Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För hvarje tunna, som brast i den årliga införseln, eller i det ständiga saltuplaget, skulle handlande och skeppsredare böta 8 sk. b:ko.
Under d. 10 Sept. 1828 och d. 8 Maj 1829, utfärdade K. M. nåd.
Kungörelser, Den 4 Januari e. m. 81 görelser, sora, till en författning, sammanförde hvad härom, lid efter annan, stadgadt blifvit.
Redan i den förra kungörelsen, förklarades hufvudstadens skyldighet, att införa salt, böra förblifva, till varans myckenhet, obestämd.
Några år derefter, började man vilja undandraga sig berörde föreskrifters fullgörande, utan att dock efterskänka sina stapelstadsrättigheter.
Den 16 Mars 1833, bestämdes Stockholms ständiga saltupläg till 15,000 T:r.
Förmodligen var det större förut.
Jag vet det ej; men antager, såsom sannolikt att det icke blifvit, genom berörde resolution, ökadt, enär stadens årliga införsels-skyldighet redan lemnats obestämd.
Nästa år följde Götheborg hufvudstadens efterdöme, och Konungen medgaf, d. 7 Juni 1834, att Götheborgs saltuplag måtte nedsättas från 6,000 till 4,000 T:r.
Den 28 Okt. s. ä. beviljades Uddevallas skeppsredare, och utrikes handlande, nedsättning i det ständiga saltuplaget, från 1,500 till 675 T:r.
Den 21 Nov. 1835, befriades Götheborgs handlande alldeles från ständigt saltuplags hållande.
Den 18 Nov. 1836, fick Uddevalla lills vidare samma befrielse. 1837 begärde
Stockholms grosshandels societet och skeppsrederier enahanda förmån, eller att det ständiga saltuplaget åtminstone måtte nedsättas lill 8,000 T:r.
ÖfverStåthållären förordade det sednare alternativet; men det frisinniga Commerce-Collan, tillstyrkte, i likhet med hvad för några stapelstäder redan blifvit medgifvet, att Stockholm jemväl måtte tills vidare alldeles befrias från den ifrågavide skyldigheten, hvilken mening Konungen, d. 14 April 1837, i nåder biföll.
Af författnings-samlingen synes icke hvilka de stapelstäder voro, som, utom Götheborg, Uddevalla och Stockholm, möjligen blifvit befriade från ständiga saltuplags hållande.
Jag känner derföre icke om de norrländska voro deribland, eller om skyldigheten att förse dem med salt försummades.
Men då jag i början af Juni 1837 företog en resa åt de norra orterna, hade jag tillfälle att se huru menligt de ständiga saltuplagens uphäfvande verkade.
Våren kom, det året, mycket sent.
Isen var landlös ifrån lloslags-skärgården, allt intill Sundsvall; men ett starkt, bredt och sammanhängande isband låg derutanför, understundom så långt ögat kunde se, och hindrade hvarje fartyg att inlöpa.
Under tiden fiskades, i det öppna vattnet, mellan kusten och isbandet, en myckenhet strömming, under folkets klagan att han ej kunde förvaras, emedan salt fattades, hvilket ej var möjligt att erhålla förr än isbandet längre fram bröts.
Undér d. 7 April 1841, utfärdades en ny kungörelse, om den årliga införseln och de ständiga saltuplagen i stapelstäderna.
Genom lista §:n bestämdes hvilka det skulle åligga att från utrikes ort årligen införa vissa belopp af salt.
Derifrån förblef hufvudstaden tillsvidare undantagen.
I2:dra §:n utsattes hvilka städer, som skulle, antingen från ut- eller inrikes ort, införa vissa saltbelopp, och i den 3idje §:n inskränktes, enl. serskilda resolutioner, de städer, som skulle hålla ständiga saltuplag, till Carlshamn, Westervik, Wisby, Piteå, Ystad och Luleå, af hvilka den förstnämnde skulle 3 H. 6 82 Den 4 Januari e. m. hålla det högsta, eller 620 och den siste det mindsta, eller 90 T:r salt, samt alla tillhopa endast 1,702 T:r.
