Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ögonen kastade de åt ljudets ursprung och sågo någonting likt ett hufvud och någonting liknande armar röra sig i kärret.
– Himmelens Gud, – sade Harald – haf tack.
Det var du, som stadnade vår häst.
Här är fråga om ett menniskolif.
– Io no vorrei morire [jag skulle icke vilja dö] – sade åter rösten.
– Kan det vara en lefvande varelse; mån’ det icke blott är en spökelse.
Men – fortfor skjutskarlen långsamt, naift vederläggande sig sjelf – kunna sådana på engång tala och synas; sådant har jag aldrig hört.
Det der måste lefva.
– Hvilken lycka – inföll Harald – att jag icke det sista hållet antog den erbjudna kurirkärran.
Nu skola vi lossa vår kärras häckar och betjena oss af dem till brygga.
Detta arbete var snart verkstäldt och de började närma sig det vid pass trettio steg ifrån landsvägen belägna föremålet, från hvilket nu hördes de sakta framhviskade orden:
– Fra poco Stella e morte.
Addio, addio, [snart är Stella död.
Farväl, farväl].
– Der bär häcken oss icke mera båda.
Försök om inte tufvan här bär dig, så skall jag ensam framflytta häckarna.
– Tufvan bär lyckligtvis.
Jag skall då vänta här.
Det hördes icke mera något qvidande ljud, och Harald var vid målet.
Det tycktes vara en mycket ung flicka, som sanslös ingenting mera hörde och ingenting såg.
Svarta lockar omslöto hennes ansigte, hvilket handlöst hukade emot bröstet.
Ända till bröstet var hon sjunken i kärrets dy.
Harald tog henne nu under armarne, och sökte att lyfta upp sin börda.
Men så fast var hon fästad vid dyn, att Harald sjelf med sin häck begynte sjunka.
Han släppte henne för ett ögonblick, tog till sig äfven den andra häcken, ställde dem båda i vinkel och gjorde nu sitt andra försök, ansträngande hela sin kraft.
De båda häckarnas yta emotstod bättre tyngden af hans ansträngningar; han lyckades lösgöra sin börda, hvilken nu i hans armar var lätt som en fjäder.
Det var blott ett ögonblicks verk att på häckarna återvända på samma sätt han kommit och att medtaga skjutsbonden ifrån dess tufva.
Han lyssnade till hennes andedrägt, och ... hon andades ännu; han vidrörde hennes händer; de voro stela af förskräckelse och köld.
Harald afklädde sig kapprocken och invecklade det dyiga, halfdöda barnet deri.
– Vet du, skjutskarl, något tjenligt ställe, beläget oss närmare än herregården, dit jag ämnar mig?
– Jag vet ett torp helt nära vid vägen.
Vi kunna ha en fjerdedels mil dit.
Men det är inte rätt väl kändt.
– Det kan vara detsamma.
Kör blott dit och spara din häst icke särdeles, ty jag ämnar stanna der öfver natten.
– När det gäller menniskolif, så sparar jag inte min häst, vore vägen än tio gånger längre.
Det räckte länge, innan torpets innevånare gjorde affär af Haralds ihärdiga knackande på dörren.
Sedan han lyckats lugna dem beträffande afsigten med hans besök, öppnades sluteligen den lilla, låga dörren af ställets åbo, hvilken i bara skjortan och med ett pertbloss i handen först misstroget, sedan undrande betraktade hvad han hade för ögonen.
Harald frågade, om han hade att erbjuda dem nattläger.
– Ja, bara ni först vill veckla upp detta bylte och visa mig dess innehåll – blef svaret.
– Nåväl, här ser du ett menniskohufvud; förstår du far, ett hufvud, som utom en underlig Guds skickelse nu tillhört döden.
– Så stig då in i min lilla stuga.
Jag hinner tids nog få veta förhållandet sedan.
Den der unga fröken skall få ligga vid mor, och vi andra kunna lägga oss, hvar det faller sig.
