Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Böternas fördubbling för Tidnings-utgifvare är, relativt till andra Skrifter, endast ett tvåfalldigt ansvar emot minst tiofalldig inflytelse, och oberäkneligt större lätthet att skada.
Reservanten öfvergår nu till pröfning af Förslaget rörande Tidningsutgifvares pligt alt ställa en skriftelig borgen.
Han anförer deremot, att ”detta stadgande skulle utesluta de obemedlade; att knappt några an”dra Tidningar skulle finnas, än sådana, för ”hvilka Konungens Rådgifvare sjelfve skaf”fat borgen; att Borgesmännen blefvo verkliga Censorer; samt att sådant vore strimlande emot 86 §. af RegeringsFormen, äf - Den 25 Januari i f. m. 217 ”vensom emot andan af vår Tryckfrihetslag. ” Herr Cederschjöld beledsagar ej sin yttrade öfvertygelse i dessa delar med några bevis; och som det icke gifves något enda af nämnde inkast, som jag ej vid författandet af min skrift anat, samt på förhand sökt vederlägga, så hade det törhända ej varit olämpligt, om Herr Cederschöljd, då han förehade dessa frågor, å sin sida upptagit och bevist svagheten af mina vederläggningar.
Tills detta skett, åtnöjer jag mig med en hänvisning lill Motionens /^:de Afdelning.
Den värde Reservanten företager dernäst pröfningen af mitt alternativ-förslag rörande Forum för Tryckfrihetsmål.
Emot vanliga
Domstolars behörighet återkallar han deu redan förut anmärkte längre tidsutdrägten, som, tillägger han nu, ”skulle gifva Justi”tiaeCancellerens
Ombud tid och tillfälle att ”med vidlyftiga och invecklade anfalls-skrifver plåga och uttrötta den anklagade, ehuru ”oskyldig han än vore.”
Jag vill här icke använda ett emot mig likväl nyttjadt substantivum; men jag framställer, huruvida delta icke är att se saken blott på dess ena sida?
Ty, månne i en rättegång, korrt eller lång, tiden icke är densamma för både bärande och svarande, samt förunnar således precist lika rådrum att trötta och tröttas, lika tillfälle att plåga och plågas, åt den ena som åt den andre?
Den 25 Januarii f. m.
Ett allvarsammare skäl emot vanliga Domstolar, hemtar Herr Cederschjöld ifrån tryckfrihetsbrottens, efter hans förmenande, ”alldeles egna beskaffenhet."
Han anser dem, såsom blotta uttryck af tankan, icke egentligen vara "kroppsliga;” och han vill låta följa deraf, att i tryckfrihetsmål brottsligheten endast kan bedömas af en ”Opininions"Nämnd, ” hvilket han anser meningen vara med Jury.
Jag bestrider denna lära, vore hon än häfdvunnen; ty häfd kan tillkomma genom theoretiska magtspråk, som i yissa gynsamma epoker blifvit utan pröfning antagna.
Hvart enda juridiskt ärende, om man vill nagelfara med frågan, har sin egna beskaffenhet; och ibland dem finnas ganska många, så väl Civil- som Criminal-mål, hvilka äro vida mer invecklade, än det klyftigaste Tryckfrihetsärende.
Dessa senare hafva visserligen äfven sina egenheter, men ingalunda af natur att oundgängligt kräfva särskilta former, egna Domare, högre grad af insigter eller något annat slags sundt menniskoförstånd, än det vanliga, som jag dessutom tror vara det bästa.
Möjligtvis vore detta dock otillräckligt att fullt uppfatta meningen med "icke kroppsliga brott, de der ”ej i Lagen bestämmas af åskådliga och objektivt giltiga former.”
Det enkla förnuftet skulle kan hända tro, att hvarje handling, som skadar samhället eller medborgare, har just derigenom antagit en ganska åskådlig form; att ord som skada, äro handlingar; Den 25 Januarii f. m. 219 alt skrift som skadar, är handling.
