygt och ängsligt som en liten skolflicka, hvilken förhörs i sin katekes.
– Säg era damer, – framkastade hon slutligen för att yttra något, – att deras guldstickade sammetstofflor synas mig i hög grad smakfulla.
Emin öfversatte hennes ord och inom några ögonblick hade Liljornas Väktare på hans vink inhemtat flere par täcka, små, ännu obegagnade tofflor.
Han steg fram till Nelly, bärande dem på en silfverbricka, som var ännu större än den, på hvilken han nyss bjöd mockadrycken.
Hon granskade dem och berömde särskildt ett par tofflor af violett sammet med guldpaljetter.
Enligt orientaliskt bruk erbjödo Emins hustrur henne genast att behålla dem som gåfva.
Hon böjde sig ned för att profva den ena violetta toffeln på sin fot.
Men, stackars Nelly!
I dag skulle hon beständigt mötas af förtretliga öfverraskningar.
Till sin stora förlägenhet fann hon att toffeln var mycket för liten.
Det var nästan löjligt att ens försöka få foten in i den.
En af Emins hustrur knäföll beredvilligt på mattan framför henne, utvalde en röd toffel, som var något större, och försökte att tvinga den fast på hennes i en svart silkesstrumpa gömda fot.
Äfven den röda toffeln var för liten.
Nellys lynne var icke småaktigt och hon var icke någon kokett, men hon hade ett fel, som kanske snarare var en följd af hennes uppfostran än en medfödd egenskap.
Hon var litet förnämt högdragen, icke blott i sitt sätt att vara, utan också i sin blick på medmenniskorna.
Det var just denna hennes förnämhet eller stolthet, hur man vill kalla den, som nu fick den ena knifstöten efter den andra.
Hon anade icke hur nyttig denna skola var henne.
Det som mest harmade henne var, att just Emin skulle bevittna det ledsamma uppträdet.
Hon rodnade under hans blick.
Hon kände sig ännu en gång förödmjukad.
Hon tyckte sig utskrattad af en race, som var hennes egen så oändligt öfverlägsen i kroppslig fullkomlighet.
Hennes förvirring var så stor, att alla de närvarande märkte den.
Emin bröt taktfullt den pinsamma tystnaden med ett hastigt framkastadt:
– I morgon skall jag skicka eunucken till er med ett par de täckaste tofflor som finnas i Damaskus.
– Men säg, hur finner ni min bostad?
– Åh ...
Äro alla hus i staden invändigt så präktiga som ert ...
– Det äro de inte, ty mitt hus är ett arf från mina rika förfäder ... ehuru jag sjelf alldeles icke är rik.
Hvar ni stiger in skall ni dock träffa trefnad och gästfrihet.
Man skall bjuda er en sittplats och kaffe.
Ni skall äfven hos den fattigaste mottagas med något som man hos er skulle kalla belefvenhet.
Det kommer sig deraf att Orienten, strängt taget, icke har två himmelsvidt skilda klasser af bildade och obildade.
Bildningen är här, om också undantag finnas, mer jemlik och oberoende af samhällsställning än hos er.
– Har ni besett Velids moské?
Han yttrade den sista frågan hastigt, fruktande att ett enda ögonblicks tystnad skulle återföra tankarne till de förargliga tofflorna.
Nelly förstod detta fullkomligt.
Hvart ögonblick ökade hennes förlägenhet och förvirring.
– Min far har besett den tillsammans med serbiske konsuln, men jag har inte varit der ännu.
Man säger att fruntimmer ...
– Då bör ni bese den.
Den är Damaskus’ öga.
Våra bruk tillåta mig icke att ledsaga er dit genom gatorna.
Jag är dessutom så upptagen just nu i dagarna ...
Om ni kunde ana hvilka stora saker som här äro i görningen.
Möt mig emellertid i moskén någon afton.
Vid solnedgången är jag alltid der för att förrätta min bön.