Harald hade ännu icke fått en klar öfverblick af den räddades utseende och drägt, dels för skymningen, dels för den allt annat öfverflyglande ifver, hvarmed han förfarit.
Men nu, sedan han stigit i stugan och torparens hustru lagade sig att afkläda den späda flickan, blef så väl han, som de andra, förvånad öfver ett så fabelaktigt utseende och en så fabelaktig drägt.
Man hade kunnat taga henne för en skön elfdrottning, såframt ej hela nedra delen af hennes kostym burit färg efter kärrets dy och således påminnt om jordiska förhållanden.
Bröststycket, den enda oskadade delen, var någonsorts korsett af ljusrödt siden med allahanda fantastiska utskärningar och sirater.
Sjelfva klädningen räckte blott till knät; tricotunderkläder hade utgjort det öfriga.
Torparens hustru kände först uppå denna luftiga kropp, förmodligen för att förvissa sig, att flickan verkeligen var af kött och blod och icke en ande, hvilken kunnat i en blink försvinna för dödliges åsyn.
Sjelfva afklädandet verkställde hon med en delicatess, hvaraf få torparhustrur äro mäktiga, och lade henne i den varma sängen.
Som Harald ansåg, att den djupa sömn, i hvilken flickan fallit, mer än allt annat skulle verka välgörande, så släckte gubben snart sitt pertbloss, såg efter om de luckor han föregående afton stängt till ännu voro stängda och ingaf sluteligen sin hustru mod att gå lägga sig vid det okända fruntimret.
Snart var hela huset i djup sömn.
Endast Harald vakade.
Han tänkte, huru underligt och med huru fina trådar de händelser kunna vara spunna, som ha inflytande på varelsers lif eller död, väl eller ve.
Hade hans fart ifrån gästgifvargården varit starkare eller svagare, så hade han kommit för tidigt måhända eller för sent; hade han icke låtit hästen pusta just på det stället; ja tillochmed, hade han icke åtnöjt sig med en vanlig bondkärra ... hade nu en enda af dessa tillfälligheter icke inträffat, så hade troligen den arma, späda flickan blifvit ett offer för en våldsam död.
Han kände henne ej, hade intet skäl att intressera sig för henne; men hans hjerta var icke stängdt för den värnlöses nöd eller slutet för mensklighetens böner.
Kap. II.
Vid pass klockan fem ... en tid ovanligt sen för honom ... vaknade torparen och rustade sig till sitt arbete.
Genom det buller han härvid åstadkom vaknade äfven hans hustru och skjutskarlen äfvensom
Harald, hvilken för några ögonblick varit sänkt i en sömnlik dvala.
Skjutskarlen, så hugad han än var att qvarstanna och åse slutet af detta äfventyr, ansåg dock sin pligt fordra att bege sig tillbaka till gästgifvargården, helst han redan dröjt utöfver den lagliga tiden, men på anmodan af Harald, hvilken lofvade att för myndigheterna å orten uppge rätta orsaken till dröjsmålet, beqvämade han sig att vänta, tills fruntimret vaknade, för att sedan skjutsa henne dit det befunnes nödigt.
Harald besåg den olyckliga flickans drägt, hvilken torparhustrun icke glömt att skölja, vrida ur samt upphänga till torkning.
Drägten var ganska rik, hade åtminstone varit det; det var snart sagdt en ballettkostym.
Då torparen utgick, följde Harald honom åt ... troligen för att lemna dess hustru tillfälle att vara ensam och vederbörligen parera sig, eller emedan han ansåg tacksamheten fordra, att han lemnade sin nattliga värd en nödtorftig upplysning om den besynnerliga flickan; en förevändning var den att hemta frisk luft och bese torparens morgonarbete.
Såvida äfven skjutskarlen varit pryd nog att icke vilja bli ensam med sin värdinna, blef nu torparhustrun ensam med den sofvande flickan; hon betraktade hennes ansigte med uppmärksamhet och rörelse.