Öfriga stapelstäder, hvilka enahanda uplagsskyldighet tillförene ålegat, förblefvo derifrån tillsvidare befriade.
Huru ringa detta saltuplag är i förhållande till behofvet, kan slutas deraf, att medelbeloppet af saltinförseln under de 5 åren 1847—1851, utgjort 251,800 T:r årligen.
Vården af saltuplagen, upsigten öfver dem och den årliga införselns verkställighet samt böterna för någondera skyldighetens uraktlåtande, lemnades oförändrade, såsom förut.
Upkomme någorstädes brist på salt, så måtte det ständiga uplaget kunna, efter vissa formaliteters iakttagande, anlitas.
Men huru förhållas skulle, om brist på salt upkomme å någon ort, hvarest, såsom i hufvudstaden, skeppsredare och handlande blifvit tillsvidare befriade både från skyldigheten att hålla ett ständigt saltuplag, och att årligen införa ett visst saltbelopp, förmältes icke.
Vill man nu tillita Westerviks eller Wisbys närmast belägna ringa saftuplag, af 480 och 300 T:r, men dessa städer och landsbygderna deromkring, ansåge sig icke kunna umbära det, så måste väl hufvudö staden öfver land om vintern, förskaffa sig sitt behof, eller ock vara utan.
Denna händelse jemförlig med en hungersnöd, synes nu hota hufvudstaden, sedan inloppet från saltsjön är belagdt med is.
Bemödandet att från hufvudstaden förse Westerås med en laddning salt, har misslyckats genom fartygets sjunkande i den sedermera äfven tillfrusna Mälaren; så att saltbrist äfven inne i landet är att befara.
Priset på varan har, efter tullnedsätlningen och en eller annan saltladdnings liitkomst i stället att falla, stigit till 32 sk. rgds, och i somliga hökarbodar lärer begäras till och med 36 sk., hvilket så mycket mera bevisar att åtgärden är fruktlös och förfelad.
Då Stockholms och öfrige stapelstäders skeppsredare och handlande endast tillsvidare blifvit befriade från skyldigheten att införa vissa saltbelopp, samt att hålla ständiga saltuplag; sä hade det blott behöfts några penndrag af Regeringen för att, genom befrielsens återkallande, nedsätta priset på salt, för rikets samtelige innebyggare till hvad skäligt vara må, utan någon förlust för Statskassan.
Prisnedsättningen hade väl i alla fall, icke kunnat ske, förr än sjöfarten nästa vår öpnats.
Saltpriset hade naturligtvis icke då kunnat falla lägre än de allmänna fraktprisen medgifvit, emedan köpmännen väl äro skyldige att anskaffa salt, men icke att frakta det för underpris.
Varan hade emellertid erhållits för hennes rätta värde; rikets innebyggare hade blifvit för framtiden betryggade mot brist, eller saknad derå, Regering och Ständer hade fått se, om några andra åtgärder, än de gamla goda författningarnes återställande, verkligen behöfts.
Att stapelstädernas skeppsredare och handlande, hvilka f. n. enl. deras Götheborgska och Stockholmska yrkesbröders föresyn, påyrka antagandet af frihandelns grundsatser, skolat sätta sig emot ett undantag derifrån, i detta hänseende, borde icke hafva befarats, sedan man, af deras underd. framställningar om frihandeln, sett, huru mycket våra begge största städers köpmän nitälska för den Deni Januari e. m. 83 fattiges bästa.
Reitan i början af sistl.
Nov. månad, då Götheborgs handlande gjorde sin underd. ansökan, omtalade de bland skälen derför, stadgan i priset på lifsmedel.
Då Stockholms handelsförening, under d. 12 sistl. Nov., afgaf en dylik underd. anhållan, anförde hon, bland grunderna derför, de arbetande och fattigare folkklassernas ställning under dyrheten på hvarjehanda lifsmedel och oumbärliga förnödenheter, hvaribland sall.
