Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det nu skulle hända, att en person, som vore känd såsom en upplyst andlig, eller som hade oändligt mycket att lära oss, och som med sina föredrag verkade otroligt till själarnes förbättring och uppbyggelse, huru vill man i en dissenterlag förbjuda honom att i enskilda kretsar hålla andliga föredrag?
Han kan ju möjligtvis vara sänd af Gud sjelf.
Det är icke omöjligt för vår Herre att göra hvad
Han behagar, och således också att sända oss en sådan man, som upplyser oss om hvad vi ännu icke veta.
I en dissenterlag bör den husliga kretsen vara alldeles fredad.
Har man förtroende inom en sådan krets, synes det mig ganska betänkligt att låta fiskaler intränga deri och ålägga böter.
Om åter en bedragare skulle innästla sig inom en sådan krets, så måste det vara hvarje husfaders och familjs enskilda sak att utestänga honom.
En dissenterlag bör vara alldeles fri från sådana band, hvarigenom man på obehörigt sätt förhindrar den utveckling, hvartill kyrkan har rätt att komma.
Jag anhåller om återremiss å det sednare mom. i 8:de §:n.
Jag ber att få förena mig i det yrkande, sorn Frih. Cederström, Thure, framställt.
Jag ber äfven att få Deri 22 Maj. »61 nämna några ord i afseende på ett af Frih. Rudolf Cederström fäldt yttrande rör:de Hr Olivecronas reservation.
Hr Frih:n har kallat den sakrik och förtjenstfull.
Jag kan icke neka att den är sakrik, men det sednare hestrider jag; ty denna reservation synes försätta oss tillbaka ett sekel i tiden.
Jag skulle beklaga, om den utgjorde ett tecken på den ståndpunkt, hvarpå den juridiska bildningen befinner sig i vårt land; men denna reservation är offentligen afgifven, och lärer väl också komma att uppskattas till sitt rätta värde.
Jag tager för gifvet, att R. o. Ad. bifaller äfven denna §.
Jag vill blott tillkännagifva, att jag icke kan i detta fall instämma i Ståndets åsigt.
Jag anser att Utsk:ts förslag är det minsta, man kan medgifva.
Jag tror, hvilket äfven Frih. De Geer medgifvit, att §:n skulle gifva anledning till eludering, och jag anser det icke kunna vara lyckligt, att ansvaringar införas äfven på detta fält.
Det lärer dessutom icke kunna förhindras enskilda personer, som t. ex. hafva pensionsanstalter, att begagna främmande trosbekännare såsom lärare.
Någon våda, till följd af TJtsk:ts förslag, kan jag icke inse, lika litet som att det skulle strida emot 28:de §:n R. F.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till förevarande §, dels afslag derå och antagande i stället af 8:de §:n uti Kongl.
Maj:ts förslag, samt dels slutligen af Hr Estenberg, att 1:sta morn., sådant detsamma lyder uti Kongl. Maj:ts förslag, måtte godkännas, men det sednare mom. återremitteras; och skulle, till följd af sistnämnde yrkande, §:ns båda momenter göras till föremål för särskilda propos:r.
Härefter framställdes propos. å bifall till lista mom. af förevarande §, dervid svarades många nej och några ja; hvarefter gjordes propos. om afslag derå och bifall till det motsvarande lista mom. af 8:de §:n i Kongl. Majits förslag, då svaren utföllo med starka ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Efter framställda och på enahanda sätt hesvarade proposir i afseende å det 2:dra morn., blef, med afslag å den af Utskit föreslagna lydelse deraf, 2:dra mom. i 8:de §:n af Kongl. Majits förslag utaf R. o. Ad. bifallet.
Då innehållet af 9ide §:n i någon del beror af den 14:de, och samma förhållande eger rum med 1 Oide §:n, anhåller jag att 14 ide §:n först må blifva föredragen.
