Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domkapitlets protokoll den 7 clerpåföljde Januari, utan att någon reservation deremot af Domkapitlets öfriga närvarande Ledamöter då blifvit framställd; så ehuru synnerligen giltiga skäl till denna undersöknings anställande, på sätt Biskopen - skonen i förklaringen anfört, förekommit så väl i de från Landshöfdingen och KontraktsProsten till Biskopen aflåtna skrifvelser, som i de från Wireda och Haurida Socknars invånare tili Domkapitlet inkomna ansökningar om rättighet för utnämnde Komministern att tjernsten genast tillträda samt om Sunddelii skiljande från det honom anförtrodda vikariat, funne likväl Kongl. HofRätten, att Domkapitlet i denna del af målet oriktigt och felaktigt förfarit derutinnan, att dels Sunddelius icke blifvit hörd öfver de mot honom gjorda anmälanden innan förordnandet om undersökningen utfärdades, hvilket möjligen, fast föga troligt, kunnat förekomma behof af vidare åtgärd, dels undersökningen blifvit förrättad vid Sockenstämma och icke vid ett så beskaffad t sammanträde, som i Kyrkolagen, under benämning af visitation eller Biskops- och Prosteting, afsåges, dels ock Sunddelius icke blifvit, sedan Sockenstämman beslutats, särskildt kallad att, för sin rätts iakttagande, dervid sig infinna; men då hvad sålunda iåge Domkapitlets Ordförande och Ledamöter till last uti ingen måtto kunde anses hafva någon skada medfört, helst såsom sådan icke iinge räknas de för Sunddelius visserligen menliga, men sjelfFörvållade påföljder af ansvar,med böter och offentlig afbön, som blifvit honom, genom Norra Wedbo HäradsRätts af HofRätten den 10 April 1839 fastställda utslag, ådörndt för den ohemul», men slutligen inför rätta återkallade angifvelse, han i förening med ärekränkande ansvarspåståenden framställt emot Ordföranden uti ifrågavarande Sockenstämma; hvarföre och enär Biskopen, som underkastat sig att ensam ansvara för hvad i afseende på denna Sockenstämma kunde prötvas vara orätt tillgjordt eller underlätet, ansåges hafva afgifvit antaglig förklaring öfver allt hvad i öfrigt blifvit i denna del af målet anmärkt, någon ansvars- eller ersätlningspåföljd i anledning af denna anmärkningspunkt icke kunde lagligen ådömas Biskopen eller de Domkapitlets Ledamöter, hvilka varit närvarande den 7 Januari 1837, då Biskopen till protokollet anmält den till KontraktsProsten om Sockenstämmans utlysande och förrättande redan aflåtna skrifvelse; i följd hvaraf de i detta afseende framställda påståenden lemnades utan vidare afseende.
Och hvad slutligen angi nge tredje anmärkningspunkten, som afsåg det den 29 April 1837 fattade beslut, att för det dåvarande icke missivera Sunddelius, så enär Doni 10 - — 74 — kapitlet i alla anmärkta delar sig nöjaktigt förklarat, samt beslutet varit på förekomna omständigheter i afseende å Sundd el ii dittills ådagalagda förhållande väl grundad t, Liefve det mot Domkapitlet härom anställda åtal, tillika med Sunddelii i denna del väckta ersättningspåstående, af Kongl. HofRätten rättvisligen ogilladt; hvarjemte Kongl. IdofRätten förklarat, dels att Domkapitlets hemställan om upprättelse enligt 7 § i Instruktionen för Justitieombudsmannen lagligen icke kunde bifallas, dels att det af Domkapitlet, på grund af 19 Kap. 23 § och 24 Kap. 16 § Kyrkolagen, framställda ansvarspåstående mot Sunddelius icke tillhörde Kongl.
HofRättens omedelbara upptagande och pröfning, dels ock att Domkapitlets jemväl mot Sunddelius gjorda yrkande om ansvar enligt 9 Kap. 11 § Handelsbalken, såsom på Sunddelii ifrågaställde förhållande icke tillämpligt, lemnades utan bifall och vidare uppmärksamhet.
