Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han satt där så lugn och frimodig, så hon visste ej, hvad hon skulle tro.
– Jag menar, du är rakt tokig, jag, sa’ hon.
Hvar skulle vi få det ifrån?
– Hvar vi ska få det ifrån? sa’ han.
Låt mig sköta om det, du.
Och lita på, att gå ska det.
För nu ska du få höra, hvad jag har grunnat ut.
Han tog fram ur västfickan en nyckel, läste upp byråklaffen och tog ur en liten lönnlåda fram ett stycke papper, som han vecklade upp.
Med en illmarig min lade han undan pipan och visade det för hustrun.
– Här står det klart med siffror, sa han.
Och nu ska du få höra.
Har du sett skogen, som står på vår mark?
Den är alt värd mycket den.
– Ja, men den får du ju inte hugga af mer än till bränsle, som vi själfva bränner upp.
– Hugga af?
Nej, det förstås.
Men jag får väl köpa’n, ser du, köpa’n, som hon står och växer.
Har du inte hört, hur skogsköpare gör här ute i skärgården, hur de köpa skogen och leja folk, som hugger och fraktar den.
Men nu hade jag tänkt, att om jag fick köpa den, som den står, på något så när vilkor, så jag inte behöfde betala strax, utan fick göra det efter hand, då kunde jag ha det till vintergöra och hugga själf med pojkarna och köra ned den till sjön, och så kunde jag sälja’n som ved eller virke, hocke som hälst.
Tänk hvad ek här fins och hvad tall och hvad gran.
Det står ju de grannaste mastträn, som rakt får ruttna ner af sig själfva, när ingen tar dem.
– Ja, men tror du baron går in på det där?
– Ja, det tror jag nog.
För han ska göra öfver med en farlig hop pengar, och då fins det altid hål te stoppa i.
De sutto en stund tysta och tankfulla.
Det fans ingen af dem, som icke visste, hur mycket denna förändring betydde, och underliga tankar rörde sig i deras sinnen.
Det hade blifvit mörkt inne i stugan, och genom de små fönstren inträngde endast en matt ljusning.
Ty där ute låg Julinatten öfver skogen, fälten och ängarna, och det var, som om framtidsförhoppningar spirade fram med nya skördar för nya dagar ur den dunkla, fridfulla natten.
De tänkte båda på det samma, hvar på sitt sätt.
En minskning i den sparsamma knappheten, en utsigt till bättre dagar, en möjlighet till en lugn ålderdom och något att lemna efter sig åt pojken; deras tankar dröjde vid deras ungdomsminnen, hur långsamt de hvar på sitt håll fått sträfva sig fram, hur sent de fått träda i äktenskap och sätta bo, och hur mycket arbete och slit de haft under den tid, när bättre folks barn sorglösa och glada insupa en fond af lifslust att tära på, när mödans dagar komma.
Hos mannen grydde också en annan tanke, som blott vid sällsynta ögonblick kommer till tal i fattigmans lif.
Han tog hustrun i hand och sade stilla:
– Och så kan kanske pojken få lära sig något, så han vet mer än jag.
Och i hustruns sinne grydde ett annat hopp, som hon inte ville säga högt, men som lockade tårar af fröjd i hennes ögon, och som höll henne länge vaken.
Om han fick det riktigt bra och inte hade för mycket släp och bekymmer, så skulle han kanske inte bli sådan, så att han slog henne mer.
Det hade blifvit sent, och makarne gingo stillsamt till sängs.
Och sömnen kom med sin stärkande dvala, tills morgonen åter randades öfver deras nya förhoppningars arbetsdag.
Det blef nu aftaladt, att
Erikson en af de närmaste dagarna skulle fara öfver till baronen och söka att få göra upp saken.
Men under de »närmaste dagarna» var det ondt om tid, och så kom skörden.
Dag för dag uppsköts färden, ty Erikson menade, att det blef väl god tid med det.