Historien bevittnar tillräckligt hvad med tankans okroppsliga uttryck kunnat uträttas; och har uttrycket ej alltid haft, så hafva dess följder ofta fått ”objektivt giltiga former.”
Nej, det gifves ingen methaphysisk argumentation, som kan öfvertyga den, hvilken sjelf i och för smädelsens skull äfventyrat ära eller välfärd eller sinneslugn, alt dylika brotts ”alldeles egna beskaffenhet” klafver ojemförligt gynsammare garantier, än alla andra; samt att de endast kunna bedömas af en ”Opinions-Nämnd,” helst sådan till andemening, som Herr Cederschjöld i det följande beskrifver den, och dit jag, jemte honom, ämnar återkomma.
Till en dylik
Nämnd skulle han äfven vilja hänskjuta talbrotten, eller munteliga förolämpningar.
Detta är visserligen konseqvent, ty den värde Reservanten är alltför upplyst, att icke inse den orimliga motsägelse, som ligger deruti, att man, i ett sällskap af några få åhörare, icke utan ansvar vågar med munnen uttala, hvad man, med högra handen och tryckpressens tillhjelp, ostraffadt kan yttra för en krets af tusendetals läsare.
Korrectivet tyckes antyda sig sjelf, fastän på ett helt annat sätt, än det Herr Cederschjöld uppgifver.
Villfores deremot hans önskan, så fruktar jag, att från opinion till opinion om hvad som må anses ärerörigt, förolämpande, anstötligt eller icke, skulle vi småningom få höra talas ett helt nytt språk, mäg - 220 Den 25 Januarfi f. m. tigt af en så tecknisk kraftyttring, att denna möjligtvis ej stöde väl tillsammans med allmän ordning och med enskild rättvisa.
Ett ytterligare skäl emot vanliga Domstolar hemtar Herr Cederschjöld från ”tryckfrihetens bestämmelse att just vara en kontroll på Domaremagten.”
Jag nekar ingalunda denna tryckfrihetens bestämmelse, hvilken om möjligt, med än mera skäl bör utöfvas i hänseende till en Jury, emedan dess förhandlingar aldrig kunna genom tillträdet göras offentliga.
Men denna kontroll, hvilket dess föremål än må vara, uppfyller alltid bäst sitt åliggande, då den förenas med oväld i omdömet och åtminstone någon anständighet i formerna.
När detta iakttages, kan publicitets-kontrollen lika väl användas i anseende till Domstolarne, som till all annan myndighet; och dessas behörighet att i tryckfrihetsmål döma, skulle, långt ifrån att återhålla den redligt och öppet begagnade granskningsrätten, fast heldre sätta Domstolen sjelf i en moralisk förbindelse af grannlagenhet, för att icke äfventyra utseendet af enskildhetens inblandande i det offentliga Domarekallet.
Det finnes dessutom ingen enda samhällsbelägenhet, uti hvilken det ej kan hända hvar och en, således äfven Tidningsutgifvaren, att få en process inför vanlig Domstol; jag har dock icke märkt, alt yttrande-rätten öfver Domare visat sig mera inskränkt än öfver andre.
— Den 2.5 Jan n nr i i f. in. 251 Herr Cederschjölds yttrande att ”Domare”magten i allmänhet icke bör kunna vara ”vän af tryckfriheten,” innebär ett iner än strängt omdöme, jag utsäger det oförstäldt.
Den, som vid embetsbordet af pligt dömer öfver hvad inför honom blifvit käradt, eller den sorn vid sitt skrifbord, i stöd af tryckfriheten, skiftevis både kärar och dömer, höra begge utgå från alldeles enahanda grunder, nemligen upplysning och rättvisa.
De kunna således helt naturligt vara vänner; och jag tror, att det oftare vore den senares fel, än den förres, om de cj alltid förblefvo det.
Reservanten klandrar det exempel jag anfört om tryckfrihetsmålens återgång i Frankrike till vanliga Domstolar; och förundrar sig att ”jag kunnat åberopa en tid af våld och ”obscurantism, tillräckligt stämplad af Tid”ning-censuren och Helgeråns-lagen.”