Emot Kongl, HofRättens utslag, hvilket jag ansåg böra Kongl. Maj:ts nådiga skärskådan underställas, anfördes så väl genom Lagmannen C. A, Kock, enligt af mig erhållet uppdrag, som af förre Komministern Sunddelius underdåniga besvär, dervid Lagmannen Koek först anmärkte i afseende å rättegången, att, på sätt ofvauberördt är, en ledamot af Domkapitlet, ehuru tilltalad såsom deltagande i öfverklagade besluten, icke blifvit hos HofRätten i målet hörd; hvarföre i underdånighet hemställdes, om icke HofRättens domslut borde i allo ogillas och målet till IdofRätten återförvisas, för att iler, sedan den dittills frånvarande svaranden öfver åtalet sig förklarat, i laga ordning pröfvas och afgöras; men derest målet ansåges kunna, utan hinder af hvad sålunda syntes hafva emot en laga rättegångsordning förelupit, till pröfning upptagas, fullföljdes, under åberopande af de hos HofRätten anförda och ytterligare utvecklade skäl, AdvokatFiskalsEmbetets mot Domkapitlet förda talan, i öfverensstämmelse hvarmed ändring i HofRättens utslag i underdånighet yrkades.
Uppå dessa underdåniga besvär, hvaröfver Domkapitlets Ordförande: och Ledamöter afgifvit underdånig förklaring och HofRätten med underdånigt utlåtande inkommit, är Kongl. Maj:ts med Dess Högsta Domstol beslutade Utslag meddeladt under den 29 Oktober 1841.
Innehållet deraf, ej mindre än den vid målets afgörande förefallna omröstning inhämtas af Högsta Domstolens protokoll, såsom följer: - 75 - Hvad forst angick Biskopens, uti hans underdåniga förklaring, framställda invändning, att, sedan Domkapitlets anmärkta ifrågavarande beslut emot Sunddelius vunnit laga kraft, Sunddelius vore obehörig att i målet föra talan; så enär detsamma rörer emot Domkapitlets Ordförande och Ledamöter, på Sunddelii angifvelse, anstäldt åtal för förmenta tjenstefel samt af Sunddelius i sammanhang dermed väckt anspråk på upprättelse och ersättning, fann Högsta
Domstolen å berörde invändning afseende icke kunna göras.
Och beträffande sedermera Lagmannen Kocks yrkande, att HofRättens utslag, på den grund, att en tilltalad Ledamot af Domkapitlet icke blifvit hos HolBätten hörd, måtte upphäfvas och målet, till ny laglikmätig behandling derstädes, återförvisas; så emedan bemälde Ledamot, uti en af HofRätten till Kongl. Majit insänd skrift tillkännagifva sig instämma uti de förklaringar, Domkapitlets öfriga Ledamöter så väl hos HofRätten som hos Kongl. Majit afgifvit, ansåg Högsta
Domstolen nämnde yrkande derigenom förfalla.
Vidkommande således ej mindre förre Komministern Sunddelii än Lagmannen Kocks underdåniga ändringssökande i sjelfva saken, funno Högsta Domstolens fleste Ledamöter, Herrar JustitieRåden Isberg, Nordenstolpe, Grefve Snoilsky och Grefve C.
Sparre skäl icke vara af klaganderna anfördt', som kunde föranleda till ändring i HofRättens utslag; i öfverensstämmelse med hvilken mening Kongl. Majlis
Utslag alltså är utfärdadt.