Att närvande dyrhet derå i hufvudstaden, förnämligast är deras eget fel, hade de förmodligen glömt under de 16 år, som de, genom Konungens nåd, varit från sina ifrågav:de skyldigheters fullgörande, tills vidare, befriade.
Men om de, genom befrielsens återkallande, påmints om sitt åliggande; så skulle de otvifvelaktig! blifvit desto ifrigare att fullgöra det, som de icke allenast mätte hafva gjort betydliga besparingar pä underlåtenheten, utan äfven derföre att de, i sin nyss omnämnda underd. ansökning, uttryckt ej mindre sitt högsta deltagande för de fattige, än sin medborgerliga pligt alt fästa Konungens nådiga upmärksamhet på medlen att lindra dessas nöd.
När ett af berörde medel låg i de handlandes och skeppsredarnes egna händer, samt hörde till deras borgerliga pligter; så kunde dess användande icke vara dem annat än välkommet, hvilket vi ulan tvifvel få höra vid öfverläggningarne om de motioner, som prosten Arosenius och jag väckt om de inställda salt-författningarnes återbringande i utöfning.
Hvad jag yttrat derom, att förbrukaren icke får godt af den beviljade tullnedsättningen, gäller om ved lika väl, som om salt.
Nedsättningen på annan slags ved, än björk, är likgiltig, ty hon upgår endast till 106
R:dr i årligt medeltal för hela riket, emedan tall och al icke pläga utifrån införas.
För björk upgår hon till nära 2,700 R:dr och drabbar väl egentligen hufvudstaden allena, för hvad Finska och Åländska skeppare hitföra. ålen ved, serdeles af björk, säljes här icke annorlunda än till jemna eller halfva Riksdalertal.
Att för en famn, skulle, efter tullnedsättningen med 18 sk. rgds begäras, icke såsom förr 12] R:dr utan 12 R:dr 6 sk., eller i st. f. fulla 13 R:dr begäras 12 R:dr 30 sk. är icke att tänka på.
Bruket allena, hvilket i handel och vandel icke är mindre mäktigt, än i andra menskliga förhållanden, skulle fortfarande göra sig gällande för prisets hållande vid hela eller halfva Riksdaler.
Vore någon skeppare så samvetsgrann att han, i st. f. 12] R:dr blott begärde 12 R:dr 6 sk. eller i st. f. fulla 13 R;dr blott begärde 12 R:dr 30 sk. så skulle upköparne, hvilka vanligtvis bestå af vaktmästare, vedsågare eller åkare, som ej gifva akt på tulltaxans höjning, eller sänkning, otvifvelagtigt tro, att de 6 sk., som skepparen fordrade öfver den hela eller halfva Riksdalern, blott vore en s. k. prutningsmån, hvilken de ingalunda skulle vilja betala.
Heldre än att, för sin ärlighets skull, mista 6 sk. på famnen, skulle skepparne sig till godo beräkna de 18 sk., som tull-lindringen utgjorde och för veden begära fulla 12] eller 13R:dr, serdeles som den ständigt tilltagande bristen på ved, under trädvarors allmänna stegring, skall, om än hela tullen borttages, icke 6 * 84 Oen 4 Januari e. m. hindra varan att stiga.
Hon har ock sä gjort, sedan den K.
Kungörelsen utkom, hvilket nogsamt bevisar åtgärdens fruktlöshet äfven i detta hänseende.
Enär det således synes vara ovedersägligt att de 100,000 R:dr som genom K.
Kungörelsen af d. 13 sisth Dec., gå för Statsverket förlorade under år 1854, endast skola rikta Svenska skeppsredare, köpmän och hökare, samt utländska vedsäljare, utan gagn för den stora allmänheten: så torde det desto mindre vara förmätet af mig att antaga det åtgärden skall, med 1855 års början, uphöra, som jag haft tillfälle visa hvilken och huru mycken nytta skulle, genom medlens bibehållande, kunna för riket åstadkommas.
