Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förstår mig icke på dylika statsekonomiska slutsatser och i hela den civiliserade verlden lärer det icke vara en främmande makts fartyg förmenadt att sluta fraktfart till hvad annan ort, som helst.
Kustfart med båtar, eller s. k. cabotage är någonting helt annat; här är icke fråga derom, utan här är fråga om befraktning af däckade stora fartyg, och denna fraktfart är icke förbjuden i något land i verlden.
Man måste tillse, att samtlige Svenskar måtte få all möjlig lätthet för transporten och afsättningen af deras producter, men icke att det ena länet skall skörda på det andras bekostnad.
Jag yrkar på det högsta ogillande af betänk.
Hr von Hohen ha usen, Michael
Så vidt jag känner, så är cabotage förbjuden i alla länder, n.b. i alla länder, som fästa afseende på sin handelsflotta och som icke önska att endast drifva en passiv handel, och under cabotage förstås icke blott en kustfart med båtar, ulan med hvad fartyg som helst, så snart en främmande nations fartyg gå med frakter emellan ett lands egna hamnar.
En helt annan sak är, att ett främmande fartyg t. ex. kommer till Sverige och härifrån tager frakt till utrikes ort.
Derföre finnes hvarken här eller i andra länder, mig veterligt, något förbud.
I början af 1700-talet bedrefs cabotage längs
Englands kuster af Holländarne, men Engelsmännen, måne om sin handelsflotta, förbjödo det snart.
I afseende på den kustfart, som bär är i fråga, är det kanske ännu något mera än den ekonomiska nyttan, som talar för dess upphörande; men man måste gå varligt tillväga, och jag anser den termin, som PresteSt. utsatt, nemi. 1840 års slut, vara den minsta, som man, med iakttagande af någon varsamhet, kan fixera.
Jag skulle hafva önskat, att den hade varit ännu ett år längre.
Jag fäster Hrrmes uppmärksamhet på, att i Norrland börjats en helt ny industri med vedhuggning.
Denna ved föres nu bit på Finska och Åländska fartyg, och det är fara värdt, att om häruti ett hastigt afbrott sker, så kan hela denna industri åter upphöra.
Vi, som något när känna lill fartyg, veta, att det icke går an att lill vedtransporter, som gifva sä ringa frakt, använda sådana fartyg, som kunna - Den 11 December e. m 329 na besegla verldshafven.
Denna vara tager nemi. stort utrymme med litet värde, och man mäste dertill använda sådana fartyg, som Finnarne begagna och som lill en del, ehuru icke så stora, finnas i Roslagen.
Sådana fartyg måste byggas, och dertill fordras tid.
Folket måste vara förvissadt derom, att de få något att förtjena dervid.
Jag anser att det vore högst oförsigtigt att bestämma kortare tid än till 1846 års slut; och då jag icke har hopp om att R. o. Ad. vill utsträcka terminen ännu ett år längre, anhåller jag alt R. o. Ad. måtte förena sig i PresteSt:s beslut.
Det måste vara för Sverige ett stort intresse att öka handelsflottan sä mycket som omständigheterna tillåta.
Det måste jemväl för Sverige vara ett stort intresse att öka antalet af öfvadt sjöfolk, såväl för vår handels som för vår örlogsflotta i krig.
Det är således emot landets allmänna intresse alt bevilja främmande nationers fartyg rättighet till kustfart inom våra landamären.
Också tror jag icke, att inom Europa något exempel finnes på en stat, som medgifver främmande nationer en sådan rättighet, utom måhända Turkiet.
Det undantag, som från ISIS i afseende hos oss gällt för Finska fartyg, anser jag äfven ur politiska skäl böra upphöra.
Något äfventyr deraf för de Norrländska orterna kan jag icke eller se, enär såväl i Norrland som i Roslagen finnas tillräckliga materialier för byggande af fartyg, och sjövaut folk, att dem bemanna.
Jag anser det vara en vinst för det allmänna och en skyldig uppmärksamhet på rikets intressen, att R.
St., helst sedan frågan blifvit väckt, ingå till Konungen med und. skrifvelse i ämnet och anhålla om upphäfvande af ifrågavar. rättighet för Finska och Åländska fartyg.
Hvad communicationen emellan Österbotten och Westerbotten angår, tror jag icke alt den är så liflig, ej eller att den beböfver lida genom den föreslagna åtgärden.
Fä produeter behöfver Westerbotten hemta från Österbotten.