Skogen stod altid kvar.
Så förflöto två månader, under hvilka höet, rågen och hvetet bärgades in.
Det hade regnat de sista dagarna, och hafren hängde regnblött och halfgrön i stora stackar, väntande på sol och torka.
Solen kom med blåst, och på gården tog man i tu med sista bärgningsarbetet.
Sista skylen var inbärgad, och på aftonen sade Erikson till sin hustru:
– I morgon tar jag och far och talar med baron.
Det var en solblank septembermorgon, när han steg ned i ekan för att ro öfver och taga ett nytt tag i sitt lif.
Tjockan låg som en hvit ånga öfver sjön, och skärens och öarnes konturer framträdde svagt och osäkert.
Som en rund, gul boll syntes solen genom dimman, och öfver vattnet sväfvade hvita tappar som fantastiskt trasade tyllremsor.
I lätta hopp jagades de af morgonvinden bort öfver den blanka, kalla vattenytan och fördes in mot skogskanten, där de splittrades mot de mörkgröna topparna, till dess de som en lätt, nästan osynlig imma försvunno i rymden.
Erikson tog till årorna och rodde rakt fram mot den hvitgråa muren, som vek undan, ju längre han kom, medan solen växte och växte och skickade alt tätare och tätare knippor af strålar ned genom töcknet.
Ute på sjön såg han närmast omkring sig som en vid, öppen ring af vatten och där bortom den glesnande kransen af grått och hvitt, genom hvilken landens konturer stucko fram.
Alt vidare blef synkretsen, alt mer höjde sig dimman, och till sist blef den stående som en tät, mörk mur långt ut till hafs.
Erikson rodde jämnt och lugnt utan att se sig om, som den gör, hvilken känner hvarenda vrå af farvattnet, och som af sig själf vände ekan genom de små smala sunden och flöt fram, som om hvarken stenar eller grund funnos till.
Han var något tveksam till mods och funderade hela tiden på, hvad han skulle säga till baronen.
Och han tänkte efter i detalj hur han skulle lägga sina ord, och hur han skulle kunna öfvertala honom, om det behöfdes.
Om nu baron inte ville sälja skogen?
Åhjo.
Hvad skulle han med den till, där den stod och inte gjorde någon nytta.
Ännu några tag med årorna, och den lilla bryggan med de hvita ledstängerna syntes tydligt mot det mörka vattnet, öfver hvilket slanka björkstammar lutade sina redan gulspräckliga kronor.
Och genom björkarnas dallrande löf, bort öfver ekars och lindars mörka tak syntes en hvit gafvel och en skorsten, ur hvilken röken lätt och ringlande sväfvade upp.
Erikson band fast båten, gömde pipan under förbrädan, tog på sig rocken och knäppte den omsorgsfullt.
Därpå tog han ur rockfickan upp en liten gul messingsdosa med spegel i locket, aftog hatten och ordnade framför den håret med händerna.
Hatten påsattes och han tog en sista öfverblick öfver, hvad han kunde se af sin person i spegeln.
Dosan stoppades tillbaka i fickan, och med långa hastiga steg gick han genom parken uppför vägen, som ledde till herrgården.
En stor hund sprang fram och gaf häftigt skall.
Erikson lockade och pratade vid honom, medan han tog vägen åt köket och hela tiden försigtigt såg sig om efter hunden, som morrande följde honom.
Han gick in och frågade, om baron var hemma.
Stod med hatten i handen nere vid dörren och väntade, tills pigan kom tillbaka och hemtade honom.
Baron stod midt på golfvet och rökte en cigarr.
Det var en lång, mager man med ett gulblekt ansigte och ett par välvilliga ögon bakom en pensnée med svarta hornbågar.
Han nickade, när han nere vid dörren fick se karlen, som satte hatten ifrån sig på golfvet och bugande blef stående.