I den motion jag väckt ang:de saltuplagens återställande har jag åberopat den utveckling af bevekelsegrunderna, hvilken dertill borde höra.
Den finnes i det yttrande, som nu blifvit upläst, hvarföre jag anhåller att detsamma måtte remitteras äfven till Ekon.Utskottet.
Uppå af Hr Gr. o. Landtm, framstäld propos. lemnade R. o. Ad. härtill sitt bifall.
Gr. von Rosens, Adolf Eugene, nedannämnde d. 31 sisth Dec. e. m. pä bordet lagda motioner: l:o Ang:de ett årligt anslag af 20,000 R:dr b:ko för inrättande af ett homeopatiskt sjukhus med klinik i hufvudstaden; och 2:o Ang:de civila och militära embets- och tjenstemäns pensionering.
Frih. Hjertås, Fredr.
Philip, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda motion om utfärdande af en ny lag för egofrid, grundad på den princip, att en hvar är ansvarig för sina kreatur.
Föredrogs och remitterades till det för behandling af frågor rör:de bränvins tillverkning och försäljning tillsatta Serskildta Utskott Frih. Hjertås, Fredr.
Philip, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda motion, ang:de restitution af den skatt, som blifvit erlagd för bränvin, hvilket bevisligen använts till sprit för tekniska ändamål.
Gr. von Rosens, Fredr.
Carl, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda motion, ang:de bibehållande till nästa Riksdag af redan anslagna 100,000 R:dr b:ko till öpnande af en kanalledning från Mälaren till Storsjön i Södermanland. v Den 4 Januatji e m. 85 Föredrogs och remitterades till Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk. Hr Cederschiölds, Rob.
Theophron, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda motion om åtgärders vidtagande för att förhindra ytterligare tillväxt af fångarnes antal och af kostnaderna för deras underhåll.
Hr Cederschiölds, Rob.
Theophron, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda motion, om rikets indelande i större distrikter, hvardera omfattande ett helt län eller flere domsagor och försedt med ett för distriktet gemensamt cellfängelse och serskild brottmålsdomstol m. m.
Föredrogos och remitterades till StatsUtsk. R.
Stms Just.- Ombudsmans nedannämnde, af Hr Cederschiöld, Rob. Theophron, såsom dess motioner uptagna, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda skrifvelser till R.
St:r. l:o Angrde förhöjning af anslaget för Just.-Ombudsm:ns embetsresor, eller ock tillåtelse, att besparingar må få användas lill godtgörande af hvad å föregående års resor blifvit utöfver anslaget an vändt; och 2:o Angule aflöningen för dc vid Just.-Ombudsm:s Exped:n anställde tjenstemän.
Achates, d. 31 sisth Dec. e. m. på bordet lagda motion, ang:de förklaring af K. Kungörelsen d. 13 Juli 1853, i afseende på bränvinsbrännings-rättighet under nästa April månad.
Denna motion innehåller en begäran, att R.
M. med underd. anhållan om ett tillägg i K. Kungörelsen d. 13 Juli sisth år, ang:de inskränkning i tiden för bränvinsbränningens ulöfvande till endast 2 månader; men denna kungörelse förebygger icke en ganska lätt verkställd eludering af åsigten med henne.
Kungörelsen säger, att man endast 2 månader får bränna, men att det må ankomma på hvarje bränvinsbrännare att anmäla sig till bränvinsbränning under en månad om hösten och en månad om våren eller också 2 månader om hösten på engång.
När man nu erfarit den uppsjö af bränvinspannor, som kommit i gång, i beräkning på en väntad prisförhöjning å bränvin i följd af den betydligt ökade beskattning, som R.
St:r skola besluta, så är det ganska troligt, att många bränvinsfabrikörer icke skola draga i betänkande att, såvidt möjligt är, eludera kungörelsen om förbudet.
Det är således troligt, att de, som under Növ. och Dec. månader sisth år begagnat sig af bränvinsbränningsrättigheten, låta någon af sina grannar anmäla sig för att begagna samma rätt under April månad detta år och öfverlåta på dem deras redskap.