Herrar JustitieRåden Bredberg, Nyblceus och Backman yttrade åter, beträffande ändringssökandet i sjelfva saken och deribland först frågan om de af
Domkapitlet meddelade föreskrifter rörande afkastningen af Komministersbostället uti Haurida församling, att ehuru, då Domkapitlet, i anledning af utredningsmannens i Komministern Petterssons sterbhus gjorda begäran, att
Sunddelii lönvilkor under sterbhusets nådårstid måtte i kontanta penningar eller spannmål bestämmas, ansett en närmare förklaring af dess den 30 Juni 1836 i samma ämne gifna föreskrift erforderlig, sådan förklaring icke bort meddelas annorlunda, än efter lemnadt tillfälle åt Sunddelius, hvars rätt under frågan berodde, att derutinnan sig yttra, och följaktligen laglig anledning icke saknats till den emot
Domkapitlet i denna del framställda och fullföljda anmärkning; dock som, i betraktande af hvad under rättegången förekommit och HofRätten i dess öfverklagade utslag åbe - — 76 — ropat, destomindre antagas kunde, att, genom
Domkapitlets berörde underlåtenhet, någon förlust blifvit Sunddelius tillskyndad, som han icke gittat visa eller utreda, i hvad måtto eller till hvad belopp minskning i den honom genom
Domkapitlets förra beslut tillerkända inkomst kunde hafva, i följd af den meddelade förklaringen, inträffat, prof vade Högsta Domstolens bemälde Ledamöter hvad emot
Domkapitlet i förenämnde afseende blifvit anmärkt, till någon ansvars- eller ersättningspåföljd icke föranleda.
Rörande derefter den klagan, som i underdånighet blifvit fullföljd öfver HofRättens beslut i afseende på Domkapitlets åtgärd att vid utlyst Sockenstämma låta undersöka rörande Sunddelii förhållande såsom vikarierande Komminister i Wireda och Haurida församlingar; så emedan härvid förekom, att
Domkapitlet af de klagomål, som öfver Sunddelii uppförande dit inkommit, kunnat hämta skälig anledning tili anställande af sådan un ö O dersökning, som uti Kongl.
Brefvet den 21 Augusli 1786 omförmäles, äfvensom att Sunddelius, änskönt ej särskildt kallad, likväl afvetat både tiden och ändamålet för stämmans hållande och således varit oförhindrad, om han velat, densamma bivista och sin derunder beroende rätt bevaka, funno sistbemälde Herrar JustitieRåd hvad i denna punkt, på sätt HofRättens utslag upptager, blifvit
Domkapitlet till last förd t, icke utgöra embetsfel, hvarå ansvar följa borde, samt gillade förthy HofRättens beslut i denna del.
Slutligen och hvad angick
Domkapitlets öfverklagade förfarande att hafva, i beslut den 29 April 1837, förklarat, att Sunddelius, i anseende till de missnöjen, som emot honom blifvit flerstädes anförda, icke kunde för det då närvarande missiveras; så enär af Kongl. Maj:ts nådiga Utslag den 30 Oktober 1828, hvarigenom Sunddelius berättigats att, när tillfälle dertill yppades, i utöfning af prestembetet åter inträda, ej ovillkorligen följde, att det ålåg
Domkapitlet honom sådant tillfälle bereda, gillade Herrar JustitieRåden härutinnan HofRättens öfverklagade beslut. ö Ibland de, jemlikt Kongl. Cirkulärbrefvet den 16 September 1830, ifrån Konungens Befallningshafvande till mig insända kungörelser, hade befunnits en utaf Konungens Befallningshafvande i Upsala Län under den 6 — 77 — Mars 1839 utfärdad kungörelse af innehåll, att, då stadgandet i 5 Kap. 2 § Utsökningsbalken, ”att hvad gäldenär minst umbära kan, såsom det han sin näring idkar med, skall sist utmätas”, icke efterföljdes, om landtmannens boskapskreatur, dragare och jordbruksredskap, ehuru dessa ofelbart minst kunde af honom umbäras, toges i mät till hans skulders gäldande, oaktadt han ägde annan betalningstillgång, blefve samtlige utmätningsförrättare i länet förständigadt att ställa sig berörde lagstadgande till noggrannaste efterföljd och således icke förr, än betalningstillgång i andra lösören bruste, taga landtmannens dragare, boskapskreatur och jordbruksredskap i mät, vid ansvar och skadeersättning efter lag.
