Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flere af Hr Grins egna Colleger, äfvensom religionens män, ingalunda kände för ullra-liberala theorier, hafva inför Konungen vitsordat, att Judarne, inom de samhällen der de finnas, upfnrt sig såsom aktningsvärda rnedgorgare och derföre tillstyrkt, att äfven andra orter skulle få dela verkuingarne och resultaten af deras industri och frukten af deras kapilaler.
Jag ber Eder Mine Hrr! att ännu en gång få erinra, att här hufvudsakligen icke är fråga om andra Judar än som redan i landet ega sitt hera.
Visst har man påstått, att detta folk har en större förmåga att fortplanta sig än vi Svenskar, men om så är, blir ju faran för öfversvämning större om de stängas inom fyra släder, än derest de spridas pä en så stor yta som hela Sverige.
Liljencrantz har vidare framställt det inkastet mot Judarnes kringspridande i landet, att de fira sin sabbath på Lördagen, då deremot de christne begå den på Söndagen, och Grin förmenar, att detta förhållande skulle på landet kunna grundlägga irreligiositet hos de christne tjenare, af hvilka Judarne förmodligen skulle komma alt begagna sig.
Visserligen är det en olä genhet för Judarnes christna tjenare, att dessa icke få fira sin sabbath på samma dag som husbonden, men jag kan icke tro att Juden på denna olikhet i dagen för sabbatens begående fäster något synnerligt afseende, eller att han derföre skulle bestrida tjenarnes rätt, eller ens sätta i fråga att neka denne, att fira sin sabbath på den dag, som vår kyrko-ordning antagit.
Det är visserligen äfven sannt, att i anseende till förenämnde olikhet
Juden kan komma att försumma eflersynen af sin egendom på Lördagarne; men det är ju hans ensak, hans egen förlust, men icke tjenarens. 54 Den 19 Mars f. m.
En annan talare, Hr von Hartmansdorff, synes förmena, att den christliga toleransen icke behöfver sträcka sig längre än till christna trosbekännare, och ali vi således icke hafva några christliga pligter till Judarne.
Detta är ej Christi lära.
Icke skiljer
Han emellan de olika religionssekterna, Judars, Grekers, Romares och andra hedningars.
Han sade till sina lärjungar: ”Gun ut och laren allt folk.'"1
Hos den gudomliga kärleken kan ej heller fiunas någon sådan skillnad.
Min tro är, att om, i st. f. att skjuta Judarne ifrån oss, all se neder på dem med ett slags förakt och låta dem lida hån och förtryck, man närmade dem intill sig, samt mölle dem med förtroende och välvilja, en fullkomlig amalgamalion med de christne småningom skulle deraf följa.
Symbolerna lill christendomen finnas ju redan i judaismen eller det gamla testamentet, och de båda religionerna stå derigenom hvarandra oändligt mycket närmare än hedningarnes, för hvilkas omvändelse likväl så många ädla bemödanden användas.
Judarne kunna, måhända med skäl, förebrås andligt högmod.
De tro sig vara ett af Gud utvaldt folk.
Men detta högmod blir mera hårdnackadt just i följd af förtrycket och orättvisan.
Gif dem frihet, gör dem lika med andra medborgare, och deras isoleringsanda och högmod skola snart försvinna.
Se t. ex. i Frankrike, Belgien och England, der emancipationen varit något mera fullständig, huru nära införlifvade de äro med folket, huru de, långt ifrån att ensamt egna sig åt handel och ”schackreri,” stigit upp till arméens och civil-adminislrationens högsta grader, deltaga i lagstiftningen och kommunal-bestyren, pryda lärostolarne vid universiteten och glänsa bland idkare af de sköna konsterna.
Man har citerat Polens varnande exempel, men hvarföre hafva Polska Judarne elakt rykte?
Jo, emedan Judarne der varit mera förtryckta och misshandlade af den Polska adeln, derigenom tvungits att blifva schackrare, och i sin ordning tagit hämd på adelsmännen sjelfva.