Jag tror snarare, att den omtalta utvägen att från Österbotten få spanmål är obehöflig, helst Westerbotten är mera tjenligt för jordbruk än Österbotten.
Ehuru jag tror, att den i Utsk:s betänk, föreslagna terminen lill 1845 års slut kunde vara tillräckligt lång, vill jag likväl, för att lugna alla farhågor, instämma med Hr von Hohenhausen i den anhållan, att R. o. Ad. förenar sig uti PresteSt:s beslut.
Det bör icke kunna blifva någon brist på transporterne från Norrland till Stockholm, om ett sådant beslut, i händelse det af Konungen gillas, blir kungjordt i så god tid, som nu är fråga om.
På denna lid hinna så väl nu under byggnad varande fartyg att fullbordas, som nya fartyg att färdiga byggas; och dessutom höra vi redan från mänga ställen den klagan, att Svenska fartyg ligga obegagnade, af brist på frakter.
Vi se, att skeppsbyggeriet ökas, och vi hafva nyligen af Gr.
Horn hört, huruledes skeppsbyggeriet har stannat i sin tillvext, derföre att de främmande fartygen upptaga frakterna.
Jag tillstyrker således bifall till Utsk:s betänk., med den förändring, alt året 1845 ändras till 1846. 5 0. 42 330 Den 11 December e. m.
Hvarje tid har haft sina satser, som, under yrkande att vara obestridliga och kallade sig en allmän opinions, ensidigt och pockande fordrat tillämpning, icke medgifvande den Ingna pröfningens inkast.
Om än vår tid utmärker sig för sin rikedom i dylikt hänseende, hafva dock icke de förflutna saknat deras tillgångar å s. k. ”obestridliga satser,” ehuru helt olika dem, som nu framträda med detta anspråk.
För trenne århundraden tillbaka gjorde sig på delta sätt den fordran gällande, att ali handel och, i möjligaste måtto, alla handtverk och all sjöfart skulle sammanföras hos städerne.
Från Tyskland infördes denna lära till Sverige, och ehuru under största delen af det århundrade, som närmast derpå följde, utmärkte män stodo i spetsen för Sveriges styrelse, förmådde de dock icke undandraga sig detta inflytande af deras tids s. k. allmänna opinion.
Vid medlet af 1500-talet fans på Sveriges kuster såsom folknäring en, efter landets dåvarande förhållanden, icke obetydlig landlmannasjöfart, och som, om den fått fortfara, kunnat utveckla sig till en rik grundval för Rikets välstånd och sjöförsvar.
Under sista hälften af 15-de och den första af kommo en mängd författningar, afseende landtmannahandelns och sjöfartens tillintetgörande, till fördel för städerne, och särdeles kraftiga voro i detta fall bemödandena att qväfva dessa industrigrenar i Norrland, lill fördel för Stockholm.
Men som denna inflytelserika stads eget intresse fordrade ett medgifvande för allmogen på Aland och i Finska skärgården att sjelfve få föra deras för Stockholms proviantering nödiga varor till hufvudstaden, hvilkas transport blifvit för dyr, om den skulle verkställas med stadens egna, stora skepp, så tillät man i detta hänseende en afvikelse från den allmänna regeln.
På detta sätt räddades skeppsfarten såsom en folknäring för Aland och Finska skärgården, och fick tillfälle att ytterligare uppblomstra under sednare tiders mildare lagstiftning, under det att denna folknäring nära utrotades i de flesta öfriga delar af Riket.
Men stora politiska misstag, om än ofrivilliga, sakna dock sällan deras nemesis.
När man under ändrade åsigler i sednare tider velat återupprätta sjöfarten såsom en folknäring, har detta icke lyckats, .ty beklagligen är det lättare alt förstöra, än alt återuppbygga.
Afven Stockholm fick känna olägenheterna af den Norrländska skeppsfartens tillintetgörelse, hvilken kunde föra tunga varor för godt pris.
Under utvidgade förbindelser uppstod således behofvet att, särdeles för trädvarors transport från de norra orterne till hufvudstaden, använda Finska och Åländska fartyg.
Men då, genom Finlands afträdande år 1809, dessa fartyg upphörde att vara Svenska och dermed förlorade rättigheten att idka Svensk kustfart, framkallade behofvet ansökningar, från Stockholms Grosshandelssocietet samt sågverksägare m. 11. i de norra provinserne, om att fortfarande få, lill förande af vissa varor, begagna Finska och Åländska fartyg.