Om här funnes ämne till förundran, så skulle denna lämpligare yttra sig deröfver, att då en fråga endast rörer nästan samtida, lätt upplysta, historiska facta, dessa icke rådfrågas, innan man klandrar.
Här är uppenbar förblandning af både saker och epoker.
Tidnings-censuren upphäfdes just vid nuvarande Konungs anträde till Regeringen, och de kända administrations-principerna voro dä icke hvad de sedan blefvo.
Förändringar i TryckfrihelsLagen ägde rum, just till följe af den upphäfna censuren, och hvad först 222 Den 25 Januari i f. m. föreslogs, rönte motstånd.
Lagen förblef val, efter omarbetningen, ofullständig i några hänseenden, änskönt af Kamrarne betydligt förbättrad; men just bland de förbättringar som genom deras åtgärd ägde rum, var den jag åberopat.
HelgerånsLagen tillhörer helt andra förhållanden.
Men icke nog härmed; TryckfrihetsLagen undergick ytterligare, vid totalt förändrade tidsomständigheter, betydliga modificationer, äfven i sammanhang med mitt nyss omnämnda åberopande; och deraf har den Lag tillkommit, som nu är gällande.
Denna antogs under en helt annan Minister, eller straxt vid tillträdet af den, uti hvilken Herr Martignac, såsom Inrikes Minister, deltagit.
Såsom slutligt skäl emot våra Domstolar andrager Reservanten ”Rättegångens skriftli”ga utförande vid lyckta dörrar.”
ConstitutionsUtskottet har uttryckligen föreslagit offentlighet.
Herr Cederschjölil har väl, i hänseende till formen, reserverat sig emot denna Utskottets åtgärd; men som här frågan är att bedöma hvad föreslagit blifvit, lärer man ej såsom motskäl kunna antaga det sakernas skick, som, i händelse af förslagets gillande, komme att upphöra.
Reservanten gillar icke den organisation af Nämnd, som jag uti mitt alternativa förslag omnämnt.
Detta är val numera ingalunda under öfverläggning; jag bör dock, om jag kan, icke låta ett missförstånd Den i5 Ja n u a r i i f. m. 223 om mina Ssigter förblifva gällande.
Herr Cederschjöld anförer emot dem, hvad man redan mångfalldiga gångor hört eller läst, nemligen, alt ”upplysning och skicklighet icke ”alltid stå i förhållande till personens Kron”skatter.
Detta thema kan visserligen uti allmänna tidningar under olika, fast alltid populära, former varieras; men i en samling af Lagstiftare inses lätt, att utsättandet af ett visst beskattningsbelopp, för vissa functioner af medborgerligt förtroende, endast är en polilico-legal åtgärd, som i de flesta fall tros lemna den behöfliga garantien, men visst icke utan undantag i alla.
Det är ganska möjligt, att en rik man är fattig på insigter, likasom att en yngling, som i den förborgade framtiden kan komma att göra sitt fäderneslands ära, kör plogen i någon aflägse landsort.
Men då i allmänhet ett visst beskattningsbelopp förutsätter en motsvarande förmögenhet, och denna åter, så väl möjligheten af en mera vårdad uppfostran, som ett högre personligt intresse i samhällsordningens bibehållande, så har man uti dylika fall, som detta, varit föranlåten att, i brist på det absolut säkra, fästa sig vid det sannolikaste.
Herr Cederschjöld ogillar äfven ideen om en för viss tid beståndande Jury, emedan, som dess ord lyda: ”det då skulle kun”na löna sig för vederbörande att söka förskaffa sig en stående pluralitet; och när 9.24
'Metta någongång lyckades, skulle de efter ”godtycke kunna förfölja eller nästan utro”ta frihetens och upplysningens försvarare.”