De, som sålunda idkat bränvinsbränning under Nov. och Dec. månader, beredes derigenom tillfälle att bränna äfven under April månad, således tillsammans i 3:ne må 86 Den 4 Januari e. m. nader, och att följaktligen eludera författningen.
Flere gånger liar jag tänkt på möjligheten att utfinna något medel häremot, men som jag icke lyckats deri, har jag icke heller väckt motion i ämnet.
Hr Dalmans motion synes mig innefatta ett radikalt medel mot den af mig befarade eludering af kungörelsen i fråga.
Ilan har nemi. föreslagit, att de som under de 2 sista månaderne af är 1853 idkat bränvinsbränning, icke få förr än under Maj månad detta år flytta den förseglade redskapen från det ställe, der redskapen varit begagnad, till ett annat.
Derigenom förekorumes det befarade underslefvet, och jag tillstyrker derföre på det högsta bifall till motionen.
Man har ifrågasatt, att denna motion skulle remitteras till det serskildta Utsk., men jag hemställer, om den icke bör remitteras lill Ekon.Utsk. R. o. Ad. torde finna, att denna fråga icke har någon gemenskap med de lagstiftningsåtgärder, för hvars behandling det serskildta Utsk. egentligen blifvit tillsatt, och man skulle dessutom genom'remiss af denna motion lill detta Utsk. onödigtvis uptaga dess tid.
Jag tillstyrker alltså, att motionen måtte remitteras till Ekon.Utsk., till hvilket der, enl. grundlagen hör, emedan den är förklaring af en ekonomisk författning.
Afven jag delar den åsigten, att Hr Dalmans motion är af stor vigt.
Inom Stockholms län har, emot hvad under föreg:de år egt rum, ett så ojemförligt större antal personer anmält sig till utöfvande af bränvinsbränning, att det icke lider ringaste tvifvel, att ju icke bränvinstillverkningen i förhållande till tiden, sorn för tillverkningen är medgifven, blifver vida större än under något af de föreg:de åren.
Jag har äfven hört omtalas att åtskilliga förslag i den syftning
Hr Hjärne omnämnt skola hafva varit å bane, ehuru man synts vara osäker om förslagens laglighet.
Lika med den värde talaren tror jag, att denna fråga, som egentligen icke afser någon lagstiftning för bränvinsbränningen, ganska väl kan behandlas af Ekon.Utsk.
Likgiltigt synes det mig likväl vara till hvilket af dessa Utsk. vare sig Bränvins- eller Ekon.Utsk:n, motionen remitteras, men hvilket beslut 11 o. Ad. i detta afseende än fattar, hemställer jag, att Utsk. måtte föreläggas att inom en bestämd tid, hvilken jag önskar måtte blifva sä inskränkt som möjligt, inkomma med utlåt., på det att II.
St. må blifva i tillfälle att med det görligaste första aflåta underd. skrifvelse i ämnet till K. M. Hr Hjärne:
Jag är mycket benägen att instämma med talaren före mig derutinnan, att det Utsk., sorn kommer att behandla frågan, skall föreläggas^ att inom möjligast korta tid inkomma med utlåt, i ämnet, men jag får erinra, att ett sådant åläggande betyder intet, dä det kommer från ett enskildt Riksstånd.
Jag tror derföre, att, om II. o. Ad. fattar ett dylikt beslut, det vore nödigt att kommunicera det med MedStm, och af denna anleda, anhåller jag, att, sedan Hr Gr. o. Landtm, framställt propos. på Gr.
Liljencrants förslag och R. o. Ad. besvarat den med ja, Hr Gr. o.
Landtm, äfven ville framställa propos. på Den 4 Januari c, m. 87 kommunikation af R. o. Ad:s beslut i ämnet med de öfriga Stan den, med inbjudning att sig deri förena.