Man har vidare talat om Judarnes procenteri, men det är säkert icke värre än mången christens, om denne syntes och icke dolde sig bakom.
Komrae det lill det yttersta, vore den sednare kanske mindre ömsint och grannlaga än den förre.
Hr von Hartmansdorff har vida utbredt sig öfver ”kapitalets tyranni” såsom ett af tidens förskräckliga onda.
Jag tror ej på denna visa.
Kapitalet är mindre och icke mer tyranniskt nu än fordom; ty det intellektuella kapitalet, talangens och kunskapernas tällan är nu alltid farligare, det går i vår tid framför det materiella kapitalet, eller penningens.
För min del skulle jag dessutom föreställa mig, att tillgång på penningekapital vanligen är ett af verldens goda, och jag skulle således gerna önska Sverige något mer af det slaget, äfven om det skulle gå genom judehänder.
En talare har anfört, hurusom de Mosaiska bröderne Rothschild, ofta egde i sitt skön att afgöra om krig och fred i Europa.
Om så är, hvad annat bevisar detta, än en bedröflig svaghet och en ruinerande hushållning hos Europas regeringar; och det är väl ej den rike Judens skull, som hushållat bättre.
Slutligen kan jag ej undgå observera såsom någonting rätt eget, att de som ifrigast yttrat sig Den 19 Mars f. m. 55 emot Judarne och dervid i öfrigt förebragt teraligen klena skäl, likväl trott sig hafva funnit ett kraftskäl, då de åberopat den allmänna opinionen hos Svenska folket.
När eljest någon ledamot af delta luis från den liberala sidan dristat hänvisa till aulorileten af folket, såsom stöd för sin önskan t. ex. att erhålla förbättrade lagar, en mera ändamålsenlig statshushållning m. m., dä mötes denne alltid med den invändning, att han är en sjelftagen, oombedd målsman för folket, då vill ingen veta af, att han talar 1 Svenska folkets namn; men nu när det angår att förorda ett frihetsfiendtligt och intolerant beslut; när det gäller endast alt vädja till mörka och dåliga fördomar hos den okunniga delen af folket, då reser man genast hufvudet och ställer sig på tribunen såsom en ridderlig tolk af ”nationens” vilja!!
Jag yrkar återremiss af Ekon.Utskis betänk, desto heldre, som, enl.
Utsk:s-ordf:s eget här gjorda erkännande, Utsk:s yttrande stöder sig hvarken på ”religiösa, politiska eller statsekonomiska grunder;” således endast på ett hugskott, ett lycke, hvilket Ulsk:s majoritet behagat uphöja till rang, heder och värdighet af öfvertygelse.
Jag begärde ordet för alt söka besvara några af de temligen stränga anmärkmr, som blifvit riktade emot Utsk., för det betänk, som nu är föremål för R. o. Adis öfverläggningar, men jag har häruti blifvit förekommen af en af Utskis ledamöter, och tvenne andra talare, ehuru de yrkat afslag å betänk., hafva dock genom sina anföranden tillräckligen ådagalagt, alt frågan bör med försigtighet behandlas.
Utsk. har emellertid ansett, att någon utsträckning i rättigheter kunde och borde Judarne beviljas i afseende på deras bosättning.
Det beslut hvaruti Utsk. stannat, och som blifvit för R. o. Ad. upläst, har tillkommit genom flera voteringar om propos. och contra-proposir.
Den segrande voteris-proposm var upsatt, mera för alt uttrycka en tanke, än för att tjena lill redaktion af beslutet.
Då betänk, skulle justeras, upstod fråga om en mindre förändring i denna redaktion.
Man önskade nemi. utbyta orden ”hvilkas borgerskap dertill vore benäget” emot orden ”borgerskapets hörande”, såsom mera lämpliga och uttryckande samma lanke.