När misstroendet drifves till denna grad emot hvad här kallas ”vederbörande,” när det äfven omfattar snart sagdt alla klasser af Nationen, tvekar man i sanning, huru man bör inrätta sitt svar.
Jag säger alla klasser, ty den Jury, jag förslagsvis omnämnt, skulle genom lottning tillkomma utur alla stånd, yrken, samhällsbelägenheter.
Kunna, genom en sådan Jurys åtgärd , ”fribetens försvarare utrotas,” så fordras dertill icke blott en innerlig cori uptions-lust på ena sidan, utan ock en särdeles corruptibilitet på den andra.
Hittills hade man trott ödet vara en valman, på hvilken ali inflytelse vore omöjlig.
Om så icke är, frågar jag den värde Reservanten: hvad skall man tro?
Och hvarest finnes viii full säkerhet emot den lystnad efter inflytelse och den fallenhet att underkasta sig en sådan, som icke blott här, utan på flera ställen af reservationen, blifvit oss förespeglade?
Reservanten tror, att ”då en rättegång ”förekommer rörande enskild smädelse, skul”le minst tio vara af allmän beskaffenhet.”
Detta är hvad jag ingalunda skulle förmoda, om blott något hopp gåfves den förfördelade alt njuta upprättelse; och jag hänvisar - Den i5 J a n u a r i i f. m.
225 sar lill hvad jag i mia skrift yttrat, mindre om de få hittills anställda rättegångar, än om deni, man under nuvarande förhållanden icke vägat anställa.
Af sin hypotlies drager emellertid Herr Cederschjöld den slutföljd, att ”det synes vara något för ”mycket egoistiskt, att vilja minska publicitetens värn emot de mngtägandes för* ”trjmk, endast för alL bereda sitt kä~ ”ra jag ett något säkrare hopp om hämnd ”för en liden smädelse.”
Ilar framstår åter, som mångenstädes, den sattsen, alt personlighetens värn endast påkallas af egoismen, sinnesretligheten eller hämndlystnaden.
Jag vill ej blott fästa mig vid den känsla, som hos hvar och en förvandlar till oeftergiflig pligt, vården om sin ära och sitt medborgerliga anseende; är denna känsla egoism, så torde medgifvas, att en dylik egoism är af ädelt slag.
Men jag tror derjemte, att det hade varit mera värdigt Herr Cederschjölds upplysning och sakkännedom, om han försökt vederlägga hvad jag öfver detta ämne omständligen yttrat.
Jag har icke, som Reservanten, i för öfrigt välvilliga ordalag antyder, försökt att uti denna fråga uppreta egenkärleken; jag bar tvertom bjudit till att lyfta frågan sjelf utur den låga ståndpunkt, der hon ihärdigt varit qvarhållen, och visa henne sådan hon är, icke såsom en länk i kedjan af enskildhetens mångsidiga intressen, utan såsom en Statens, en sum 58 H. i5 226
Den i5 Januarii f. m. hällets högmålsfråga.
Tvenne hufvudföremål bilda vilkoren för vårt inträdande i borgerliga samfundet, personliga säkerheten och äganderätts-säkerheten.
Krafvet af medborgarens moraliska okränkbarhet får så mycket giltigare anspråk på Lagstiftarens högsta deltagande, som det är införlifvadt icke blott med ett, utan med båda dessa hufvud vilkor.
Eller månne den personliga säkerheten icke kan äfventyras ('häfderna vittna derom!} genom smädelserts anfall?
Och hvad äganderätts-säkerheten beträffar, månne för medborgaren dyrbarare egendom finnes, än dess ära?
Herr Cederschjöld yttrar:
”Om för öf”rigt den ökade möjligheten att blifva fälld, ”verkligen gjorde författarne mera försig”tiga, så vore det likväl ganska osäkert, ”om just någon fördel derigenom tillskyn”dades den enskildte medborgaren, som rå”kat ådraga sig en Tidningsskrifvares hat.”
Erkännandet är i sanning liberalt, och från den sidan det kommer, af allt för mycken vigt att ej här anmärkas.