Sedan R. o. Ad., uppå framställd propos , till detta förslag lemnat bifall, föredrogs till följd häraf § 14. 3C:2 Den 22 Maj.
I denna § förekommer en fråga, som en reservation af Biksdagsfullmäktigen Johan Lekberg berör, och anhåller jag derföre att få uppläsa, hvad han i detta hänseende anfört: ”Vidkommande härnäst förordningen angående främmande trosbekännare och dess religionsöfning, så får jag slutligen afgifva min reservation emot den förändring, TTtsk;t vidtagit uti 14:de §:n.
Denna S, sådan den lyder i det Kongl, förslaget, innehåller en sann och riktig grundprincip: nemligen den att för affall ifrån vår Svenska kyrka fordras det vilkor, att den, som affallen- derifrån, är pligtig ingå i ett annat tillåtet religions-samfund; detta vilkor har Utsk:t behagat borttaga och i stället lemnat fritt åt den affallna att ställa sig utom all religion.
Medvetet eller omedvetet synes mig Utsk:t sträckt denna sin frihetsidé långt utöfver en tillbörlig gräns, så vidt icke meningen dermed är, att helt och hållet omintetgöra religionsfrågans lösning v'd denna riksdag, då Utsk:t med oförtydbara ord uttalat den åsigt, att det kan vara sak samma räkna sig till hedning eller bekänna sig till en kristen religion.
Betraktar man hvarthän en sådan frihetsidé kan leda, finner man genast det den undergräfver all sann kristlig religion, hvilken är den enda grundval, hvarpå samhällets bestånd och välbefinnande hvilar, så i religiöst, moraliskt, som medborgerligt hänseende; ja, den rubbar ock allmänna säkerheten i så väsendtlig del, att de största brott kunna saklöst begås.
För att visa det, behöfves blott erinras, det vår gällande Bättegångs-ordning bjuder, det ingen är vittnesgild, med mindre han kan sin kristendom, synnerligen uti de stycken, som angå edens vigt; häraf följer tydligen, att den som utträder utur vår kyrka och icke ingär i något annat tillåtet religionssamfund, icke får vittne bära; denna i Utsk:t framställda sats har majoriteten icke kunnat förneka.
Mycket mera kunde emot TTtsk:ts beslut anföras, men jag har ansett mig sagt nog för lättande af mitt samvete.
På grund häraf hemställes, att TTtsk:ts beslut i ofvan anförda delar må afslås; och att B..
St:r antaga så väl lista §:n i första förordmn, som 14:de §:n i den sednare, sådana de lyda i Kongl. Maj:ts nådiga förslag, samt i öfrigt återremittera Betänk.-t, med förständigande för Lag-Utsk:t att rätta de bestämmelser, som häraf blifva en följd.»
Utan att vilja instämma i de stränga beskyllningar, reservanten framkastar emot Utsk:ts majoritet i denna fråga, kan jag icke annat än för min del instämma i sjelfva hufvudsaken i hans reservation Jag tror att språnget vore alltför häftigt.
Den tanke, som hittills utgjort grunden för vårt samhälle, nemi. att Svenska folket är ett kristligt folk och dess Begent en kristlig husfader, pligtig att vaka öfver att landets barn uppväxa i kristlig anda och åtminstone icke derpå kunna skylla, om de sedan ej lefva i öfverensstämmelse med densamma, — denna tanke skulle helt Den 22
Maj 303 och hållet gå forlorad, om Regering och representation nu skulle förklara och legalisera, att man egde rätt att utträda ur den Lutherska församlingen, utan att ens hafva gjort sig reda för till hvilken annan kyrka man ville höra.
Har man så litet gjort sig reda derför, synes , det mig icke vara någon våda, att man stannar qvar, tilldess man stadgat sin öfvertygelse.
"Vilja de åter förneka hela kristna lärans grundsanningar, bibelns ord och allt hvad Svenska folket håller heligt, så vet jag icke hvad K.