Nej se god dag
Erikson – baron gick fram och tog honom i handen – det var tur att Erikson kom i dag.
Jag höll just på att skicka bud efter honom.
Erikson kom af sig.
Han såg sig omkring, flyttade på fötterna och sade enstafvigt:
Jaså, i det han harskade sig, som om han haft för afsigt att säga något mer.
Det har just varit en person här, fortfor baronen, i det han drog några bloss på cigarren, som gjort upp med mig om att få köpa skogen, som står på Eriksons mark, och han frågade, om jag visste någon, som ville åtaga sig att hugga den åt honom, och forsla ner den till sjön.
Jag tyckte, det kunde bli ett bra vintergöra för Erikson och det inbringer nog inte så litet häller.
Erikson hade hela tiden stått och sett ner mot golfvet.
Han kände sig som tryckt till marken, och han kämpade med sig själf för att bli herre öfver sin stämma.
– Har baron sålt skogen? sade han till sist.
Baron såg förvånad ut:
– Ja visst har jag sålt skogen.
– Jag hade annars tänkt och fråga, om inte jag kunde få köpa den.
– Du?
– Baron gick honom två steg närmare.
– Ville du köpa den?
Litet har jag sparat ihop, och resten tänkte jag ...
– Ja, men jag har ju redan sålt den.
Inte kan jag låta köpet gå om igen.
Det är aldeles omöjligt.
Om Erikson hade kommit i går.
– Ja, det är väl det då.
Och efter en stunds tystnad tillade han:
Om jag hade kommit i går, hade det då kunnat gå för sig?
– Ja, det skulle jag inte haft något emot.
Men jag kan ju inte göra det, som är gjordt, om igen.
Inte med bästa vilja i verlden.
Erikson stod en stund.
Och stirrande framför sig som en sömngångare, tog han upp hatten från golfvet.
– Ja, då är det väl bäst, att jag går, sade han.
Han höll redan handen på låset.
– Nej, vänta litet, Erikson har ju inte svarat mig på min fråga än.
Vill Erikson åta’ sig körslorna eller inte?
Karlen såg ett ögonblick ut, som om han ej visste, hvarom frågan var.
Men småningom återtog ansigtet sitt vanliga betänksamma, litet listiga uttryck, och med en glimt i ögat frågade han:
– Ja, hur mycket tror baron han vill ge?
– Det får ni naturligtvis göra upp tillsammans.
Han kommer i alla fall ut en dag och ser på skogen.
– Ja, vi få väl talas vid då.
Baron räckte honom handen:
– Jag skall säga honom det.
Han kommer visst i nästa vecka.
Erikson bockade sig igen:
– Och så får jag tacka herr baron så mycket för herr baron har haft mig i tankarna.
– Ingen orsak, kära Erikson.
Adjö nu.
Det var ledsamt, han inte kom lite förr.
Men det är ju alltid bra att få vara med om något af förtjänsten.
Erikson gick.
Med böjd rygg, litet gungande i knävecken och venstra armen slängande långt fram gick han med långa, tunga steg ned mot stranden, steg i båten och skuffade den häftigt ut i sjön.
Det fans inte en redig tanke i hans hjärna.
Hvarför han kommit, hvad han velat, hvad han sagt, och hvad han gjort, låg i en förvirrad blandning bevaradt i hans hufvud till den pinsamma stund, när minnet skulle göra alting fruktansvärdt klart, och förståndet skulle komma till och säga honom, att nu vore länkarna i hans lifs kedja fulltaliga, och ingen ny skulle någonsin komma till.
Denna nya länk, som han hoppats få nita dit själf, den var för alltid borta.
Den skulle aldrig hjälpa honom att lyfta sig upp till det samhällets lager, som låg högre än hans eget.
Det var halffärdigt arbete, som aldrig skulle göras färdigt.
Bort rodde han utan se upp, utan att blicka hvarken till höger eller vänster, bort, så att vattnet forsade om båten, och de urgröpta årorna i sina nötta gängor gnälde och gnisslade.