Ehuru dylika redaktionsförändringar förut varit ganska vanliga inom Utsk., satte sig nu åtskillige dess ledamöter deremot, och yrkade alt beslutet skulle blifva ordagrannt lika med voteris-proposin.
På detta sätt har det klandrade uttrycket i Utskis betänk, kommit att qvarstå, och deraf har äfven inträffat att reservanternes antal är 27, under det att ledamöternes antal är 48.
Orsaken hvarföre Utsk. velat i sitt förslag intaga något om borgerskapets hörande, är, att K. M. i Dess nådiga kungörelse af d. 21 Sept, 1838 förklarat, att då Mosaiske trosbekännare önskade bosätta sig i andra släder än Stockholm, Götheborg, Norrköping och Carlskrona, skulle borgerskapet deröfver höras, och att det då syntes billigt, att borgerskapet skulle ega samma förmån, när fråga upstod att för alltid, och till obegränsadt antal, tillåta Mosaiske trosbekännare inflytta i en stad.
Med anleda, af hvad jag nu anfört, får jag 50
Den 19 Mars f. m. vördsamt föreslå, att, om betänli. i öfrigt skulle vinna R. o. Ad:s bifall, beslutet måtte få följande lydelse: ”Att R.
M. underd:gst anhålla, att i de stapelstäder, K. M,, efter borgerskapets hörande, kunde finna lämpligt, i Sverige infödde eller naluraliserade Mosaiske trosbekännare mätte erhålla rättighet att sig bosätta utan föregången serskild ansökan.
” Gr.
Till största delen förekommen i hvad jag ämnade anföra af Gr.
Liljencrantz och Hr Rosensvärd, kan jag blifva helt kort.
Till en början får jag äran förklara och derå fästa upmärksamheten, alt det ingalunda varit Utsk:s afsigt, som några talare synes hafva förmenat, att. göra någon inskränkning i de rättigheter, som hittills varit Judarne förunnade.
Delta kan hvar och en äfven finna vid genomläsningen af Utsk:s inledning till betänk., der bland annat förekomma dessa ord: ”ali de, (Judarne nemi.) der giltiga skäl kunna anföras, icke äro utestängda från möjligheten att, hvarhelst inom riket de önska, få tillåtelse att sig bosätta. ” Utsk. har således på intet vis velat ens vidröra den rättighet Konungen eger, att tillåta enskilda Judar ali tilt landet eller åtskillige städer utflytta.
Frågan f. n. är helt enkelt den, huruvida alla i Sverige bosatte Judar, utan undantag skola få rättighet flytta till annan stad eller ort, än de dertill förut uplåtna, och om i sådan händelse Konungen borde höra borgerskapet i en sådan stad, innan en dyiik allmän nåd. tillåtelse meddelades.
Detta tror jag ingalunda kan kallas någon inskränkning uti den rätt, sorn redan blifvit de Mosaiske trosbekännarne leornad.
Hr Rosensvärd har redan uplyst om tillkomsten af det beslut hvari Utsk. efter flera voteringar stannat, och får jag förklara, det jag äfven vill instämma i Hr Rosensvärds nu framställda redaktions-förslag, hvilket visserligen till sitt syfte är enahanda med Utsk:s, men till ordställningen låter bättre, uplagande samma uttryck, som Konungen i Sin skrifvelse år 1838 begagnade.
Längre i liberalitet vill jag dock icke gå.
Jag tror, att de skäl, som af åtskillige talare anförts mot utvidgandet af Judarnas nu egande rättigheter äro så starka, att pluraliteten af Ståndet troligen skall komma alt i dem instämma.
Jag tror nemi. att den Judiska nationen verkligen utgör en stat i staten; den har ingenstädes ännu sammansmält med den öfriga befolkningen i något enda af de riken der de fått vistas.
Judarne härstädes t. ex. hafva, som nation betraktade, mera samband med Judarne i Tyskland än med Svenskar ibland hvilka de dock lefva.