– Just sådan – sade hon till sig – vore vår Johanna, om hon fått lefva.
Men skogens vilda djur hafva ingen förskoning; utom dem hade vi ännu vårt barn, ty jag kan väl ändå kalla det barnet vårt.
Ja hon skulle visst ha blifvit sådan som denna, låt mig se, fjorton eller femton år.
Ledd af en obestämd föreställning ärnade hon med handen vidröra den sofvandes axel, då denna plötsligen slog upp ögonen och satte sig upprätt med ett skärande skrik.
Men då hon fann, att den qvinna hon hade för sig snarare tycktes uppskrämd och försagd, än menande någonting ondt, antog hennes ansigte ett mycket mildt uttryck, och hon hviskade några för gumman obegripliga ord.
Då intet svar härpå följde, sade hon liksom med bedjande stämma ett ord flere gånger efter hvarandra.
Detta eller dessa ord voro Cald’ io [jag har varmt].
Den stackars välmenande torparhustrun, som trodde, att hon begärde vår vanliga finska dryck kalja, skyndade sig att deraf påfylla en spillkum.
Flickan såg på henne med förvåning och misstroget ... hon trodde kanske i sitt nervösa tillstånd, att man ville förgifta henne ... men uppmuntrad af det goda och ärliga i hustruns min, tog hon spillkumen, drack derur med begärlighet och vinkade, att hon ville hafva än mera.
Sedan hon druckit ännu en spillkum, tycktes hon deraf särdeles uppfriskad; hon satte sig åter i sängen och sade:
Vesti [kläder].
Denna gång gissade hustrun fullkomligt till hennes mening och tog fram hennes kläder.
Men då flickan såg dem, vaknade hennes minne; hon lät höra ett svagt klagoljud och sade:
Stella no fece un sogno [Stella har icke drömt].
Torparhustrun, som trodde att dessa klagande ljud härledde sig deraf, att kläderna ännu voro smutsiga och våta, gick att öppna en koffert och framtog derur rätt fina linnekläder och en vacker bomullstygsklädning, samt räckte dem fram.
Då kastade flickan med otålighet sin drägt på golfvet och tecknade, att hustrun ville hjelpa henne med påklädningen af den nya drägten.
Snart var detta verkstäldt och flickan klappade den fattiga torparhustrun och började gråta, hvilket hade till följd, att hennes goda kamrat äfven gråtande, utan att veta hvarföre, hjertligt omfamnade den värnlösa.
Man tänke sig äfven det fremmande i hustruns belägenhet.
Att vara alldeles ensam med en, den hon icke kände, icke visste, hvadan denna var kommen, hvilket öde bragt henne hit, icke förstod hennes språk.
Och denna flicka var ännu icke utbildad; hon var späd och skön!
En verldsdam, som läst alla möjliga romaner, tänkt sig in i alla möjliga ställningar af lifvet, skulle nu blifvit lika, kanske än mera slagen, än den okunniga torparhustrun, som visst icke tänkt sig in i, eller upplefvat någonting särdeles märkvärdigt, som knappt någonsin sett annat än fredliga bönder, fredliga åkrar och torp.
Dock var det egentligen ingenting förfärande i hennes ställning; det var någonting magiskt, feiskt.
De greto ännu i hvarandras armar, då Harald inträdde.
I ett nu anade han, hvad som under hans bortovaro förefallit, och han kunde icke emotstå sitt begär att välkomna den han räddat; han kunde icke hjelpa, att han steg fram och tryckte en varm kyss på hennes panna.
Flickan tycktes redan så hemma i för henne hittills fremmande förhållanden, att hon icke alls blef häpen eller rädd öfver en sådan helsning; fastmer, hon syntes dermed ganska belåten.
Hon gjorde en frågande åtbörd och min till torparhustrun, liksom hon menat: är det denne, som ...