Efter anställda undersökningar, som bekräftat behofvet, har Regeringen tid efter annan för vissa år beviljat en sådan rätt, dock med inskränkning till endast Den 11 December e. m. 331 ulförsel af ifrågavar. varor och emot erläggande af båk och lolsafgifter, från hvilka i allmänhet den inrikes sjöfarten är befriad.
Det är ett misstag af Gr.
Horn, att den lemnade rättigheten grundar sig på handelslraclaterne med Ryssland.
Med de inskränkningar och dryga afgifter, som Finska farlygén voro underkastade, men hvarifrån de Svenska voro befriade, åsyftades att lemna ett premium för den Svenska skeppsfarten, som skulle föranleda dennas tillökning och på delta sätt undanrödja behofvet alt begagna främmande fartyg.
Detta har dock icke lyckats, och sålunda fruktar jag, att om man vill uppnå delta mål, en bestämdare punkt måste utsättas, dä den lemnade rättigheten ovillkorligen skall upphöra.
Man har här bestridt riktigheten af den grundsats, att i allmänhet förbehålla eget lands fartyg den egna kustfarten eller farten emellan egna hamnar.
Denna grundsats är dock i de flesta länder antagen.
Jag känner endast
Danmark, som antagit en motsatt, och jag tror, att många vigtiga skäl fordra dess antagande i allmänhet, med afvikelse!- endast för tillfälliga förhållanden, dä öfvervägande intressen så kräfva.
Horn har trott, att den Finska fartyg lemnade rätt att, ehuru med stora inskränkningar och mot betydliga afgifter, föra trädvaror, tjära och jern från norra länen till Slockholm, vållat den nu under scdnasle år inträdda minskning i skeppsbyggeri och sjöfart i Roslagen, alt om endast förutnämnde rätt upphörde, skulle dessa yrken der genast uppblomstra, hvaremot Hr Gr. för ett sådant mål ansåg mera likgiltigt, om den s. k. landlmannasjöfarlen i Sverige erhöll samma utvidgade förmåner, att besegla alla Östersjöns kuster, som Ryska Regeringen tilldelat den Finska.
Dessa Hr Grefvens åsigler kan jag ej dela.
Roslagsskepparne hafva aldrig saknat den täflan i afseende på skeppsfarten emellan Norrland och Slockholm, som de nu äga med Finska och Åländska fartyg.
Tvertom hafva de i sednare tiden vunnit fördelen af de inskränkningar och afgifter, hvilka deras medtäflare underkastats.
Deremot tror jag den närvar, minskningen i rörelsen i Roslagen stå i samband och vara en följd af den allmänna stagnation, både vår och hela handelsverldens sjöfart under de sista 3:ne åren varit underkastad.
Afven tror jag, att Roslagen, der så många elementer finnas alt bilda skeppsfarten till en folknäring, i vida högre grad skulle draga fördel af utvidgade friheter för den s. k. landlmannasjöfarten i allmänhet, än genom befrielsen från Finska och Öländska medtäflare i kustfarten emellan Norrland och Stockholm, ty naturligtvis skulle denna sednare med största fördel kunna bedrifvas af de norra länens egna fartyg, om sjöfart åter inom dem blefve en folknäring, då deras redare lättare kunde beräkna de lämpliga lidpunkterne, returfrakter o s. v. 1S32 års K. förordn. om landlmannaseglationen är ett af de vackraste ekonomiska minnen frun den sistförflutna tidens styrelse.
Den banade vägen för återbildandet af skeppsfart, såsom en folknäring i Sverige, och har redan burit rika frukter.
Men det fordras alt fortsätta den bana man en gång beträdt och de nu gällande stadganderna erbjuda manga anomalier.
De tillåta landt - 332 Den 11 December e. m. mannaseglation på Norrige, Finland och Danmark, men icke på Tyska och öfriga Ryska kuster vid Östersjön.
Dock tyckes intet skäl finnas att medgifva t. ex. en Blekingsk bondskeppare att besegla Kattegat och hela vestra kusten af Norrige ända lill Vardöhus, men att förbjuda honom segla lill den midt emot hans hembygd liggande Preussiska stranden.
Kustallmogen i Bohuslän och norra Halland är i naturlig fallenhet och sjövana fullt jemförlig med den på motsvarande Norrska kust.
Pä denna hafva de för skeppsfarten lemnade friheter utbildat denna till en för hela Norrige högst betydande folknäring.