I en timmas tid rodde han så, utan att veta hvart det bar.
Svetten perlade utför hans panna, och mössan hade han kastat af sig, så att solen fritt brände hans fuktiga anlete, och vinden burrade upp hans hår, som var vått och klibbigt vid tinningarna.
Andfådd höll han inne och lät båten drifva för den fart, den fått.
Han tog öskaret, böjde sig öfver relingen och drack efter hvarandra tre gånger af saltvattnet.
Så såg han upp, som om han vaknat ur en dröm, märkte, att han kommit ur kosan, och vände båten hemåt.
Mössan tog han på sig och började långsamt ro vidare.
Den spänning, han varit i, började gifva vika.
Långsamt och säkert återtog den yttre verlden sitt vanliga utseende för hans ögon.
Han såg ut öfver fjärden.
Glittergrå låg den i höstsolens ljus, medan de drifvande molnen, som speglade sig i sjön, på långt håll sågo ut som stora, mörka fläckar på vattenytan.
Där låg sundet, han skulle igenom, vattnet var brunt, där refvet sträckte fram sin långa, smala tunga.
Klippan på andra sidan stod lodrät och stupande slät mot det dunkla vattnet, som i dofva klunk skvalpade mot den, och framför sig såg han viken, där strändernas hassel och ek i middagssolen lyste af ljusgrönt, och där vägen började, som han skulle gå för att komma hem.
Hem, ja.
Hvad skulle han säga hemma?
Han tog ett styft tag i årorna igen och rodde raskt på, till dess båtens botten skrapade mot sanden, och böljorna, som den rört upp, sakta sögos tillbaka ut i hafvet.
Han drog till sig årorna, gick i land på stenarna, som stucko upp ur det grunda vattnet, och drog båten efter sig.
På stranden stannade han, aftog mössan, drog ett djupt, djupt andedrag och lät vinden kylande spela öfver sina kinder och panna.
Det var den tyngsta väg, han hade gått i sitt lif.
Han skulle gå hem och möta sin hustru.
Och hon skulle komma emot honom och ha maten i ordning för att traktera honom på den stora dagen, och hon skulle fråga honom, hur det hade gått, och han skulle säga henne, att de skulle ha det aldeles som nu hela lifvet igenom, och de skulle få arbeta och sträfva ännu på gamla da’r, och pojken deras skulle inte häller ha annat att ta till än ett fattigt bondgårdsarrende, där det inte fans skog en gång.
För då, när han kom till ålder, var ju den rothuggen utan någon nytta för dem, och vinden från sjön skulle utan hinder blåsa fram öfver fälten med storm och kyla.
Han gick långsamt vägen uppför, men när han kom till backen, som ledde upp till stugan, då höll han på att sätta sig ned för att åtminstone få vänta en stund.
Men det föll honom in, att det inte blef bättre för det.
Det var som att draga ut en tand.
Det var bäst, ju förr det blef gjordt.
Endast det, att svedan skulle sitta i längre efteråt.
Han slängde upp grinden och gick in på gården.
Det var ingen där och ingen i fönstret.
Försigtigt och sakta gick han in i stugan.
Där stod hustrun och höll i handen en drypande härfva ullgarn, som hon doppat i ett ämbar med färg.
Hon släppte den och gick fram till Erikson, som utan att se på henne stillsamt gick till fönstret och lade mössan ifrån sig.
Han svarade icke genast, sökte efter något sätt att säga det på en omväg.
– Nå, hur är det, Erikson?
Du kan väl svara mig, vet jag.
Och hon skuffade till honom med baksidan af handlofven, för att han ej skulle få färg på söndagsrocken.
Han fann inte mer än ett enda uttryck, det samma, som han ej velat ut med genast.
– Den var såld förut, sade han lågt och utan att se sig om.
Tea gick ett steg baklänges och satte sig vid bordet.