Till det serskildta Utsk:s behandling har kommit en af Doktor Sandberg gjord motion om inställande under instundande April månad af bränvinstillverkningen.
Denne motion har i Utsk. blifvit bordlagd i afvaktan, att Hr
Dalmans ifrågav:de framställning jemväl skulle till delta Utsk. öfverlemnas.
Enl. hvad man sagt mig har inom BorgareSt. motion i samma syftning jemväl blifvit väckt, och till samma Utskott öfverlemnad, hvarigenom Utsk. får emottaga 2:ne motioner att samtidigt behandlas.
Om således Hr
Dalmans motion öfverlemnas till Ekon.Utsk. såsom här blifvit föreslagit, skulle det kunna inträffa, att R.
St:r finge i samma ämne 2:ne stridiga utlål:n, hvarföre jag anser rättast vara att alla motioner i denna syftning remitteras till det Serskildta Utsk.
Detta ämne intresserar mig högligen och jag förenar mig med de Hrr, som nu yttrat sig., Hr Hjärne: I anledn. af Hr von Hartmansdorffs yttrande får jag uplysa, att Hr Dalmans och Doktor Sandbergs motioner äro fullkomligt olika, emedan den sednares afser inställande af hränvinsbränningen under April månad äfven för dem, hvilka endast under en månad sisth års höst idkat sådan.
En orättvisa ligger i denna motion, och anledn. är således, att den icke kommer att af Utsk. tillstyrkas, men deremot ligga rättvisa och ändamålsenlighet i Hr Dahlmans motion.
Jag kan alltså icke finna, att dessa 2 motioner hafva med hvarandra någon gemenskap.
Liljencrantz yttrat, är det likgiltigt, till hvilket Utsk. motionen remitteras och jag skall icke envisas med yrkande om remiss till Ekon.Utsk. då detta förslag röner något motstånd, emedan det, i det hela, är likgiltigt hvilketdera af Utsk:n bereder frågan.
Såvida Hr Hjärne afstår från sitt yrkande om remiss af Hr Dalmans motion till Ekon.
Utsk., har jag intet att säga, enär enl. min öfvertygelse förevande motion bör remitteras till det för bränvinsfrågan serskildt tillsatta Utsk., hvilket enl.
Ståndens beslut skall behandla alla till bränvinets tillverkning och försäljning hörande frågor.
Hr Gr. o. Landtm, uplyste, att RiksSt:ns beslut om tillsättning af det serskildta Utsk. innehöll, att detta Utsk. borde uptaga och i heler deras vidd grundlagsenlig! behandla alla ang:de bränvinstillverkning och försäljning upkommande frågor, och att således äfven frågor om förbud för bränvings-tillverkning borde af berörde Utsk. behandlas.
För att, om jag så må säga, komplettera mkt yttrande ifråga om tiden, inom hvilken det Utsk.^ till hvilken motionen kommer att remitteras, bör afgifva utlåt., vågar 88 Den 4 Januari e. m. jag föreslå, att denna tid måtte bestämmas lill 14 dagar ifrån den då Utsk. fått emottaga handlingarna i målet, äfvensom jag anhåller, att detta mitt förslag må blifva kommuniceradt MedSt:n, på det att de må blifva i tillfälle att yttra sig i ämnet.
Remitterades lill det för behandling af frågor ronde bränvinstillverkning och försäljning tillsatta serskildta Utsk., hvarjemte R. o. Ad., uppå serskildt framstäld propos., beslöt anbefalla detta Utsk., att afgifva sitt betänkande i ämnet inom 14 dagar efter det remissliandlingarne komma Utsk. tillhanda, samt genom utdrag af prot. vänligen inbjuda de öfriga RiksSt:n att i denna lids bestämmelse för remissens besvarande sig med R. o. Ad. förena.
Hr Dalmans, Willi.
Achates, d. 31 sistl.
Dec. e. m. på bordet lagda motion, angule utvidgad testamentsfrihet.
Den till remitterande nu föredragna motion berör en utomordentligt vigtig del af lagstiftningen.