På hela denna kust från Holmestrand lill Lindesnäs har hvarje fiskeläge utbildats till en depot för skeppsfart, och derigenom att den drifves såsom folknäring, kan den drifvas med en ekonomi, som sätter den öfver all täflan i billiga frakter.
Vanligen är skepparen och ofta besättningen delägare i fartyget.
Hvilken säkerhet mot prejerier på hyra och mot rymningar, samt derigenom hvilken besparing sålunda uppkommer, behöfver jag icke utreda.
Ingenting bindrar, att, med lika frihet, skeppsfarten på samma sätt i Bohus län skulle utbilda sig till folknäring.
Beviset finnes i redan befintliga data.
Bohuslänska bondskepparne, som få befara Norrige och Danmark, verkställa största delen af Fredrikshalls och Fredriksstads, och äfven någon del af
Drammens trädvaru-utförsel till Danmark, och man har äfven exempel, att, då man i Norrige icke så noga undersöker, på hvilka länder dessa skeppare äro berättigade att segla, de begagnats för utförsel af trädvaror från Norrige lill Frankrike, en frakt hvartill de icke äro berättigade till i Sverige.
Också verkställes det Bohuslän så nära belägna Götheborgs hela trädvaru-utförsel nästan uteslutande med Norrska fartyg, hvaraf på det hela omkring 50,000 läster årligen användas för Tillförsel af Svenska trädvaror lill Frankrike, England, Holland och Belgien.
Jag ber Ståndet om ursäkt, att jag tillåtit mig denna frän den egentliga frågan afvikande digression, men då ämnet var bragt å bane af en annan talare, har jag trott mig böra begagna tillfället att anföra hvad jag nu haft äran yttra.
Beträffande det nu under föredragning varande betänk., får jag på anförda skäl tillstyrka bifall derå, med den af PresteSt. beslutade förändring; men då jag inser hela viglen att mildra de olägenheter, som lill en början måste uppkomma af upphörandet af Finska fartygs begagnande till den ifrågavar. kustfarten, anser jag mig böra i samband härmed väcka den motion, att 10,000 r:dr måtte anslås dels såsom lån och dels såsom understöd åt de personer, hvilka inom de norra länen under loppet af åren 1845 och 1840 bygga och utrusta fartyg, tjenliga att föra trädvaror till Stockholm.
En värd talare har fästat särdeles vigt derpå, att de som i första rummet borde känna behofvet af den omtalta rättigheten, nemi.
Stockholms handlande, hafva ansett densamma böra fortfara.
Det är visserligen sant, att dessa kunna bedömma frågan med sakkunskap, men dervid är dock^ett litet item att iakttaga, nemi. om de äfven äro opartiska.
Ar detta icke fallet, så är deras vittnesbörd icke eller Den 11 December e. m. 333 mycket att värdera.
Stockholms handlande tydligen äro enskildt intresserade i frågan, enär ett upphäfvande af tractaten skulle till en början försvåra för dem lättheten att till godt pris befrakta fartyg, så torde deras yttranden och det derpå grundade skäl helt och hållet förfalla.
Äfvenså torde den värde talaren medgifva, att Strindlunds och hans vänners från de norra orterna obenägenhet emot förslaget får qvittas med Malts Pehrsons talan för sin ort, ty båda äro endast organer för olika localiutressen.
Frågan måste derföre betraktas från en mera allmän synpunkt.
Om man då anser henne blott såsom stalsekonomisk, så är det påtagligt, att alla frakter, som gå till utländningen, i och för sig sjelfva äro en förlust; men om dessa frakter deremot befordrade, eller vore villkoret för en production inom landet, som eljest skulle upphöra, så är det möjligt, att den ökade exporten kan motväga denna förlust, och dessutom lemna vinst för Riket.
Hvilketdera, sora i detta fall skulle blifva öfvervägande, antingen vinsten af en ökad export eller förlusten af de utländska frakterna, är omöjligt att på förhand afgöra; men sannolikt synes det vara, att om äfven till en början någon minskning skulle uppstå i trafiken emellan Stockholm och de norra orterna, så skulle den likväl snart komma att återstiga till sin förra höjd, medelst en ökad inhemsk sjöfart, och åtgärden således ur statsekonomisk synpunkt vara riktig.
Men en långt högre betydelse får saken, sedd ifrån en annan sida, hvilken också Frih.
Palmstjerna redan nämnt, nemi. den politiska.
Den tid kunde komma, då man dyrt finge ångra, att hafva på detta sätt uppfostrat ulländningar till lotsar i våra inre farvatten, i st. f. att^uppamma eget sjöfolk och en handelsflotta, som i farans stund kunde vara af oberäknelig nytta.