Erikson vände sig om.
Han hörde, hur hustrun grät.
– Å ja, sade han, det förstås.
Men jag förtjänar altid litet på att hugga skogen och köra ned den till sjön om vintrarna.
Men Tea grät, så att tårarna runno en efter en utför hennes kinder.
Hon gick bort och torkade af sina händer, och i det rösten hämmades af gråten, lade hon armarna hårdt omkring mannens hals, och snyftade:
Herre Gud, Erikson, Herre Gud.
Och vinter efter vinter gick, som den lösa sanden oupphörligt rinner ur tidens stora, outtömliga timglas.
Erikson fick inte skogen, men han fick körslorna.
Och när någon tid hade gått, kunde han tala om hela historien själf och förklara, att han var belåten med det ändå, som det var.
Tea hände det nog mer än en gång, att hennes man slog henne.
Men hon led ej däraf så som förut.
Han tyckte ju om henne ändå och var snäll emot henne.
Ty det fins ingen, som inte stretar emot i början, när lifvet bjuder honom sin beska dryck, och ändå fins det ingen, som icke tål, mer än han tror.
FÖRBRYTARE.
Att det var något konstigt med Karlson, det visste hela trakten.
Han hade varit en hund efter kvinfolk i sin ungdom, påstod man, och gammalt folk skakade på hufvudet, när de fingo veta, att Anna i torpet skulle gifta sig med honom.
Anna var åtta år äldre än han, när de blefvo man och hustru, något som för öfrigt är rätt vanligt hos folk af allmogeklassen.
Hon var bred och satt, hade ett gladlynt, väl bibehållet ansigte, var ferm i sitt arbete, pratsam med grannarna, skötte hus och barn exemplariskt, beklagade sig aldrig öfver sin man och gaf med ett ord under de fem första åren af sitt äktenskap icke den ringaste anledning till, att de onda aningarna skulle få rätt.
Det såg också ut, som om Karlson hade stadgat sig.
Hans ungdom hade varit vild.
Det var mer än en flicka, om hvilken det hviskades, att han fört henne i olycka, och från de årliga marknaderna gingo många historier i svang om fyllor och slagsmål, i hvilka altid Karlson varit hufvudperson.
Två gånger hade han varit stämd till tinget, och en gång hade han setat inne.
Det var ett halft år efter den betan, som han tagit sig för att sätta bo med Anna.
Det hade länge varit något emellan dem, sades det, men underligt var det i alla fall, att det skulle bli något af just nu, när han hade fått det också på sig till alt det öfriga, som man visste förut.
Karlson var en stor grof karl med ett skarpt markeradt ansigte, breda skuldror, starka lemmar, vårdslös, vaggande gång och yfvigt hår, som växte långt ner i pannan.
Läpparne voro svällande med ett drag af obändig sinlighet, ögonen voro gråa och genomträngande, blicken var vanligen lugn och klar, men kunde stundom få ett farligt uttryck, som såg nästan glupskt ut.
Han liknade något slags stort, starkt och illa tämdt djur, och det var nog ej så sällan som hans hustru kände sig rädd för honom.
Hon hade tyckt om honom länge, trots hans snedsprång, och när han kom ut ur fängelset, där han setat på vatten och bröd för fylleri och öfvervåld mot polis, hade hon lofvat att bli hans hustru, därför att han såg så olycklig ut –icke als fräck – och därför att han lofvat henne att ej springa efter andra kvinfolk och att låta bli att supa.
De hade flyttat bort till en liten gård inne i skogen, och hittils hade han hållit ord.
Det var icke så stora frestelser där häller.
I början hade hon känt sig ängslig för att vara ensam med honom.
Men han var som förändrad.
Han sade henne aldrig ett ondt ord, han arbetade, han lät bränvinet vara, och när de fått sitt barn, började hon på allvar att hoppas det bästa för framtiden.