Motionärens förslag skulle eill. mitt omdöme vara oändligen vådligt, derest det egde någon utsigt att blifva Svensk lag.
Jag hyser visserligen i det hänseendet icke någon synnerlig fruktan, men kan dock icke heller frisäga mig från all farhåga.
För att hämta några förklarande liknelser från naturens rika verld, må det tillåtas mig att påminna, huru som man ser den lilla myggan kunna lifsfarligt skada det ädla lejonet genom att bibringa dess ögon ett vådligt stygn; hurusom mullvaden, fördold i jordens djup, verksam eill. sin natur, lyckas att småningom med sin gnagande tand afbita en och annan rot-tråd af den stolta eken; hurusom i Afrikas inre man funnit de otaliga tempelråttorna medelst ihärdig flit under åratalens förlopp, undergräfva och försvaga de heliga byggnadernes grundvalar.
Det tillgår på enahanda sätt inom idéernas verld.
En tanke, oskadlig till utseendet, kan verka mycken skada, om den är ensidig och förvillande.
Ämnet för motionen är af största vigt för vårt land.
På den lagstiftning, man nu vill uphäfva, beror rättigheten att bibehålla arfvejord inom slägt.
Motionären har föreslagit, att all jord, ärfd eller förvärfd, må egaren kunna borttastementera.
Detta står i strid med andan af Svensk historisk rätt.
Från urminnes tid bar egendomens förblifvande inom slägten varit af Svensk lag stadgadt.
Och hvarföre, om ej af det skäl, alt redan våra äldsta förfäder .insågo värdet af en strängt sammanhållande familj-anda, der slägtens framtida välfärd och bergning ej ansågs böra göras beroende af individens godtycke.
Testament friheten är en främmande inympning på Svensk rätt.
Den härleder sig från den Romerska och den derur härflutna Romersk-Kalliolska, Kanoniska lagen.
Det är gifvet, att under katholska tidehvarfvet det var serdeles nyttigt för det Romerskt katholska presterskapet alt kunna tillegna Romerska kyrkan och klostren enskildes egendomar.
Att cgendomarnc på della Den 4 Januari c. m. 89 sall gingo nr enskild ego, var, efter värt sätt att se, en förlust för samhället i allmänhet och dess medlemmar serskildt, men detta var dock ett ringa hinder för ett presterskap, som utgjorde en stat i Staten, och som ansåg sig göra Gudi en tjenst genom detta sitt nit för hvad de kallade kyrkans hästa.
Nu åter göra sig helt andra makter gällande.
Nu är det personlighetsprincipen, den egoistiska individualismen, som hota med de största vådor, ja de skola, om de ej mötas, skaka samhället i dess grundvalar.
Ur denna synpunkt betraktad, synes mig den i förevande motion inneboende tanke vådlig.
Redan vid sisth och flere föreg:de
Riksdagar har motionären framkommit med enahanda förslag; han säger sjelf, att han uprepade gånger underställt
Statsmakterne detta ämne, och fäster intet afseende på LagUtsk:s vid sisth Riksdag afgifna yttrande i betänk.
N:o 63, af innehåll, att Hr Dalmans förslag ”skulle till sina väsendtligaste grundvalar rubba det i vår lagstiftning gällande odal- eller arfvejordssystem, enär rättigheten att bortgifva arfvejord å landet står i uppenbar strid deremot, en rubbning, hvilken, såvidt Utsk. varit i tillfälle erfara ej skulle af allmänna tänkesättet gillas”.
Motionären hvilken vid många andra tillfällen varit ganska ferm att åberopa allmänna tänkesättet, har likväl här ej varit emot detsamma lika medgörlig.
Ilan säger nemi. ”att lagar böra stiftas af de ypperste och bäste, som förstått folkets behof och bedömt hvad som för detsamma varit nyttigt och rätt, utan en klenmodig fruktan att erkänna detta i lagen, långt innan det såkallade tänkesättet hos den stora allmänheten derom blifvit ense”.