M:t skall kunna dervid åtgöra; men det skulle i sanning vara ett bedröfligt tidens tecken.
Por min del får jag derföre anhålla om bifall till K. Mits Propos.
Med afseende å den af Frih. Hamilton nyss upplästa reservation af Johan Lekberg, har jag redan.vid de gemensamma öfverläggningarne uttalat min mening.
Jag ber nu blott att få fästa mig vid ett par ord i denna reservation.
Der står: ”att en sådan frihetsidé undergräfter all sann religion, hvilken är den enda grundval, hvarpå samhällets bestånd och välbefinnande hvilar, så i religiöst, moraliskt, som medborgerligt hänseende”.
Den kristna religionen är alldeles icke någon grundval för samhället.
De antika folken, hvilka icke kände kristendomen, bildade dock samhällen, som bestodo i många tusen år.
Redan detta bevisar att kristendomen icke är samhällets grundval, ty det är de naturliga rättsbegrepp, som äro medskapade i hvarje menniskas bröst, och hvilka icke kunna utrotas genom annat än vilseledande läror och derigenom att man vill påtruga individer och nationer religioner, som de i hjertat icke kunna gilla Derföre påstår jag att grundvalen för statens bestånd är den naturliga lagen i menniskans hjerta.
Hvad sedermera beträffar religionen i allmänhet, så blir den en individuel sak.
Den kan icke annammas af milliontal på en gång, utan den annammas på samma sätt som annat, nemligen på ett individuelt sätt.
Man kan alldrig säga så som i Upsala mötes beslut: ”Nu är Svenska folket i religiöst hän seende såsom en man”.
Ty kristendomen har varit individuel från dess begynnelse och skall förblifva det så länge verlden står.
Jag öfvergår nu till 14:de §:n i Utsk:ts Betänk, och jemför den med motsvarande § i K. M:ts Propos.
Utsk:t är enligt min tanke så mycket liberalare än K. M:t, att man har all anledning att vara tacksam för att en sådan princip blifvit uttalad och jag är fullt öfvertygad att denna princip, äfven om den nu icke vinner framgång, alldrig skall kunna förqväfvas.
Ty hvad har den rena evangeliska läran för gagn af att bibehålla tusental af individer, som icke bekänna dess läror, utan tilläfventyrs bekämpa dem?
Är det värdigt en kyrka att vilja truga och tvinga personer att stanna qvar i sitt sköte?
\ore det då icke bättre att tillstädja, det personer, som icke vilja 364 Don 22 Maj. vara i denna kyrka, få gå derifrån?
Och om de icke vilja inregistrera sig i någon af de för handen varande församlingarna, så må de få vara frie.
Så är förhållandet i Amerika, och der är det religiösa tillståndet vida bättre, än hos oss, oaktadt äfven der finnes nacken villfarelse.
Hr Olivecrona har med afseende härpå äfven behagat anföra åtskilligt, som är temligen strängt mot personer, som icke vilja förena sig i församlingar, hvilka deras samveten icke kunna gilla.
Jag skulle snarare vilja säga, att det är Staten värdigt att tillerkänna hvarje individ rättighet och frihet att tro, bekänna och dyrka Gud efter sitt samvetes röst, och icke tvinga menniskor att blifva skrymtare.
Det är visserligen sannt, såsom Hr Olivecrona i sin reservation säger, att
Staten bör hafva garanti för menniskors moralitet, ehuru blott i verldsligt afseende.
Hen beträffande deras religiösa öfvertygelse, så har Staten dermed ingenting att skaffa, utan så snart en menniska uppför sig ärligt och redligt, så är det tillräckligt
Att kalla nonconformister lösdrifvare, är temligen hardt, och jag tror icke att det skall af allmänna meningen delas, lika litet som Hr Olivecronas reservation i sin helhet.