Hon hade aldrig trott, att hon skulle få se honom så god och mild, som han var under den tiden, och mången gång när hon satt ensam och gaf barnet di, tänkte hon för sig själf, att om någonsin mer hans onda andar skulle få makt med honom, skulle hon bara behöfva påminna honom om de lyckliga dagarna, när han var så glad åt sitt barn.
Under fem års tid hade hon dock ej behöft något sådant, och hon började nästan glömma sin första ängslan.
Men då inträffade plötsligt en förändring.
Hennes man blef med ens fåordig och inbunden, utan att hon kunde utgrunda orsaken.
När han om aftnarna kom in efter arbetet, talade han icke som förr med henne.
Han åt maten under tystnad och satt sedan länge i tankar på sin stol mellan bordet och väfstolen.
När han var sysselsatt med sitt arbete, gaf hon akt på, att han ibland plötsligt upphörde därmed och långa stunder stod och stirrade framför sig, som om han ej kunde komma ifrån något, som han tänkte på.
Hon vågade ej fråga honom, hvad det var, ej ens låta honom förstå, att hon märkt något.
Men hon gaf akt på honom i tysthet, och för hvar dag blef hon alt oroligare.
Hon visste ej hvarför, men det föreföll henne ibland, som om hon lefvat slut, och som om något skulle inträffa, som med ett slag skulle förstöra, alt hvad dessa åren byggt upp.
Hon lofvade sig själf dag ifrån dag, att hon skulle söka sig ett tillfälle, för att riktigt utfråga honom.
Men när hon trodde sig ega mod, fann hon intet sådant, och när tillfälle någon gång yppade sig, svek henne modet.
Det var en sommarafton i juli.
Det var ljumt i luften, doft af nyslaget hö, af blommande klöfver och lindar, ljud af koskällor, af kreaturens råmande, och borta från landsvägen hördes ett kort, skarpt hundskall.
Anna hade nyss varit och mjölkat.
Hon kom långsamt gående från ängen med den tunga mjölkspannen i högra handen, gick öfver fältet, där rågens ax, som redan började gulna, tungt hängde ned, gick in genom grinden, som förde till ladugårdsbacken, och skulle just vika förbi den stora halmdösen, som låg bredvid ladugården, för att genom den andra grinden komma upp till gården, när hon plötsligt stannade.
Det var någon, som talade bakom halmdösen.
Hon stod stilla och höll andan för att höra bättre.
Det var hennes mans röst.
Hon satte ned mjölkspannen och smög sig på tå närmare, i det hon tog skydd af halmdösen för att osedd kunna höra, hvad som talades där bakom.
När hon kom närmare, urskilde hon tydligen två röster, och hon hörde, att den andra var en kvinlig, fast hon ännu ej kunde urskilja, hvilken det var.
Hon tog försigtigt ett steg åt ena sidan och lutade sig fram för att se.
De båda talande suto eller rättare halflågo i halmen.
Hennes man höll en kvinna om lifvet, böjde sig ned öfver henne och kysste henne gång på gång, utan att hon syntes göra något motstånd.
Hustrun flyttade sig ännu ett steg närmare för att kunna se hennes ansigte.
Hon var nära att skrika till.
Det var hennes egen tjänstflicka.
Med återhållen andedrägt stod hon en stund stilla och stirrade på paret, till dess att hon nästan tyckte, att alla föremål dansade för hennes ögon.
Hon flyttade sig tillbaka till sin första plats.
Hon behöfde ej se mer.
Sakta omärkligt gled liksom en dimma öfver hennes själsförmögenheter.
Hela hennes verld blef ett grått i grått.
Nu fans intet mer att lita på, det visste hon.
Hade de gamla dagarnas vildhet börjat lefva upp igen hos hennes man, skulle den ej mer stå att döda.
Långsamt och säkert skulle den förstöra hans lif, och hennes också.
Hon skulle ingenting kunna göra däremot.