Hustrun missförstod icke denna pantomim, utan nickade jakande.
Då tog flickan några steg, föll ned och omfamnade Haralds knän; han upplyftade henne mildt och sade: – che nome?
(hvad namn?).
Hon svarade med en ton, liksom hon varit förvånad, att han icke kände hennes namn: – Stella.
Nu föll Harald i hågen hennes besynnerliga drägt; han mindes, att han i Helsingfors hört omtalas en liten skön lindanserska med detta namn, men hvilkens färdighet han aldrig beqvämat sig att bevittna, dels för att icke smärtas af det deltagande sådana små konstens offer merendels väcka, dels af leda och afsky för alla gyckelspel, dit han var djerf nog att äfven räkna lindanseriet.
Som han icke var mera hemma i italienskan, än att han med njuggan nöd kunde öfversätta ifrån detta språk, fann han sig föga hugad att betjena sig deraf, annat än i högsta nödfall.
Han gjorde derföre någon likgiltig fråga på tyska, att börja med, men då hon icke tycktes förstå honom stort, gjorde han samma fråga på svenska, och dessa ljud tycktes vara henne mera bekanta, emedan hon repeterade några af dem.
Harald var till hälften af tysk börd och född på Rügen.
Dock blef han glad åt att Stella bättre senterade svenska än tyska ljud.
Ty låt ock vara, att han, som allt sedan sitt femte år varit bosatt i Finnland, hans moders land, på bottnen kunde ha någon känsla för sitt egentliga fosterland och dess toner, så var detta dock nu, med hänsigt på Stella, af mindre vigt och utom saken.
Det rann Harald dunkelt i hågen en idé, för hvars utförande Stellas vana vid svenskan vore honom nyttigare, än vid tyskan.
– Stella har varit i Stockholm, i Helsingfors?
– I Stockholm Stella varit, vara i Helsingfors.
Stella varit mycket.
– Stella har? – härvid pekade han på hennes kostym.
– Ja, men Stella inte mera.
Stella blir nu din figlia o sorella (dotter eller syster); du blir min padre o fratello (far eller broder).
Det var just den idé Harald hade i hågen: att bli för Stella såsom en far eller bror, ty han kunde förstå, att hon icke hade lust att återvända till dem, under hvilka eller med hvilka hon förut varit.
Men huru sätta en sådan plan i verket?
Dertill skulle nödvändigt erfordras det som man kallar medel, penningar, och på dem var Harald just icke synnerligen rik.
I skuld var han väl icke, och att han, som fyllt sina tvenne dussin år och dessutom innehade den höglärda magistergraden, drog ut på kondition, kom sig visserligen icke af den hos en del unga män rådande omtänksamhet och skygghet för den minsta skuld, utan snarare af böjelse för det romaneska ... konditioner gifva under vissa förhållanden mycket ämne till romantik, synnerligen om den, som ger sig ut derpå, icke mera är en oerfaren och lärd pedant till pojkslyngel, och dessutom valt sitt ställe väl.
Men mera härom en annan gång, såvida det kan falla sig lämpligare än nu.
Ja Harald var icke rik, men tyst då ... ännu ägde han qvar af arfvet efter sin mor omkring trehundra Rubel silfver ... dessa kunde väl till en början förslå att inackordera Stella i en pension.
Men hvilken?
Hvar skulle man finna en med nog menniskokännedom och skarpblick att, såsom sig borde, behandla en sådan som Stella.
Skulle icke den vilda törnrosbusken, hvilken hittills skjutit upp i ödemarken och bland vilda berg, nu omplanterad under sjelfva sin knoppning snart vissna och förgås?
Sådant tänkte
Harald och förkastade tanken på alla pensioner.
Men om han sjelf skulle söka att bilda henne?
Ja, men han hade ju åtagit sig en kondition, den han icke gerna, ja omöjligt kunde åtra.