Beträffande särskildt några uttryck i TTtsk:ts förslag, så inser jag väl att Utsk:t nödgats bibehålla dem för att derigenom bibehålla likheten med K. M:ts Propos.
Det heter t. ex. ”att han skall förmanas af själasörjaren”.
Jag återfinner icke i Skriften att en korporation skall afskiljas för att vara själasörjare
Jag känner icke mer än en enda sådan, och till honom vill jag hålla mig i lif och död; men någon annan erkänner jag icke.
Att indela menskligheten i lekmän och prester, står ej i öfverensstämmelse med kristendomen.
Ty man vet att det blott är i judendomen, som man finner prester.
Vi skola vara våra egna själasörjare.
Vidare talas det om ”affälling”.
Det är ett skymford, som jag icke hade föreställt mig skulle insmyga sig i en författning.
Det är sannt, att. det står i öfverensstämmelse med den anda af ofelbarhet och prestvälde, som genomgår hela författningen.
Men jag- måste dock kalla det ett oqvädingsord och jag föreställer mig att hvar och en, som icke delar den Svenska kyrkans åsigt, skall säga detsamma, Jag anhåller om bifall till 14:de §:n i Utsk:ts förslag.
Den nu föredragna 14:de §:n är utan tvifvel den vigtigastc i hela detta förslag till dissenterlag.
Den innehåller den hufvudsakliga princip, att det må stå enhvar, sorn enligt sitt samvete icke vill qvarblifva inom Svenska kyrkan, fritt att derifrån utträda.
Men likasom hvarje obegränsad frihet är skadlig, så bör äfven friheten i detta afseende vara något bunden.
En sådan gräns är uttalad i 14:de §:n, nemligen att den, som utträder ur Svenska kyrkan, måste inträda i någon tillåten och erkänd kyrka
Det är, enligt min öfvertygelse, icke utan vigt, att samhällets medlemmar bekänna sig till nå - Dell 22 Maj. 365 gon troslära, som är bestående och har rätt att bestå, och det är således från samhällets sida betraktadt fullt riktigt, att, om någon finner sig böra frånträda Svenska kyrkan, bör han också ingå i något annat trossamfund.
Det bör icke stå honom fritt att helt och hållet emancipera sig från all religion.
Man har sagt, att det icke skulle vara Svenska kyrkan värdigt att söka qvarhålla sina egna medlemmar inom densamma.
Jag her att härpå fä svara hvad en reservant af PresteSt,. pag. 47 yttrar, nemi.: »En stor och väsendtlig åtskilnad är emellan att för klara någon vara helt och hållet skiljd ifrån kyrkan, och att anse honom utesluten från åtnjutande af större eller mindre del af dess förmåner.
Han står i sednare fallet dock qvar inom kyrkans råmärken, om ock utanför dess helgedom.
Sjelfva det större bannet har alltid så väl i den äldre som i den protestantiska kyrkan varit betraktadt endast såsom en temporär åtgärd till upprättelse, icke till förkastelse.
Och att ålägga Domkapitlen och Svenska kyrkans presterskap att, såsom 14:de §:n i det af Utsk:t framlagda lagförslaget innehåller, i der nämnda fall förklara någon vara från Svenska kyrkan skiljd, således ställd utom dess tillsyn och omvårdnad, utan att vara upptagen i annat kristligt religionssamfund, är att af dem fordra hvad de svårligen skola kunna förena med det begrepp om kyrka, som finnes i Guds ord och evangeliskt-lutherska kyrkans bekännelseskrifter.»
Jag tror att dessa ord äro fullt riktiga och antyda den rätta uppfattningen i afseende på kyrkans förhållande till menniskan.
Kyrkan bör betrakta dem såsom qvarstående inom dess råmärke, till dess kyrkan genom sina tjenare kan återvinna dem till delaktighet i alla de förmåner, som hon kan erbjuda.
Jag instämmer med Prih. Hamilton i afseende på alla de skäl, som tala för afslag å Lag-IJtsk:ts förslag och antagande af K.