Yid granskning af denna kungörelse anmärkte jag, att densamma innefattade, jemte en påminnelse till underexsekutorerna inom Upsala län att iakttaga lagens stadgande i 5 Kap. 2 § Utsökningsbalken, ett förklarande, huruledes samma lagrum rätteligen borde förstås och tillämpas, hvars verkan, i fall
Domaren ansåge kungörelsen gällande, icke allenast rörde utmätningsmannen, som gjordes ansvarig och förbands till ersättningsskyldighet om lian afveke från den af Konung-ens
Befallningshafvande meddelade tolkning o o o af lagbudet, utan äfven sträckte sig till fordringsägaren, hvars rätt emot både gäldenären och löftesmannen genom den gifna förklaringen närmare bestämdes; och då Regeringsformen innehölle, i 86 och 8'7 §§, att förklaring öfver civillag ej linge utfärdas utan af Konung och Ständer gemensamt, samt i 19 och 21 §§, att Konungen i Dess Högsta Domstol, då förfrågningar från Domstolar och Embetsman inkommo om lagens rätta mening i sådana fall, som till Domarens åtgärd hörde, ägde att de sålunda sökta förklaringar meddela, hvilket alltså icke vore någon annan tillåtet, ansåg jag Konungens Befallningshafvande, som det oaktadt genom ifrågavarande kungörelse förordnat, huru 5 Kap. 2 § Utsökningsbalken borde förstås .och tillämpas, derigenom hafva öfverträdt gränsen för sin lagliga myndighet och felat emot grundlagens tydliga föreskrifter; i anseende hvartill och enär den genom Konungens Befallningshafvandes kungörelse utfärdade lagförklaring sålunda i formelt hänseende vore oriktig, samt vid sådant förhållande ej erfordrades en närmare undersökning, som äfven kunde ådagalägga dess afvikelse ifrån lagens grund och mening, jag, medelst skrifvelse den 8 April förena runda år 1839, uppdrog åt AdvokatFiskalsEm - — 78 — betet i Kongl.
Svea HofRätt att hos Kongl. HofRätten yrka, det samma kungörelse måtte upphäfvas, och Konungens Befallningshafvande, i händelse detta påstående bifölles, förständigas att derom allmän kungörelse utfärda.
Uti afgifven förklaring öfver AdvokatFiskalsEmbetets, till följd häraf, anställda talan, har Konungens Befallningshafvande hufvudsakligen anfört, att den åtalade kungörelsen icke kunde anses innefatta en lagförklaring eller på minsta sätt förnärma fordringsägares rätt, utan endast innehölle föreskrift till utmätningsförrätlarne inom länet att ställa sig lili efterrättelse lagens bokstafliga föreskrift i 5 Kap. 2 § Ulsökningsbalken, och alt det således icke varit Konungens Befallningshafvandes afsigt att söka förtydliga ntt lagrum, som aldrig varit missförstådt eller någon tvetydighet underkastadt; men då dragare, boskapskreatur och jordbruksredskap vore en lätt tillgänglig, ganska begärlig och i penningar lätt förvandlad vara; då det visat sig, att icke alla underexsekutorer låtit sig af de lagliga hindren afhållas från att onödigtvis taga denna för landtmannen oumbärligt nödvändiga egendomsdel i mät, af hvilket obehöriga, fast icke alltid insedda och öfverklagade, förfarande allmänt och enskildt lidande kunde uppkomma, särdeles i sådan tid, då landtmannens belägenhet, till följd af felslagen skörd, vore tryckande och utmätningarne talrika; och då skriftliga ordres lill vederbörande icke kunde medföra den ändamålsenligare verkan, som en kungörelse; ansåge Konungens Befallningshafvande utfärdandet af en tryckt erinran, tili utmätningsmännen att följa lagen, och till landtmannen att vara uppmärksam på sin lagliga rätt, hafva varit nyttigt och nödvändigt samt ingalunda ingripande i lagstiftande makternas prerogativ; i anseende hvartill och då ett upphäfvande af kungörelsen uppenbarligen vore i och för sig förderfligt och ej eller kunde ske utan uppoffring, till någon del, af det förtroende, som Konungens Befallningshafvandes föreskrifter borde hos folket äga, Konungens Befallningshafvande hemställt, att det anställda åtalet, såsom bygdt på en uppenbart oriktig grund, måtte ogillas.