Hvem svarade honom dessutom för att han var mera vuxen denna befattning, än en guvernant.
Han kunde ju lätt börja älska Stella, ung och skön såsom hon var ... och sådant hade i sanning äfven sina vådor.
Vid han så satt sluten i sig några ögonblick, väcktes han ur sina drömlika planer af torparhustruns fråga:
– Jag kan väl förstå, att herrn räddat denna mamsells lif.
Mera får jag väl höra af skjutskarlen här eller af min man, så framt han vet någonting.
Men hvart ämnar herrn vidare föra henne?
Hvart ärnar herrn sig sjelf?
– Till Ristilä, till baronen der, och dit för jag äfven Stella ... hon heter så ... dit ja, till en början.
– Till Ristilä, nej, gör det ej, herre!
– Och huru så inte?
– Hvad tycker herrn om den der klädningen, som mamsell Stella nu bär?
– Å ja, den klär henne rätt väl och passar inte så illa.
Men det är aldrig af de klädningar ni sjelf går i?
– Å nej; det är en af dem jag har efter min brorsdotter, mitt eget barn, kan jag säga, sedan bror mins död.
Hon, den unga flickan, tog efter mitt råd tjenst på Ristilä och der fick hon mycket vackra kläder och blef på allt vis väl bemött, såsom man sade; men två år derefter blef hon uslare, än hon varit, och hennes slut vill jag ej omtala.
Stackars, stackars olyckliga flicka!
– Nå hvart menar ni, att jag skall föra Stella?
– Två fjerndelar härifrån och en fjerndel ifrån Ristilä, der är kaplansbolet ... just nära till kyrkan.
Herrn frågar efter pastorn ... jag tror väl han heter Ortman.
Det är en förståndig och vältänkande man, så god och mild emot allmogen ... en god tjenare i Herrans vingård.
Far dit och för henne här, mamsell Stella med er och inhemta hans vidare råd.
Säkert skall han vara er till nytta.
Förlåt att jag, en fattig torpares hustru, så här inblandat mig i herras angelägenheter, men jag tycker, att herrn ser så ut, som herrn skulle tycka, att sämre folk äfven äro menniskor och deras råd icke utan allt värde.
– Godt, jag vill lyda er; jag far dit.
Med min visdom ensam är jag alltför osäker och tvehågsen.
Och nu, mor lilla, här har du för Stellas nya drägt.
– Tack min herre, det är alldeles för mycket.
– Skjutsbonde, gå nu att spänna din häst före.
Stella förstod det ganska väl, att det gällde att resa med Harald, hennes fratello (broder) bort; hvart visste hon ej; icke destomindre visade hon sig såsom ett snällt barn.
Endast vid afskedet ifrån torparhustrun, den hon troligen aldrig mera skulle återse, smögo sig ett par vemodstårar fram, hvilka af denna besvarades.
Stella tog sin danskostym och lade den i hustruns famn med en åtbörd, som tydligen menade, att denna drägt skulle vara ett minne af Stella.
Snart gungade kärran af vid sidan af det ofanteliga kärret, vid hvars åsyn Stella bleknade och slutade sig närmare till Harald samt tryckte hans hand.
Han smålog och slog sin arm kring hennes lif, liksom han menat, att hon med honom till beskyddare icke behöfde frukta.
Hastigt sade Stella:
– Kan den vara min padre, som kastar mig i ett sådant der (pekande på kärret)?
– Så lär en far aldrig göra.
Han var väl inte din padre.
Hugad att så länge som möjligt vara i ett så pikant sällskap, hade skjutskarlen börjat köra ganska makligt, men ingen manade heller på att han skulle köra fortare.
– Vill du, mio caro (min vän) höra min historie, som är kort?
– Tala, mia cara.
Jag hör dig gerna.
Troligen var italienskan det enda språk, hvari Stella hade någon öfning.
Nu, för att göra sig begriplig, begagnade hon sig af en rotvälska, som var ungefär tre delar italienska, två delar svenska och en del fransyska.