Jag har sjelf hyst mycken tvekan om tillräckligheten af de åtgärder jag föreslagit, och finner oförväntadt nog, från de mest motsatta håll, ett slags medgifvande, att jag åtminstone icke begärt för mycket.
Slutmeningen af hvad jag nyss citerat, kan för öfrigt å min sida icke föranleda till annan betraktelse änden, att om genom Lagens värn ”ingen fördel Den 25 Januari i f. m. ”kan tillskyndas den enskildte medborgaren, som råkat ådraga sig en Tidningsskrif”vares hat,” så måste väl medborgaren nu, som hittills, tåligt lida, och blott så handla, att han med samvetets lugnande visshet känner sig icke hafva förtjent hat, hvarken af publicisten, eller af någon annan.
Herr Cederschjöld skrider till försvaret af nuvarande Jurys organisation.
Han ogillar min anmärkning emot Nämndens nyskapande för hvarje tillfälle; och finnér tvertom i denna anstalt icke allenast ”ett slags ”garanti emot corruptionen, utan äfven den ”väsendtliga fördel, att för hvarje tillfälle ”erhålla en Jury, som är i afseende på kunskaper lämpad efter den sak, som skall af”dömas.
” Stödjande mig återigen på erfarenheten, som så ofta kullkastar vackra theorier, hemställer jag, om så verkligen förhåller sig?
Om valet af Jurymän vanligen sker i den hänsyn Herr Cederschjöld antyder?
Om det ens ligger i sakens natur, att så kan ske?
Ingenting är lättare för hvar och en, än föreställningen af anklagare och af anklagad, ty hvar och en kan blifva båda delarne.
Månne i någotdera fallet det aldrig eftergifvande egna intresset tillåter annat val af Jurymän, än af sådana, på hvilkas opinioner man kan lita?
Käranden söker en opinion som fäller, svaranden en som friar.
Efter opinionerne sker således 58 H. ' i5* 228 Den 25 Januarii f. m. utkörandet, icke efter insigterna, så framt ej antages, att den, som tänker lika med oss, företer ett i våra ögon alltid nöjaktigt specimen af kunskaper och skicklighet.
Deraf uppkommer emellertid, och måste uppkomma, den parti-artade sammansättning, som jag klandrat, men som Herr Cederschjöld försvarar.
Denna fråga och de slutföljder, dit den leder, utgöra i hänsigt till principer, törliända den betänkligaste delen af ämnet.
Ytterligare förklarande betydelsen af den OpinionsNämnd, som Reservanten redan omtalat, yttrar han sig nu i de märkliga ordalagen: ”att en skrift endast blir brottslig ”genom det intryck den gör på allmänna ”opinionen; att man genom Juryinrättnin”gen endast sökt en möjlighet att få allmänna opinionen uttalad; somt att Jurymännen följaktligen böra vara represenlan”ter af de olika meningar, genom hvilkas ”inbördes strider opinionen omsider skall ”stadga sig.”
— Med djup vördnad för allmänna opinionen, hade jag dock icke trott, att hon, som är till sin natur föränderlig, borde sättas i rättvisans ställe, som aldrig förändras, samt i Lägarnes, hvilkas möjliga ändringar icke kunna retroactift verka.
Genom en besynnerlig skickelse måste jag således här uppträda till Jury väsendets försvar emot dess vanligen så nitiske förfäktare.
Dermed afser jag dock blott ideen Den 25 Januarii f. tn. af Jury i allmänhet, ingalunda den, som hos oss nu finnes.
Vore det grundadt, alt en Jury endast skall döma efter allmänna opinionen, fruktar jag, att inrättningen i längden ej bibehöile många vänner.
Men så är det icke; så kan det icke vara, åtminstone efter min öfvertygelse.
Juryn, har jag trott, är icke en Representant af allmänna opinionen, utan en Representant af den naturliga rättskänslan, af det allmänna, oförvillade sunda förnuftet.