Man talar om Judendomens förtryck här i laudet: må raan derom orda hvad som helst, något exempel derpå kan man dock icke anföra.
Jndarne sjelfva kunna ej påstå något sådant.
Judarne visat prof på fosterlandskärlek då de stridt för det land de tillhört: ja, det är sannt, att i de länder der konskription finnes införd, der stoppas äfven de in i arméeen; men om de hafva fallenhet för krigare-yrket blir en annan sak.
Historien har åtskilligt att förmäla derom.
Den 1 9 Mars f. m. 57 Slutligen anhåller jag att lill besvarande få uptaga en och annan af de anmärkmr, som gjorts emot Gr.
Liljencrantz’ anförande.
Grin har visserligen icke menat, alt Judarnes proselytmakeri skulle blifva farligt.
De göra aldrig proselyter, men deras brist på religion kan verka skadligt.
I en mindre stad eller på landet, der judiska barn icke ens hafva tillfälle lill religionsundervisning, der måste denna brist ännu mera tilltaga.
Det ligger i sakens natur, att den religiösa känsla jag fått, den svalnar och försvinner då den ej underhålles och lifvas.
Juden blir visserligen fortfarande Jude, men i verkligheten dertill alheist, och delta kan verka högst menligt på religiositeten hos hans christna omgifning, hans tjenare och underlydande.
De fleste talare hafva visserligen medgifvit, att Judar icke borde tillåtas utflytta på landet, likväl hafva några varit af annan tanka, såvidt Juden vore förmögen nog att kunna köpa fastighet.
Men, Mine Hrr! man kan ju nu för tiden köpa en fastighet för några hundrade r:dr; icke kan Juden på en sådan, den minsta hemmansdel, bättre upföda och upfostra sina barn, än om han icke vore fastighetsegare.
Jag vill helt och håf.et förbigå anmärknm, att christendomen vore en sekt af Judendomen, den må stå för talarens räkning likasom hvad här yttrats om vår föråldrade statskyrka, ty lyckligtvis delas sådana tankar icke af majoriteten, hvarken här eller inom landet.
Jag vågar tillstyrka bifall till Utsk:s hemställan, med den förändring i redaktionen, som Hr Rosensvärd föreslagit.
Efter det vidlyftiga skriftliga anförande jag i början af diskussionen haft äran låta upläsa, anser jag mig ega föga att tillägga.
Jag begärde också ordet endast för att underrätta, det inom Vällofl.
BorgareSt. förevar, betänk, helt nyss blifvit återremitteradl; men sedan flere talare derefter hafva haft tillfälle yttra sig, och några ibland dem direkte vändt sig emot mig, behagade R. o. Ad. benäget ursäkta, att jag, medan jag har ordet, äfvenledes uptager och söker bemöta en del af de inkast, som af mina motståndare blifvit gjorda.
Först må det tillåtas mig att, följande den förste talarens, på motsatta sidan, exempel, få fästa upmärksamhelen å marchen af denna frågas behandling inom de öfriga Stånden.
Vällofl.
BorgareSt. har, som redan är sagdt, återremitterat frågan utan något egentligt motstånd mot antagandet af motionerna.
Detta vid innevar. riksdag.
Under den sistförflutna var förhållandet nära nog enahanda, blott med den skillnad, att flere talare både på konservativa och liberala sidan, vid motionens afgifvande, instämde uti densamma.
Högv. PresteSt., hvars öfverläggning jag haft tillfälle att i allo öfvervara, har äfvenledes, såsom bekant är, återremitterat betänk., efter det att flere talare yttrat sig för bifall till motionerna i deras helhet; andre för antagandet af Hr Frih. af Ugglas’ 5» Den 19 Ma rs f. m. reservation, en del 1 :sta, en del 2:dra alternativet; andre åter af Hr af Kli nls reservation; men alla med hufvudsaklig! syftemål, alt härstädes födde och naturaliserade Mosaiske trosbekännare, d. v. s. Svenska medborgare af Mosaisk tro, skulle tillåtas bosältning åtminstone i de större städerna.