Hennes berättelse uppfattades sålunda af Harald:
– Man säger mig, att jag är född i Italien och ett år var jag verkeligen der, men jag tyckte der var så hett och jag längtade derifrån.
Af min barndom minns jag ingenting före den tid, då jag dansade i Stockholm.
Menniskorna tyckte om mig då och sade, att jag var vacker.
Sedan har jag dansat på flere ställen och vann alltmera bifall.
Det sällskap, i hvilket jag var, tyckte jag aldrig om ...
Det var så underligt ... de spelade och drucko och blefvo då alltid stygga emot mig, så att de också slogo mig.
Allt säger jag för dig, som är min fratello.
Min far sade, att sådant inte kunde skada, att jag eljest blifvit alltför högfärdig.
Men småningom blefvo de artigare emot mig, så att en, han som var den bäste akrobaten bland karlarne, sade mig, att utan mig skulle hela truppen vara värd ingenting, och han föreslog mig, att vi skulle rymma bort tillsammans och inrätta en egen trupp, så framt icke min fader ville godvilligt afstå mig och dessutom inkomsten för tre representationer.
Kanske skulle jag ha rymt med honom, ty han var den beskedligaste af dem alla emot mig, och jag höll allsintet af min far.
Men min far gick in på hvad han ville.
I går om morgonen reste vi ifrån en stad, som börjas på Ta.
Min fästman ville åka med mig, men min fader förbehöll sig att ännu få åka med mig en enda resa till den staden, som jag inte minns namnet till, men der en munk skulle viga oss.
Under vägen om natten frågade mig min far, om icke min blifvande talt med mig om att rymma och förtjena på egen hand.
Jag kunde icke neka.
Då blef han vild och ursinnig, min far, och han sade att, hellre än att vi skulle ta bort förtjensten ifrån honom, skulle han se till, att ingendera af oss fanns till, när solen åter skulle gå upp.
Med dessa ord tog han ifrån mig min kappa och alla mina dyrbarheter och frågade mig, hvem jag hellre ville gifta mig med, med den, som dertill var bestämd eller med ... honom, ... min padre.
Vi voro de sista i sällskapet och han hade stadnat hästen.
Aldrig, svarade jag, häpen af undran och skrämsel.
Så vet då, att jag icke är ..... här hejdade han sig ... det hördes såsom ett aflägset buller af åkdon.
Välj, hastigt som blixten, sade min far.
Jag kunde inte tala, inte välja, utan bara tiga.
Då tog han mig i sina armar och steg fram några steg ut ifrån vägen, och med hela sin ofantliga styrka kastade han mig långt ifrån sig; jag sjönk djupt i dyn och försökte komma upp, men sjönk allt djupare.
Hans kärra rullade bort; jag såg ingenting; mitt ansigte var vändt ifrån vägen ..... natten var kall; jag vågade icke röra mig mera, ty isskorpan, som var omkring mig, hade redan sönderskafvit mina händer, så här ... och skulle gjort det än mera, om jag rört mig .....
Åter hörde jag kärrhjul närma sig; jag trodde då, att min fader ångrat sig och kom att hjelpa mig ur dyn ..... men sedan vardt det helt tyst, och jag ... jag vet ej, om jag talte någonting mera, men jag insomnade allt tyngre ... och när jag vaknade, fann jag, att det var du, som skänkt mig friheten och lifvet.
Vid dessa sista ord hade hon slagit ögonen ned, men kastade dem sedan djerft upp och sade:
– Hvarföre talar du inte?
Säg nu någonting.
– Har Stella längtan (han sade desiderio) efter sin fästman?
– Nej, inte det minsta.
Han var den minst elake emot mig; det var allt.
Men säg, märks det icke på min berättelse, om du förstod hvad jag ville du skulle förstå, att den der mannen, som så gjorde med mig, icke var min far?