Genom utslag den 23 Juni 1840 har Kongl. HofRätten sig utlåtit, att ehuru ifrågavarande af Konungens Befallningshafvande den 6 Mars 1839 utfärdade kungörelse, hvarigenom samtlige ulmätningsförrältarne inom Upsala Län blifvit anmanade att ställa sig det i kungörelsen åberopade lagbud, 5 Kap. 2 § Utsökningsbalken, till noggrannaste efterrättelse och i öfverens - stämmelse dermed äfven förfara vid utmätning af landtmannens dragare, boskapskreatur och jordbruksredskap, icke innefattade någon lagförklaring, och Konungens Befallningshafvande, hvilken det ålåge att hålla hand öfver åtlydnaden af hvad angående utmätningsförrättares skyldighet och ansvar i dem tillhörande ärenden är stadgadt, följaktligen icke, såsom anmärkt blifvit, kunde anses hafva, genom utfärdandet af samma kungörelse, felat emot grundlagarne och sålunda öfverskridit gränsen för sin lagliga myndighet; dock sorn Konungens Befallningshafvande, uti sin förklaring, upplyst och vitsordat, att ofvanberörde lagstadgande af de fleste utmätningsförrättare i Länet vore kändt och blifvit efterlefvadt samt aldri» varit missförstådt eller O någon tvetydighet underkastadt, vid hvilka förhållanden en allmän och offentlig anmaning till samtlige utmätningsförrättare om lagbudets efterföljd och tillämpning syntes icke hafva varit af nödvändighet påkallad, samt, om än det anLoges, hvad Konungens Befallningshafvande vidare anfört och sökt ådagalägga, alt utfärdandet af en erinran, till utmätningsmannen att följa lagen och till landtmannen att vara uppmärksam på sin rätt, kunnat vara nyttigt, emot Konungens Befallningshafvandes kungörelse likväl före^ lomme, att den jemväl inneliölle föreskrifter, som kunde blifva hinderliga, då fråga uppstode hos Konungens Befallningshafvande eller Domaren att, i särskilda fall, efter omständigheterna pröfva förehafde och öfverklagade utmätningsåtgärder samt ej mindre gäldenärers än fordringsägares väckte anspråk antingen emot hvarandra eller emot utmätningsmannen, funne Kongl. HofRälten skäligt att undanrödja merberörde kungörelse; hvilket beslut, sedan det vunnit laga kraft, Konungens Befallningshafvande hade att i Länet kungöra, på sätt det lämpligast kunde ske utan någon uppoffring af det förtroende och den tillit, Konungens Befallningshafvandes påbud ofelbart borde äga.
Af motiverna i detta utslag synes väl, som skulle Kongl.
HofRätten icke hafva velat antaga det vigtigaste, till stöd får åtalet åberopade skäl, hvilket icke destomindre måtte utgöra hufvudgrunden för tillämpningen af flera ibland de i det följande anförda omständigheter.
Emedlertid och då påståendet blifvit bifallet, har jag ansett Kongl. HofRätlens yttrande kunna lemnäs utan vidare erinran ifrån min sida.
Der - — 80 — emot äro af Konungens Befallningshafvande underdåniga besvär öfver utslaget anförda, hvilka ännu bero af Kongl. Maj:ls nådiga pröfning*).