Men hon förnam en stickande, plågsam känsla, när hon tänkte på det oskyldiga barnet.
Hon kunde ej, tänka sig in i hvad som nu skulle hända.
Det slags dimma – eller hvad det är, som i dylika ögonblick förmörkar vårt inre – gled vidare.
Den inhöljde alla tankar, känslor, föreställningar och minnen i ett oredigt mörker.
Den dolde spåren, af det som varit och det som var.
Hon stod på samma fläck, orörlig, tyst, bedöfvad af det våldsamma slaget.
Plötsligt spratt hon till vid ett par tydligt uttalade ord.
Hon hörde flickan säga:
– Men tänk om jag får barn?
Och så hörde hon mannen svara:
– Käringen ger vi fan.
Henne skall jag sköta.
Hon gjorde våld på sig för att ej skrika högt, tog upp mjölkspannen från marken och gick med långsamma, vacklande steg upp mot boningshuset.
När hon vände sig om på trappan, såg hon mannen stå nere vid ladugårdsgrinden och se efter henne.
Han hade emellertid icke sett henne, när hon lyssnade.
Men han hade hört henne gå genom grinden, som ledde ut från ladugårdsbacken, och sprungit upp för att se, hvem det var.
När han såg, att det var hustrun, stannade han för att i hennes utseende och sätt söka upptäcka, om hon märkt något eller icke.
När han icke kunde urskilja något ovanligt, vände han om och gick tillbaka igen.
Malin – så hette flickan – hade ej varit i Karlsons tjänst längre än ett halft år.
Hon hade ett slags utseende, som ej just är vanligt bland bondfolk.
Hon var liten och späd till växten, ansigtet var fint och regelbundet, läpparna voro bugtade och fingo ett retande uttryck, när hon log.
Ögonen voro små och glänsande, och hyn hade en hvithet, som föga syntes stå i samband med den klass, till hvilken hon hörde.
Ansigtsuttrycket var djärft, stundom elakt, och det hviskades, att hon en gång förr födt ett barn, som ingen sedan fått se eller hört något om.
Anna hade i början ej velat taga henne.
Men det stod ingen annan att få, och hon trodde sig vara säker på sin man.
Flickan hade ej varit där länge, förrän Karlson märkte, hur ungkarlstidens begär började vakna inom honom.
Båda hade de dessutom hört ett och annat om hvarandras föregåenden, och detta gjorde ett närmande ändå lättare.
Deras förhållande hade räckt ungefär en månad, och ännu hade ingen märkt något emellan dem.
Men altsom tiden gick, förstod Karlson, att han misstagit sig på sig själf.
Han hade trott, att begäret, en gång tillfredstäldt, snart nog skulle slockna ut och förhållandet afstanna af sig själft.
Men han lärde sig snart, att det snarare blef tvärtom.
Hans passion växte dag för dag.
Han skulle hälst hafva önskat, att han kunnat komma ifrån altsammans.
Men det gick icke längre.
Det var som en främmande makt inom honom, hvilken blifvit lössläppt, för hvarje dag växte i styrka och gjorde hvarje annan föresats eller tanke svag och kraftlös.
Han var som fjättrad af osynliga band.
Han sökte upp flickan, hvar han kunde komma åt, han blef häftigare och häftigare i sina ömhetsbetygelser, han tänkte på medel att råka henne midt under sitt arbete, och han kände en ovilja mot sin hustru, som var dels fysisk, emedan hon var gammal redan, aldeles för gammal för honom, dels också härledde sig af, att hustrun stod honom i vägen.
Det var just för hennes skull, han måste stjäla sig till att i smyg träffa den andra.
Det var en tanke, som han gick och rufvade på.
Den syntes honom vara den enda, som kunde föra till målet.
Det föll honom aldrig ett ögonblick in att uppoffra sin lidelse, och den kunde han icke lefva för, så länge hustrun lefde.