M:ts Propos. Hvad Prih. Creutz anfört emot min reservation, anser jag icke förtjena något svar och vill derföre icke dermed upptaga tiden.
Det är blott på en allmän sats, af honom uttalad, som jag önskar få fästa uppmärksamheten.
Han har nemligen sagt, att kristna religionen icke är att anse såsom en samhällets grundval.
Så vida samhället skall vara ett kristligt samhälle, tror jag att kristendomen måste anses vara en af dess grundvalar.
Jag slutar med att anhålla om bifall till K. M:ts Propos..
Cederström, Kudolf:
I likhet och i öfverensstämmelse med de åsigter, som, i början af diskussionen rör:de denna §, Frih.
Hamilton så kraftigt uttalat, är det med verklig bedröfvelse, som jag genomläst
Utsk:ts motiver för det häruti föreslagna stadgandet.
Jag hade trott, att det nu var fråga om införande af ''religionsfrihet», och icke af »religionslöshet».
Eedan med anledning af det stora språng, som en lagstiftning af sistnämnde beskaffenhet innefattar, skulle jag anse den be - Den 22 Mai tänklig; men så mycket mera, då jag pröfvar dess inre halt och väsende.
Det finnes, såsom erfarenheten visar, både inom och utom Europa, så många för samhället högst vådliga och mot dess lifs-principer så stridande sekter och åsigter, som insvepa sig i religionens täckmantel, att man måste vara synnerligen väl på sin vakt deremot.
De bedragne inhöljas i sjelfförvillelser och svärmerier, samt föras i ledband, dem de ej ana, till mål, dit ej de sjelfve tänka komma, och som äro dem till skada.
Under sådana förhållanden kan jag icke anse annat än särdeles klokt, att stadga, det man icke må ega utträda ur Statskyrkan, så vida man icke ingår i annat tillåtet religionssamfund.
Må vi ihågkomma, huruledes i sanitärt hänseende den Svenska Regeringen under den allvarsamme Carl XI genom en förordning af 1683 stadgade stränga straff mot obehörigt idkande af läkarekonst genom s. k. qvacksalveri
Det heter nemi. i Kgl. Priv. för Apotheken i riket af den 28 Juni sagde år, ord för ord på följande sätt:
"Ingo qvacksalvare, okulister, bruchsnidare, operatörer och materialister skola understå och fördrista sig, att sälja några sådane medicinska saker, som egentligen höra till Apotheken, hvarken hemligen i husen, eller uppenbarligen, vid straff och confiscation af alla deras varor; skolandes Landshöfdingarne, så snart några qvacksalva; e ankomma till lands eller vatten, straxt befalla dem att packa sig sin kos utur landet, eller hafva att vänta, att de, som andra landsstrykare, skola fasttagas och såsom Konungens förbudsbrytare afstraffas”.
Så bistert är lagens arm utsträckt mot dem, som, under sken af läkedom, äfventyra att förderfva medborgares kroppsliga välfärd.
Och denna skarpa förordning eger ännu, om jag ej bedrager mig, full gällande kraft.
Och nu skulle man i en fråga af så oändligt mycket högre betydelse, en fråga af så omätlig vigt, som den om samhällets helsa i religiöst hänseende, släppa det andeliga qvacksalveriet och materialismen löse, och blottställa samhällets stilla och trogna medborgare för alla de vådor, som kunna och kanhända äfven måste blifva en följd af en sådan lagstiftning!
Jag kan för min del aldrig derpå ingå, utan anhåller om bifall till K.
Mits Propos., så mycket mera som Lag-Utsk:t trott sig kunna, i form af en förmedling, förbättra det Kongl, förslaget.
Utskits ordförande har också vid de allmänna öfverläggningarna påstått, att K.
M:ts Propos. borde förkastas såsom en »half-mesyr”.