Jurymannen stall icke lyssna till allmänna opinionens röst, vore än denna högljudd nog alt intränga i den slutna krets, der han, välbetänkt skild från henne, bör sjelfständigt öfverväga och döma; han skall lyssna lill sitt samvetes röst, han skall af detta och af förnuftet vägledas till utfinnande af hvad rättvist är; han skall under denna pröfning hafva Lagen, dess bud, dessanda, till oafvändt ögnamärke, utan att bekymra sig, huruvida allmänna opinionen gillar eller ej, hvad han, enligt sin samvetsöfvertygelse, ansett både lagenligt och rättvist vara.
Han skall i synnerhet från sitt sinne fjerran aflägsna den vådliga theori, ”att en skrift en”däst blir brotlslig genom det intryck den ”gör på allmänna opinionen.”
Om ett skändligt tillmäle rigtas emot någon medborgare, lycklig nog att i allas öfvertygelse om motsatsen äga sitt försvar, samt följaktligen en borgen, att tillmålet icke gjort något intryck på opinionen; vore väl der - Den 25 Januarii f. ra. före sjelfva handlingen alt hafva skrifvit, lålit trycka och kringsprida detta tillmäle, obrottslig?
Nej, brottet vore detsamma, dess följder blott olika.
Blifve således Jurymännen — och lika med honom, Domaren — oberoende af all yttre inflytelse, äfven af den i alla fall nog mägliga allmänna opinionens.
Dennas natur är redan att vilja inkräkta på allt, på Nämnder som på Domstolar, fast med vida lättare tillgänglighet till de förra.
Lyckades hon deri, så skulle hennes inverkan på Jury-ledamoten oundvikligen leda till dennes förutfattade öfvertygelse om hvad ännu ej hunnit pröfvas; och der en sådan inom Juryn finnes, der uppfyller icke inrättningen sin bestämmelse.
Nu är organisationen af vår TryckfrihetsNämnd sådan, att den omisskänneligen bidrager till pre-existerande opinioner öfver hvarje sak, som skall afgöras; döme således den oväldige emellan Herr Cederschjöld och mig!
Reservanten fäster sig med särdeles energi vid mitt förslag, att Juryn, derest en sådan skall finnas, endast bör svara på följande fråga: är skriften brottslig efter TryckfrihetsLagen? — ”Det är,” säger Herr Cederschjöld, ”i sanning ej utan med verklig ”häpnad, som jag kan vända min blick åt ”det håll Motionairen nu antydt.” — Jag har ingenting antydt, utan klart utsagt min mening, och sökt bevisa den.
Reservanten, Den a5 J a n u a r i i f. ni. för att dela lika rättvisa, är ovedersägligen förbunden att äfven häpna åt ett belt RiksStånds yttrade mening; ty det Yälloflige BorgareStåndet, som i allmänliet icke instämt i mina åsigter, bar dock godkänt denna.
Men undersökom orsaken till Reservantens häpnad.
Besväret blir ringa, ty några rader längre ned undanrödjer han den sjelf. ”Till all lycka," säger lian, ”blefve "della” (den påföljd lian nyss förut beskrifvit) ”äfven ejter Motionairens förslag, omöjligt att verkställa, ty Nämnden skulle vara "förbunden att uppgifva de §§., efter livil"ka dess pluralitet hade funnit den tillta— "lade brottslig.”
Hvad betyda dessa ord: till all lycka?
Man säger t. ex.:
”En per"son bade elaka afsigter, men till all lycka "blefvo de förekomna; ett förslag hade kun"nat medföra skadliga följder, men till all "lycka ditsattes tjenliga correctiver."
Här åter, hvari består lyckan, då det är jag sjelf, som föreslagit det correctiv, hvilket, efter granskarens eget medgifvande, gör missbruk omöjliga?
Och om Molionairen i denna del fullgjort sin pligt, för hvad häpnar då Reservanten?
Herr Cederschjöld besvarar i det följande åtskilliga inkast, dem lian gjort sig sjelf, eller hvartill direct anledning åtminstone icke finnes i min skrift.