Uti en af Magistraten i Wisby den 11 September 1839 utfärdad och af Konungens Befallningshafvande i Gottlands Län den 13 i samma månad allmängjord kungörelse, hade, bland annat, blifvit stadgadt, att hvar sorn å de för afsalu bestämda torg och allmänna platser i staden Wisby å annans vägnar afslutade köp, utan att derför genast erlägga betalning, skulle, vdd vite af En R:dr banko, vara försedd med en af köparen underskrifven fullmakt, deri borde nämnas, jemte personen, å hvilken fullmakten vore utfärdad, varan, som ombudet ägde uppköpa, och tiden, för hvilken fullmakten gällde, derifrån likväl undantagne tjenstehjon, som för deras husbondefolks räkning verkställde inköp; äfvensom att upphandlare!!, det oaktadt, vore skyldig att vid köpets afslutande erlägga skälig handpenning, om säljaren det äskade, och att, för underlättandet af lifsförnödenheters anskaffande åt stadens mindre bemedlade innevånare, icke någon, vid vite afEn B:dr 32 sk. banko, finge före klockan tolf på dagen med landtmannen inlåta sig i köp om malen eller omalen spannmål eller potates, till större parti än en tunna; Och som denna kungörelse, i anmärkta delar, syntes mig vara emot lag och författningar uppenbarligen stridande, anmodade jag, uti skrifvelse den 13 December förrnämnde år, med framställning af mina i sådant hänseende gjorda anmärkningar, ÅdvokatFiskalsEmbetet i Kongl. ö *)
Detta mål är sedermera afgjordt genom Kongl. Maj:ts med Dess Högsta Domstol beslutade och under den 13 Juli utfärdade Utslag, innehållande, att Kongl. Maj:t funnit Dess Befallningshafvandes anförda underdåniga besvär ej föranleda till ändring i IlofRättens utslag; uti hvilket beslut, efter hvad Högsta
Domstolens protokoll utvisar, de närvarande Ledamöter, Herrar JustitieRäden Stråle, Nyblaeus, Engelhart j Backman, Nordenstolpe Grefve Snoilsky och af Rolén sammanstämt; hvarvid likväl Herr Justitie Rådet Engelhartj för sin del, åberopat det skäl, att Hofftätten, genom dess ifrågavarande utslag, icke ålagt Konungens Befallningshafvande något ansvar, utan allenast ogillat och upphäft en vidtagen embetsåtgärd, och att detta sednare alltså utgjorde enda föremålet för hans klagan.
(Tillägg under tryckningen). — 81 Kongl. Svea HofRätt att derstädes yrka, det Konungens Befallningshafvande måtte åläggas att samma kungörelse i berörde delar, genom förnyad kungörelse, återkalla; uppå hvilken af AdvokatFiskalsEmbetet utförda talan Kongl. HofRätten, genom utslag den 25 Maj nästlidne år, sig utlåtit, att enär ifrågavarande kungörelse, uti de af ÅdvokatFiskalsEmbetet anmärkta delar, innefattade påbud, oförenliga ej mindre med köpares och säljares rätt att, utan hinder af sådana inskränkande föreskrifter, för hvilka i lag giltig grund saknades, sjelfva eller genom andra på god tro afsluta köp, än äfven med den, enligt gällande författningar, landtman förunnade rättighet att i städerna å anvista allmänna försäljningsställen, utan inskränkning i afseende på tiden, få försälja malen och omalen spannmål och potates i huru stort parti som helst; funne Kongl. HofRätten skäligt att, med bifall till AdvokatFiskalsEmbetets framställda påstående, förpligta Konungens Befallningshafvande, att genom ny kungörelse återkalla den nu åtalade i de delar, deruti densamma varit föremål för AdvokatFiskalsEmbetets talan.
Efter att hafva, i likhet med hvad förut under min embetstid är iakttaget, inhämtat nödiga underrättelser angående de öfriga, emot
Domstolar och andra offentliga myndigheter förekomna, anmärkningsmål, hvilka, i behörig ordning väckta, äfven blifvit uti Rikets HofRätter pröfvade och afgjorda, slutar jag den speciella redogörelsen i detta ämne med en allmän sammanfattning af dessa mål, jemte de af mig anmärkta, utvisande deras antal, beskaffenhet och utgång.
Uppå serskilda åtal har nemligen, under loppet af åren 1840 och 1841, af HofRätterna blifvit stadgadt ansvar eller ersättnings gäldande för den tilltalade, eller ock, utan sådana påföljder, ogillande af öfverklagade embetsåtgärder, i följande fall: 11 Af Kgl. Svea HofRätt.
Götha Hof-Rätt.