Inom Hederv.
BondeSt. har belänk:s första punkt blifvit afslagen ; den andra äler bifallen.
En och annan talare har velat anse delta
Stånd såsom det enda, hvilket rätteligen skulle representera Svenska folket i denna sak; ja Hr Professoren Agardh har gått så långt, att Hr Professoren, ehuru liberal han förklarade sig vara i frågan för egen del, likväl ansåg densamma vara en slags Stånds-fråga för nämnde Stånd.
Jag får häremot anmärka, alt genom beviljandet åt de Mosaiske trosbekännarne af rättigheten att bo på landet och i andra Svenska städer, än de 4, hvilka f. n. åro öpna för dem, icke allenast sjelfva allmogen, bönderne, utan äfven en hvar på landel eller i stad boende Svensk man, vare sig godsegare, embetsman, prest, borgare eller bonde skulle komma med dem > beröring, och således icke bonden ensam.
Denna fråga torde sålunda icke kunna anses för en fråga rörande Sveriges Allmoge eller BondeSt. allena.
Dessutom lärer man väl icke vilja förneka, att Adeln, Preste- och Borgare-St:n utgöra delar af Svenska folkets representanter likaväl som BondeSi:s ledamöter; och då man inom det ena af de 3:ne förstnämnda Stånden beslutat återremiss af betänk., icke allenast utan motstånd, utan med förutsättning af motionernas framgång, och i det andra, ehuru efter votering, äfven samma resultat följt; samt slutligen flera på detta rum yttrat sig till förmån för saken; så vågar jag påstå, att större delen af Svenska folkets målsmän yttrat sig till förmån för motionerne, eller för beviljandet af utvidgade rättigheter åt våra Svenska landsmän af Mosaisk trosbekännelse; och således hvad som skett inom BondeSt. ensamt, icke böra anses vara af så stor betydenhet, som man söker tillägga detsamma.
Att åsigterna dessutom äfven inom Hederv.
BondeSt. varit, ganska delade, torde bäst bevisas af voteringen, enär betänk, afslogs med 49 röster emot 39, och således endast med en majoritet af 10 röster.
Äfvenledes upstodo inom detta Stånd flere talare, hvilka varmt förfäktade den rättvisa saken; och må det härvid tillåtas mig, alt serskildt få anföra förre Riksdagsfullraäktigen Per Hanssons från Wermlands län yttrande, ungefärligen i dessa ordalag: ”Eftersom det tillhör en representant att i hvarje fall ega en tanke, ville äfven han yttra sig; han påminte, att den christna religionen är till sitt ursprung hyggd på den judiska (med handen på hjertat och presterskapets intyg kunde han bevisa sin värma för religionen; men den bibel han läser, innehåller begge religionerne, både gamla och nya testamentet, och de äro ej så goda att skilja).
Han trodde att Mose lag bör gälla än i dag, ty den är fotad på sundt förnuft och delta är äfven grunden för vår religion.
Således bör Juden ej vara farlig för sin trosskull.
Hvarföre skulle man då icke äfven gifva honom medborgerliga rättig - Den 19 Mars f. m. 59 heter?
Hans trosbroder få af gunst och nåde vistas bland andra folk oell äro tvungne all nära sig genom företagsamhet och omtanka.
De bära dock samma gnista, äro samma element af ett högre väsende, som de chris/ne oell höra med någon mildhet behandlas, såsom varande likväl menniskor, födde i Sverige, skattande till Staten och underkastade lagarne.
Inga Stater förkofras långsammare än de, der man infört tvång och kränkning af menskliga rättigheter.
Men på andra sidan oceanen finnes ett land, som går framåt i rikedom, konster och industri, och äfven alla andre i frihet och fördragsamhet.