Det är visserligen ej heller alldeles i sin ordning, förstår ni, att jag förevisar er den heliga moskén.
Men nu för tiden ...
Man skall förlåta mig det; alla som vi kunna möta der äro mina vänner.
Nelly kramade sina gula svenska handskar.
Det föreföll henne som om han helt obesväradt i närvaro af alla sina – alla sina hustrur, bad henne om ett hemligt möte.
– Hur kan ni sätta i fråga, att en dam – hon betonade särskildt ordet dam – skulle gå ensam till en moské, der fanatismen ...
– I Österlandet antastas aldrig en kvinna, – svarade Emin strängt.
– Ni kommer alltså?
Hon reste sig.
Hon sökte att gifva sina ord en anstrykning af högdragenhet.
– Säg era hustrur, att jag vill taga afsked.
Sjelf tycks ni glömma, att två gäster allt för länge väntat er derute.
– Jag har glömt gästfrihetens af Gud föreskrifna pligter för er skull.
Han steg utan synnerlig brådska ned från upphöjningen, påstötte sina tofflor och lemnade rummet.
Då Nelly slutligen efter en mycket lång och omständlig pantomim kom ut på gården, såg hon Emin och de två herrarne sittande med kaffekoppar och vattenpipor på gårdens skuggsida.
De samtalade synbarligen om serbern, som ärnade öfvergå till Islam, ty Blumenbach tvistade med Emin.
Det var högst egendomligt att under denna ordvexling iakttaga de tre männens olika temperament.
Harven småskrattade, skeptiskt godmodigt.
Blumenbach var röd och upphettad, sprang ofta upp från stolen och talade fort och högljudt.
Emin rökte i djupa drag och teg mest.
När han yttrade sig var det i en mörk, utmanande, hotfull ton, som hade han med hvart ord underförstått ungefär följande:
– Jag hör af artighet på ert svammel, men förhindrar ni min vän serbern att afsvärja er tro, skall jag framtrolla hundra tusen hämdlystna araber ur marken.
Nelly gjorde, följd af Liljornas Väktare, en lång krok utefter gårdens väggar för att slippa närma sig herrarne.
Hon betraktade med låtsad nyfikenhet gårdens marmorrutor och böjde sig ned öfver blomsterkrukorna.
Hon stannade länge och granskade en väggmålning, som syntes henne likna några leksakshus och leksaksträd stälda på en sned hylla.
– Mecka, Mecka! – upplyste Liljornas Väktare och lät sin ögonhvita blixtra samt pekade på målningen.
– Aha, Mecka!
Nelly tänkte emellertid alldeles icke på Mecka.
Hon öfverlade i stället tyst med sig sjelf om hur hon skulle bete sig, då det slutligen blef tid att taga afsked af husets värd.
Hon beslöt att alldeles icke besvara hans afskedshelsning.
På det sättet skulle hon låta honom förstå, att hans kyssar förnärmat henne och att hans mötesförslag var en barnslighet utan like.
Midt bland alla dessa tankar smög sig dock en nästan berusande känsla af sympati för Österlandet öfver henne på nytt.
Det var tystnaden, den blå luften deruppe och springbrunnarnes plask som inverkade på hennes sinnen.
Om hon noga kunnat granska sin stämning, skulle hon upptäckt, att det som i längden gör Österlandet så fängslande är icke de egenskaper, som sagan och fantasien i första rummet bruka betona i detta lands karakteristik.
Det är icke de brokiga drägterna och granlåten.
En vesterländsk variététeaters sal i t. ex. morisk stil är vanligen vida mer lysande än dess förfallna original.
Österlandets lif är ej så trollskt glimrande, som man gerna vill tro, och icke en krokknif af tio tusen är besatt med ädelstenar på skaftet.
Det är ej så mycket prakten som tjusar, utan tvärtom det naturliga primitiva friluftslifvet – enkelheten.
Det är icke så mycket det pittoreska som det plastiska, icke så mycket den muslimanska kulturen som återskenet af forntiden.