Af Kg.1.
Hof- Rätten öfver Skåne och Blekinge.
Sum- ma. 1840. 1841. 1840. 1841. 1840. 1841.
För olaga dom eller beslut i tviste- mål eller brottmål 12 11 24 11 3 6 67
För försummelse med handlingars eller domböckers insändande, el- ler förseelser emot Expeditions- taxan 34 33 6 2 6 4 85
För andra fel eller försummelser i embetsutöfningen 4 8 2 9 2 2 27 Summa 50 52 32 22 11 12 179 Hvaremot i andra mål de angifne äro frikände, dels genom Utslag: 8 10 9 6 3 3 39 dels derigenom, att målen blif- vit afskrifna, eller utan pröfning fått förfalla , . . 1 6 6 15 2 30 Summa 9 16 15 21 3 5 69 Summa Summarum 59 68 47 43 14 17 248 I afseende å den märkliga skiljaktighet, som här visar sig emellan anmärkningsmålens antal i Kong!.
Svea Ho filat t och i de bägge andra HofRätterna, egentligen under rubriken af försummelse med handlingars eiler domböckers insändande, bör den upplysning icke saknas, att i förstbemälde IdofRätt, enligt dess lill ordnings befrämjande meddelade föreskrift, UnderDomares uraktlåtenhet, att inom laga tid insända Domböcker, utan uppskof af AdvokatFiskalsEmbetet åtalas, och att sådana åtal ägt rum år 1840 emot 28 och år 1841 emot 25 Domare samt följaktligen utgjort största delen af de under nämnda rubrik sammanräknade mål; men alt deremot både i Kongl. Götha HofRält och i Kongl.
HofRätten öfver Skåne och Blekinge den ordning är vidtagen, att vederbörande, hvilka i nyssberörde hänseende sig försumma, väl understundom derför tilltalas, men merändels tjenligen erinras att fullgöra sin eftersatta skyldighet; och då endast i de fall, att — 83 - fullgörandet icke destomindre skulle uteblifva, den anmärkta försummelsen ytterligare beifras, uppstår häraf den följd, att sådana åtal derstädes icke ofta förekomma och sällan föranleda till hufvudsakliga åtgärder.
För öfrigt synes det förtjena uppmärksamhet: att, ehuru ofvanomförmälda af HofRätterna handlagda anmärkningsmål stigit till ett antal af 248, de angifne eller tilltalade likväl, i anseende dertill, att vid flera tillfällen särskilda åtal emot samma
Domare eller Embetsmyndighet blifvit väckta, endast utgjort 181: att ibland dessa 98 tillhört Kongl. Svea HofRätts, 65 Kongl.
Götha HofRätts och 18 Kongl. HofRättens öfver Skåne och Blekinge jurisdiktion: att, genom Kongl. Svea HofRätts af Kongl. Majit, i Dess Högsta Domstol, fastställda Utslag, en Embetsman vid ett af de förvaltande
Verken blifvit dömd förlustig sitt innehafvande embete; hvarefter Kongl. Majit, i anledning af underdånig ansökning, af gunst och nåd förskonat denne f. d.
Embetsman från de påföljder, som genom hans skiljande från embetet skolat uppkomma: att de öfrige sakfällde endast är vordet ådömdt bötesansvar, hvaribland räknas den mera sällsynta händelse af ansvarighet för Nämnden uti en LagmansRätt, som, emot Ordförandens tillkännagifna mening, enstämmigt vidtagit felaktiga åtgärder och lagstridiga beslut i ett tvistemål; samt ändtligen alt ibland de mål, deri de angifna eller tilltalade äro frikanda., förekommit fyra, hvari enskilda klagande blifvit, för obefogade angifvelser, till böter fälida, och en af dessa tillika ålagdt att göra offentlig afbön, hvilket sistnämnda fall hos Kongl. HofRätten öfver Skåne och Blekinge ägt rum.
De förut af trycket utgångna Embetsberättelser, för åren 1834 och 1835 pag.
70 och följande samt för åren 1836 och 1837 pag.