Han yrkade återremiss och »il 1st yr k te beviljande af fullt medborgerliga rättigheter för Mosaiske trosbekännare.” 5 å 6 ledamöter af Hederv.
BondeSt. talade i samma anda, och förre Riksdagsfullmäktigen Ola Månsson ifrån Skåne reserverade sig emot voteringens utgång.
Jude-emancipations-frågan har således vid denna riksdag gjort ett betydligt steg framåt inom samtlige de 3:oe ofrälse Stånden.
Skulle den väl då vid denna riksdag göra ett steg åt motsatt håll inom H. R. o. Ad.?
Serskildt tillåter jag mig slutligen anföra några ord utur den af Hr Prosten Qviding inom Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. afgifna reservation, hvilka äfvenledes uplästes af en talare inom Högv.
PresteSt. och vunno derstädes varma sympalhier.
Hr Prosten Qviding slutar nemi. sin reservation sålunda: ”Om jag i allmänhet måste antaga chrislendomens syfte vara, att lill sig vinna både Judar och hedningar, och den tillika uttalat sig som kärlekens religion, samt dermed tillkännagifvit och anvisat vägen för vinnandet af nämnde syfte, så måste jag alltid förkasta ett så kärlekslösl sätt att gå till väga, som det är, att uti ett isolerings och afsöndringstillstånd bibehålla den, som man för Christus vill vinna.
Kärlekens art, är att förena, icke att söndra.”
Med dessa citationer tror jag mig till en del bemött åtskilliga af de gjorda inkasten; och får jag i öfrigt fästa upmärksanrheten på följande:
Beträffande de svårigheter i religiöst hänseende, dem man anmärkt vid Judars flyttning till landsbygden och de städer, hvarest Synagogor icke finnas, får jag äran hänvisa till Kongl. Commercecolhii ordning för Judarne af d. 13 Augusti 183S, der det uti § 1 mom. 2 heter: ”Ar ej antalet af Mosaiske trosbekännare så stort, att de lämpligen kunna utgöra egen församling, lillhöre de då närmaste Mosaiske församling.”
Det är dessutom en pligt för föreståndarne vid hvarje Mosaisk församling alt tillse, det Judebarnen komma att upfostras efter deras ceremonial-lagar.
Hvad som yttrats om svårigheten för den christne tjenaren, att få begagna sin sabbalhsdag, då Juden dertill har en annan, tror jag redan hafva blifvit till fyllest vederlagdt.
Det blir naturligtvis Judens egen förlust, om han inställer allt arbete på Lördagen för att fira sin sabbalh; men ifrån den christna sabbathens firande kan han delta oaktadt icke afhålla sina christna tjenare; 60 Den 19 Mars f. m. och jag tror ej eller att man eger skäl, att härföre anklaga någon, vare sig uti staden eller på landet.
Tvärtom har jag mig bekant hurusom judisk hosbonde ofta förgäfves sökt upmana sine chrislne tjenare till kyrkogång samt att bevista husförhör o. s. v. Hr Gr.
Liljencrantz har citerat åtskilligt utur tidskriften ”die GegenwartI anledn. af dessa citationer beder jag få hänvisa till hvad af mig uti detta hänseende blifvit anfördt och åberopadt uti mitt vid diskussionens början uplästa anförande; uti hvilket i öfrigt finnes besvarade flere utaf sednare talare emot emancipationen gjorde inkast; äfvensom skälet blifvit upgifvet, hvarföre jag under diskussionen af denna fråga, i hvad den rörer den ekonomiska lagstiftningen, likväl citerat det af mig till Const.Utsk. i ämnet afgifna mern. af d. 15 sisth Januari.
Cederström, Rudolf, har framställt den christna och judiska befolkningens närmande till hvarandra under bilden af ett äktenskap, ingånget af vissa beräkningar: eli s. k. partie de raisonnement, der likväl det ömsesidiga tycket saknades.