Om jag icke älskade att vara så öfvertygad, som jag också bör vara, om den verkliga välmening, som måste ligga till grund för Lag-Utsk:ts förslag, skulle jag nödgas anse sora en Nemesis divina, att Utskits förslag blifvit förkastadt i 2 Stånd, och att äfven i BorgareStit har inträffat, det den nu föreliggande författningen icke blifvit godkänd, utan återremitterad, och dervid hafva män, utmärkta för sin lågande frihetskänsla, Den 22 Maj. 307 yttrat, att Lag-Utsk:ts förslag icke kunde antagas, emedan det innefattade ”en half rättvisa”, hvilket vore ”det samma som en half orättvisa”.
Den åsyftade förmedlingen af stridiga åsigter har alltså ingenting förmedlat, ingenting sammanhållit.
Jag måste således, oaktadt allt erkännande af Utsk:ts goda välmening och af all den osparda, trägna flit och moda, det nedlagt på sitt förslag, afstyrka bifall dertill, under hemställan, såsom ofvan är sagdt, att R. o. Ad. behagade antaga K.
M:ts förslag i detta ämne.
Jag har icke kunnat undertrycka min åstundan att besvara ett af Frih.
Creutz fäldt yttrande derom, att den kristna religionen icke skulle vara en af samhällets grundvalar.
I sammanhang med en sådan lära har han förklarat, att det icke är någon kristlig grundval, utan idel natur, på hvilken staten hvilar.
På det Hr Frih:n icke må tro, att någon allmän förtjusning finnes incm detta Ständ öfver en sådan sats, anser jag mig skyldig uttala den öfvertygelse, att hvarken jag eller någon annan inom vårt Stånd gillar en sådan materialismens princip.
Jag har blott velat fästa uppmärksamheten på hvad en sådan lära innebär, på det att man icke må taga den för kontant.
För min del får jag för klara, att jag icke, i likhet med åtskilliga andra talare, kan fästa någon särdeles vigt vid de stadganden, som förekomma i, vare sig K. M:ts Propos. eller Htsk:ts förslag, och att det kan vara temligen likgiltigt, hvilketdera af dem man antager.
Jag kan icke finna någon svårighet lör den person, sorn utträder ur ett samfund, att tillkännagifva, det han inträder i ett annat; sådant må höra till god ordning.
Men å andra sidan kan jag icke heller finna, att det iir för den Svenska kyrkan af vigt att en person, som förklarat, att lian icke vill tillhöra henne och att han icke tror hennes dogmer, skall qvarhållas inom densamma.
' Detta anser jag ingalunda kunna lända till kyrkans anseende eller förkofran.
Hvad som för mig gör att jag anser Lag-Utsk:ts förslag ega företräde framför K.
M:ts Propos., är att det är föreskrifvet i det förra, att om man vill utträda ur Statskyrkan, så skall man anmäla sig hos sin själasörjare, sorn då ålägger en kortare betänketid.
M:ts förslag skall man deremot personligen inställa sig hos sin själasörjare, hvarigenom tillfälle lian öppna sig att chikanera och trakassera.
Då dessutom en viss ålder af 21 år är föreskrifven, kan det vara öfverflödigt att befalla dem att personligen inställa sig.
I likhet med Hr Estenberg, får äfven jag högeligen protestera emot Frih. Creutz’s yttrande, att kristendomen icke skulle vara samhällets grundval.
Ett sedligt samhälle kan icke ens ega bestånd utan att kristendomen utgör den grund, hvarpå det är bygdt. 368 Den 22 Maj.
Derjemte ber jag att fä nämna, det jag hade önskat att i Lag-TJtsk:ts förslag ordet »affälling’-1 icke hade förekommit.
Denna benämning innefattar någonting brännmärkande och lika med »kättare».
Jag tror att ett annat ord kunnat väljas.
Ehuru jag således anser Lag-Utsk:ts förslag bättre än K.