Deruti ligger det stora och vigtiga af frågan, och detta skäl allena skulle, äfven om inga andra funnos, förmå mig att utan ringaste betänklighet biträda Utsk:s förslag, hvarå jag nu tager mig den friheten att tillstyrka bifall.
Jag får erinra den siste talaren, att jag började mitt förra yttrande med att erkänna riktigheten af den statsekonomiska sats, att kustfarten bör bedrifvas af landets egna innebyggare.
Jag blott yttrade den mening, som jemväl Hr von Hohenhausen sedermera framställde, alt man borde vara varsam, då man ville frångå ett gammalt och naturligt förhållande.
Jag tror, att det tillhör den nyare tidens åsigter att vara försigtig med restricliva åtgärder i handels- och näringsförhållanden, och jag tror, att detta isynnerhet bör tillämpas på ifrågavar. fall, då seglationen, på sätt jag förut nämnt, icke är öppen till Norrland mera än omkring 4 månader om året.
Det har blifvit invändt, att jag blott åberopat deras vittnesbörd, som äro parter i målet; men jag skulle tro, alt äfven deras intressen böra vid denna fråga hufvudsakligen afses.
Köpmannens i Stockholm intresse är dessutom detsamma som producenternas, ty om icke afsättning på deras varor är möjlig, så lida de lika mycket som köpmannen.
Det är derföre jag har trott, att om för närvar, tillräcklig tillgång saknas på Svenska fartyg, så kan det icke vara förenligt 334 Den il D ecemlier e. m. med ett billigt afseende på det inhemska trädvaru-handelsmannaintresset, att på en gång upphäfva den ifrågavar. fraktfarten.
Det är på grund häraf jag yrkar, att R. o. Ad. måtte förena sig i PresteSt:s beslut.
Riksdagsm. från Westernorrlands län Nils Strindlund yttrar sig sålunda: ”Emot det af 11.
Utsk. fatta n •' o n cie beslut, att Finnar oell Aländningar icke efter 1845 ars slut få verkställa frakter från norra delen af Sverige lill annan inrikes ort, får jag mig reservera, på den grund, alt, då det är upplyst, att Finnar och Aländningar, under vanliga förhållanden, un der föreg:de åren, bestridt en tredjedel af trädvarulransporten från ifrågavar. orter, så skall nödvändigt inträffa, om R.
St. bifalla och K.. M. gillar hvad Ulsk. i denna del hemställt, eller att icke efter är 1845 Finnar och Aländningar få verkställa frakter, att nära en tredjedel af Norrländska trädvarorne och tjära skola blifva i orterne qvarstående, i brist på fraktfartyg, och isynnerhet skall det inträffa, att all den Norrländska veden, som förr kommit till Slockholm, skall helt och hållet uteblifva, hvarigenom en ökad import af denna vara från Finnland blir nödvändig.
Eli stor förlust komme på så sätt att drabba de norra orterne, i det att de ej finge sina varor afyttra, förrän isynnerhet bräderne blifva gamla och mörka lill färgen, och således osäljbara, utom det att fraktprisen blefve för högt uppjagade, hvilket producenterna äfven mäste vidkännas.”
Denna riksdagsman är, såsom producent af betydliga qvanliteter trädvaror, inom sitt Stånd känd för cn rättskaffens, pålitlig och kunnig man; denne man har här yttrat helt enkelt sin erfarenhets bevis öfver det oskickliga i förslaget.
Ar frågan nu här till fördel för några skeppsbyggare, alt få ett premium på samhällets bekostnad, både för de consumerande i liufvudstaden och för de producerande i de norra orterne?
Denna, del af Sverige, som utgör hälften af dess areal med icke mera än af dess befolkning, är lill sin inre rikedom så omätlig, att det är rysligt vådligt för lagstiftande makten alt stifta någon för fattning, som i ringaste mån minskar möjligheten för afsättning af dess produeter.
I den mån, som folkmängden i dessa orter tilltager, i den mån behöfva de ock spanmål, som de icke kunna sjelfve producera, och den måste de hafva; men det är metaller och trädvaror, som de i ofantliga qvanliteter kunna afyttra, såväl inom landet, som utom detsamma.
Ar det då tänkbart att vi vilja förbjuda sådaue fartyg, som komma dit med sine varor, att få taga frakt tillbaka från desse orter?