Jag förbigår deni således.
Af det ena och andra drager emellertid Reservanten den allmänna D.en 20 Januarii f. iu. slutsatts, alt ”förslaget skulle icke allenast ”vara vida skadligare än sjelfva indragnings"magten, utan äfven gifva den ännu återstående delen af vår tryckfrihet dess bane.” -— Jag bär ingenting alt invända emot Herr Cederschjölds enskild ta öfvertygelse, men bör blott anmärka, att sedan fråga uppstått om ordentliga lagformer, i stället för exceptionella, hafva de förut så stränga omdömena öfver indragningsmagten blifvit märkbart förmildrade. —.
Hvad åter beträffar fruktan för det banesår, som tillämnas ”den ”.ännu återstående delen af vår tryckfrihet,” tyckes Herr Cederschjöld vara oändligt svår att tillfredsställa i afseende på yttranderätt, då den tryckfrihet, som vi nu åtnjute, och hvars verkningskrets alltmera vidgar sig, af honom kan benämnas en blott återstod.
Det är icke här han tagit
Delen för det Hela, utan tvertom det fullständigt Hela för en Del.
Reservanten, som i sina bemödanden förklarar sig icke afse ett mindre ändamål, än att ”söka rädda sitt fädernesland ifrån ”en hotande olycka,” yttrar slutligen, att ”han åtminstone velat fritaga sig sjelf från ”delaktighet i det omdöme, som framtiden ”skall fälla öfver ilem, hvilka nu tilläfventyrs genomdrifva detta förslag.” Mången, som här ser, icke blott meningar, utan individer utmärkte, och sorn tillika öfverväger ärendets naturliga inverkan på både intressen och sinneslidelser, skulle i ett dy - Den i5 J a n u a r i i f. m. 233 likt vadi ande till framtidens dom möjligtvis finna ett slags uppmaning till samtidens ovilja.
Jag är upprigtigt öfvertygad, att sådant är vida skildt ifrån den värde Reservantens afsigt; men jag tror lika upprigtigt, att anledning till dylika slutföljder bör undvikas, belst från den sidan, som anser sig försvara den mest populära opinionen.
Huruvida denna äfven rätteligen bör vara den mest populära, det vill säga, huruvida den är till fördel af de mest allmännelig» intressen, torde, så framt discussionen dertill föranleder, blifva ämne för en särskild undersökning.
Hvad Herr Cederschjöld sist yttrat om förslaget rörande Indragningsmagtens uppliäfvande, såsom åsyftade det vissa äskade concessioner, är en irring, som törhända varit menligare för hela detta ärende, än något annat inkast.
Jag har redan i höljan af detta dictamen sökt upplysa derom, och hör här endast tillägga, att hvarken min motion eller ConstitutionsUtskottets
Förslag i minsta mån bordt lill en sådan irring föranleda.
Utskottet har trott sig ingenting annat än uppfylla behofvets kraf, än åtlyda sjelfva nödvändighetens föreskrift, då det föreslagit hittills bristande garantier i vår tryckfrihets-lagstiftning.
Den, som icke tror på detta behof, icke erkänner denna nödvändighet, den gillar naturligtvis ej förslaget; den, som är öfvertygad, att Indragnings - 234 Den 25 Januarii f. m. magten, hvilken var ämnad till någon garanti, kan upphäfvas, derföre att ingen garanti är behöflig, den röstar äfven emot förslaget.
De åter, som tro en otillräcklig säkerhet dock vara bättre änden, som alldeles icke finnes, men som gerna borttoge det otjenliga, blott man erbjöde dem det lämpligare, de kunna ej annat än combinera undanrödjandet af det ena, med införandet af det andra.
Men ingen, af hvad mening han än är, behöfver föreställa sig någon politisk afvägning emellan begifvanden och anspråk, en föreställning, som sårar rättskänslan, och icke kan inrymmas uti Lagstiftarens medvetande af sin moraliska sjelfständighet.