– Ja, mitt barn; af två omständigheter märks det väl, mer än väl.
– Således behöfver jag icke tänka på honom mer.
Du för mig säkert till ett sådant ställe, att jag inte behöfver se honom och ingen af de andra?
– Derpå kan Stella lita.
Vet Stella hvad det der är för en byggnad, som är högre än de andra?
– Är det icke ett kapell, en kyrka, ett sådant hus, der man beder till Jungfru Maria?
– Har Stella nånsin varit i en kyrka?
– Nej aldrig; han som var min far, sade att det icke för mig vore nyttigt.
Harald smålog sorgset och tryckte Stellas hand.
– Hvarföre skrattade du så?
Jag har ännu inte sett dig skratta så – sade Stella.
Kap. III.
Kapellanen Ortman.
Kapellanen
Ortman satt på gungbrädet utanför sin anspråkslösa boning och rökade sin morgonpipa under förväntan på den kära kaffekoppen.
Såsom en duglig husbonde egnar och anstår, hade han allaredan gjort sina slag för att inspektera sina få drengars eller torpares arbete; och för att åse, hvad verkningar nattens frost haft uppå grödan, hade han i flera än en riktning genomvandrat sitt lilla territorium.
Hans farhågor bekräftade sig snart.
Den nära sin blomning så ömtåliga rågen hade blifvit alfvarsamt skadad; med hvetet var förhållandet icke stort bättre; den ännu späda potatisplantan och det så känsliga ärtriset hade gulnat och bladen slokade så matta.
Allt sådant är icke något förnöjande för en landtman, hvilken arbetat i sitt anletes svett och i hoppet att utgången blefve en annan, än så.
Man kan derföre icke undra på att kapellanen Ortman satt der helt tankfull på sitt bräde och gungade mycket mindre lifligt än eljest.
Ortman var en trettifem års man.
Till vexten var han under medelmåttan, dock icke undersättsig; vidare var han mager, snarare än fet, så att de som anse till egenskaperna af en verklig prest höra en viss fyllig vördighet, skulle minsann knappast tagit honom för en prest.
Hans ansigte, långt ifrån vackert, var dock af det slag, som vid första ögonkastet väcker förtroende och längre betraktadt skänker glans och värdighet äfven åt en oansenlig gestalt.
Redan i tio år hade han suttit i sitt lilla kapell, utan att en enda gång ha sökt sig bort.
Det var en sak, på hvilken han icke ens tänkt och än mindre på att taga pastoralexamen – hvilket visserligen för honom varit en lätt sak, ty på verldsliga kunskaper, de som mest lära komma i fråga vid en sådan examen, hade han ej brist, om man får dömma deraf, att han innehaft ett hedersrum vid en magisterpromotion.
Ja, om det erbjudits honom ... utan alla resor, profpredikning och annat embarras ... en bättre lägenhet, i sanning, han hade icke antagit den, om det äfven varit en biskopsstol.
Så kär var han i sin lilla församling, hvars bildande han ansåg nog för sig såsom lefnadsmål.
Det rådde äfven en innerlighet emellan allmogen i detta kapell och deras själaherde af den art, att de gingo till honom, såsom barn gå till sin fader, och han talade till dem, såsom en broder med bröder.
Men när han på prediksstolen för dem tolkade Guds ord, mindes de icke mera, att det var en menniska, som talade.
Medan han nu försjunken i tankar satt på sitt kära gungbräde, blef han störd af sin hushållerska, gamla Regina, hvars steg voro hastigare än vanligt.
Denna Regina, en gammal flicka på andra sidan femtitalet, var ett slägtinventarium, som ifrån sitt femtonde till sitt tjugufemte år tjenat hos Ortmans morföräldrar, ifrån det tjugu och femte till det fyratiosjunde hos hans föräldrar, efter hvilken tid hon antog sig f. d. unga herrns hushåll, sedan nemligen denna blifvit ordinarie kaplan.