Det af Hr Frih:n i bildspråk framställda förhållandet liar jag, med specielt afseende på verkligt existerande ömsesidigt tycke, emellan contrahenter utaf de olika religionerna, redan vid 1840 års riksdag sökt verkliggöra, i så måtto, som jag (se R. o. Ad:s prot. för d. 24 April 1841 f. m., 24 delen, sidan 340), vid diskussionen af Jude-emancipalions-frågan, tog mig friheten att citera / den emot Lag- o. Ekon.Utskms då afgifna betänk.
N:o 54 af Hr Prof. m. ra.
Thomander afgifna reservation, uti hvilken jag instämde.
Hr Professoren Thomander hade uti denna reservation upgjort ett fullständigt förslag till Jude-förordning, hvilket förslag, eni.
Hr Professorns förväntan, hade blifvit vid dåvar. riksdagen af det Högv.
PresteSt. antaget, så vida ej detsamma så nära riksdagens slut framkommit.
Detta förslag, jemte författarens supponerade framgång deraf, åberopades jemväl nu under sednaste diskussionen inom PresteSt. af Hr Professoren och Domprosten Thomander.
Förslagets 6 § innehåller i afseende på förevar, speciella förhållande: ”Judisk man eller qvinna må ej ingå äktenskap med annan trosförvandt, utan Konungen gifver der lof till” etc.
Enl. meranämnde förslag skulle således äktenskap, Christna och Judar emellan kunna ega rum; och jag fortfar att anse denna tillåtelse vara nyttig och serdeles underlättande amalgamerandet af de Mosaiske trosbekännarne med landets öfriga barn.
Hr von Hartmansdorff har liknat Judarne vid hyresgäster.
Jag skulle tro, att hvar och en som har hus att uthyra, bör vara mån om att få behålla sina hyresgäster, om de äro stilla fredliga och ordentliga, och alt han bör behandla dem alla lika utan åtskillnad.
Det är denna likhet jag påyrkar i Statens, lika mycket som i de fremmande trosförvandternas intresse, och hvarigenom just Judarne skulle uphöra att vara en Stat i Staten.
För öfrigt kan man väl svårligen likna de Mosaiske trosbekännarne Den 19 Mars f. m. 61 med hyresgäster, då de äro landets barn såsom vi, och blifva, om de blott förändra den yttre bekännelsen, ifrån att vara hyresgäster genast värdar liksom vi andra.
Samma talare, som tillika framställde den sorgliga taflan om Polens fattigare befolkning på landsbygden och hvilkas elände han ville tillräkna de Judiska förvaltarne, glömde att upgifva huruvida den rika Polska Adeln hade samma Judiska förvaltare att tacka för denna Adels hopade rikedomar.
Hr von Hartmansdorff yttrade äfven, att krig och fred i Europa tycktes vara beroende af ett visst judiskt bankirshus; om sä vore förhållandet, och då detta bankirshus icke tyckes vilja utsläppa sina penningar åt krigslystna makter eller enskilde orostiflare, synes mig som stöde Europa i serdeles stor förbindelse till dessa Judar, för det de. i sin mån vilja bidraga till fredens och lugnets bibehållande i Europa och sålunda genom sina konservativa principer motväga de ofta åberopade judiska barikadlijeltarne.
Det är äfven nämndt, att bland Judarne icke skulle finnas serdeles många vetenskapsmän och konstnärer: jag har just här till hands en brochyr af Wergeland under titel: ”om Judarne,” på hvars baksida finnas upteknade namnen på ganska mångå celebriteter inom vetenskapens och konstens område, de der tillhöra den Mosaiska trosbekännelsen, såsom Moses Mendelsohn, d’Israeli, Salvador, Meyerbeer, Garcia, Halevy, Mendelsohn-Barlholdy, Henri Herz, Ernst, Heine, Borne, Rachel och många flera.