Hvar finna det tänkbart rimliga i en sådan författning?
Tvenne ledamöter hafva talat om Sveriges behof af sjömän; nå väl, är det pä sädane fartyg, som sjömännen bildas?
Ar det icke på fiskarebätarne, som den art sjömän skola bildas, som ve ta att se faran och döden i ögonen?
Eller sker detta på fartyg, som föra varor längs kuster, färdiga alt löpa i hamn undan hvarje storm ?
Fiskaren, som ligger för vrak på hafvet, han får följa stormarne och han blifver äfven derigenom sjöman.
Desse utgöra pepinieren för sjömännen, såväl i England, som i Frankri - Den 11 December e. m. 335 ke och jag uppmanar
Ilrnne att i detta afseende läsa 1807 års författning af Napoleon, då han förbjöd notars användande vid sill- och hafsfiske vid Frankrikes kuster.
Bland motiverna till denna lag yttrade han, att det är uti fiskrarne, som flottan har sin bästa skola och alt det är af dem, som de dugligaste sjömännen hildas.
Jag afstyrker betänk., såsom varande skadligt och till sina följder förderfligt.
Här har redan blifvit sagdt, att ifrågavar. fraktfart är och bör vara för Sverige en högst vigtig industrigren, och det vore väl bra besynnerligt, om icke Sverige med dess rika tillgångar på timmer, isynnerhet på sådant, sorn erfordras till byggande af mindre fartyg, skulle kunna från den ena inhemska hamnen till den andre transportera sine producter.
Man har här åberopat en sjömans reservation.
Jag sätter allt värde på Frih. Cederströms, Carl Emanuel, omdöme; men Frilnn har icke förnekat, att ju icke ett fartyg kan hinna byggas och utrustas inom den af Ulsk. föreslagna lid, och då behöfver man icke vara sjöman för att finna, det flera fartyg äfven kunna inom samma tid byggas och utrustas.
Det är sagdt och det är äfven sant, att denna frakt nu bedrifves till en tredjedel med Finska fartyg; men det kommer sig deraf, att vi icke kunna concurrera med Finnarne, och att derföre en del af våra fartyg ligga obegagnade.
För öfrigt om under första året möjligen någon brist på inhemska fartyg lill bedrifvande af denna frakthandel skulle uppslå, så är jag fullkomligen öfvertygad derom, att Finnarne mycket gerna skulle vilja sälja en del af sine fartyg, emedan det är allmänt bekant, att deras frakthandel på Ryssland icke är lönande.
Jag tillstyrker vördsamt bifall till Utsk:s betänk.
Lika med den siste värde talaren har jag tillstyrkt bifall till Ulsk:s betänk.
Jag bar gjort det på den grund, att jag är öfvertygad derom, att till 1846 års början skall ett tillräckligt antal kustseglande fartyg finnas, från Svenska varfven utgångne; men då flere talare här äro af en motsatt mening, och jag tror mig inse, att betänk., om det kommer att antagas, blifver det med det amendement, som »r föreslaget, så vill jag äfven deruti förena mig, på det att man måtte vinna åtminstone ett ändamål, eller det, att en gång komma till skydd för denna vigtiga inhemska näring.
En värd talare har yttrat, att det icke vore genom kustfart, som nationerne bildade sina sjömän, utan att delta skedde på fiskarebåtarne.
Jag vili visserligen icke bestrida, att ju icke äfven af fiskare danas förträffliga sjömän; men jag vägar äfven tro, alt kustfarten i detta fall är af en särdeles vigt.
Särskildt tror jag, att den största sjömakten, England, fäster en uteslutande vigt just vid denna kustfart, för atthilda sina sjömän; det är nemi. hvad jag tror, från stenkolsfararne invid Englands kuster, som Englands både handels- och krigsflotta tager sina bästa sjömän.
För min del får jag yttra, 336 Den 11 December e. m. att jag visserligen anser bäst vara, om den ifrågavar. kustfarten kunde genast utföras genom inhemska fartyg.
Men jag är öfvertygad, att de skäl, som reservanterne anfört, förtjena allt afseende.
När nu 3:ne RiksSt. redan fattat deras beslut, så skulle R. o. Ad., i händelse Ståndet afveke från de öfriga 3:ne Stånden med sin särskilda mening, intet uträtta.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. måtte instämma med Högv. PresteSt., hvarigenom år 1S46 utsattes, och således den minsta skada vållas, som af ett sådant beslut möjligen skulle kunna åstadkommas.