M:ts Propos., skall jag dock icke begära någon votering, i händelse det sednare varder af R. o. Ad. antaget.
Jag har redan vid början af diskussionen i dag tillkännagifva, att jag icke ämnar med någon ifver förfäkta det förslag, som blifvit af Utsk:t framställdt.
Men det synes mig i sanning, att Utsk:t i alla fall kunde vara fritaget från sådana anfall och olämpliga uttryck, som här förekommit.
Jag anser det verkligen icke såsom någon Nemesis divina, att IT. sk:ts förslag icke vunnit erkännande.
Utsk:t har sin mening, och att den icke delas af It. o. Ad. kan man icke hjelpa.
Hvad det kan tjena till, att åberopa qvaeksalvare-förordningen af 1683, da det är fråga om religionslagar, kan jag sannerligen icke förstå; men kanske det hör till saken.
Beträffande sjelfva frågan, kan man hafva olika meningar om kyrkans sanna intresse.
En talare har sagt, att Utsk:t alldeles icke sett kyrkan till godo, utan det skulle vara samhällsupplösande läror, som innehållas i Htsk:ts förslag.
Utsk:t har icke skrifvit någon lösdrifvare-förordning; hvad som utgjort hufvudtanken i Utsk:ts förslag, har varit, att det icke kan vara någon nytta för Statskyrkan att med våld qvarhålla sådana personer, som frångått dess dogmer.
Hvad kan det medföra för gagn, att man släpper ut ur kyrkan baptister, som äro kristna, men icke mormoner, derföre att de icke kunna konstituera sig till samfund?
Man släpper icke ut dem, som äro så qvalificerade att ingen annan vill taga emot dem, och Statskyrkan blir således en samlingsort för alla, som ingen annan vill bibehålla, och ett fängelse för dem, som vilja gå derifrån.
Att skylla Utsk:t för brist på religiositet, derföre att det vill förekomma sådant, kan jag icke tinna vara rättvist.
Denna åsigt kan vara oriktig; men jag anhåller, att man icke derföre må betraktas såsom hade man icke religion eller någonting.
Jag ansåg, att man tjenade kyrkan bäst genom att släppa ut ur densamma det, som icke var värdigt att der finnas, och som idre ville stanna qvar der.
Man ansåg detta vara mest i öfverensstämmelse med andan i 16:de §:n H. E. Likaså har TJtsk:t ansett klokt, att något fördröja den tidpunkt i afseende å åldern, då det skall vara tillåtet att utträda ur kyrkan.
TTtsk:t har bestämt denna ålder till 21 år, emedan man vid 18 år är så tillgänglig för intryck och exaltation, att kyrkan derigenom skulle förlora alltför mycket.
Då man genom utträdandet ur kyrkan förlorar sina medborgerliga rättigheter, bör man också uppskjuta denna tid, till dess man verkligen vet hvad man förlorar.
Dessa hafva varit TTtsk:ts åsig - Den 22 Maj. 360 ter.
De må hafva varit oriktiga; men jag tror dock icke att man bor beskylla TJtslct för allt hvad man gjort.
Jag tror också, att ju mer man bidrager till att konstituera sådana främmande samfund, desto svårare blir det att återvinna dessa medlemmar till Statskyrkan, och jag tror att Utsk:t icke alldeles saknat skäl för denna åsigt.
Jag har också hört många af de mest högkyrkligt tänkande, som ansett att det varit bäst, om en sådan föreskrift alldeles icke funnits.
Jag har dock ansett åsigten vara riktig, särskildt derföre att jag tror att man mycket lättare återvinner en person, som utträdt ur kyrkan, utan att ingå i annat trossamfund, än om han stannar utanför.
Ty den förre skall man alltid söka qvarhålla inom det samfund, der han ingått.
Det kan också icke förnekas, att ett tvifvel åtminstone kan uppstå om denna §:s öfverensstämmelse med 16:de §:n R. F.