Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom en följd af hvad jag nu anfört får jag föreslå följande: 1:0- Handläggningen af de mål, hvilka, enl. detta mitt förslag, ansetts kunna dels af andre embetsverk, dels af stationsstyrelserne öfvertagas, öfverflyttas från Förvaltnm af Sjöärendena till vederbörande auktoriteter. 2:o Förvaltnm af Sjöärendena uplöses och i dess ställe inrät - Den 4 December e. m. 339 tas ett under Depart:tsChefens närmaste ledning stående Kommissariat. 3:o Personalen inom detta Kommissariat bestämmes i öfverensstämmelse med förslaget samt erhåller deruti projekterad lön. 4:o Instruktion för Kommissariatet uprättas samt Regktet för styrelsen och ekonomien på stationerna omarbetas, i enlighet med de grunder detta förslag angifver. 5:o De af Förvaltn:ns Civile tjenstemän, som dertill kunna användas, öfverflyttas till Kommissariatet.
Resten af de med fullmakt försedda tjsnstemän inom verket bibehålller till afgång, eller annan tjensts erhållande, sina löner på indragningsstat.
Och torde, i händelse hvad som nu blifvit föreslaget bifalles, blifva en naturlig följd att sedan Förvaltn:n af Sjöärendena blifvit uplöst, framdeles och i annan ordning förordnas, huru den plats, som detta embetsverks Chef i RiksR:n innehaft, skall fyllas.
Alströmer, Jonas, upläste 2:ne motioner af följande innehåll: l:o.
I den mån folkmängden ökas, civilisationen framgår och industrien tillväxer och utbildas i Sverige, blifva närv:de, för besutenhet å jord, gällande lagar olämpliga.
En ökad folkmängd gifver anledning till och fordrar användandet af alla möjliga, inom landet befintliga, förut obegagnade naturkapitaler och utvägar till sjelfförsörjning och sjelfständighet.
Civilisationen ökar behofven och industrien upfinner medlen till dess fyllande och tillfredsställande.
Men vid allt detta är det jorden som skall, genom en ökad produktion, förse det tillväxande antalet af menniskor med oundgängliga näringsmedel.
Det är en känd sak, att en trädgård, eller annan mindre jordrymd, proportionsvis producerar mera, än hundradetals t:l:d, i en persons hand.
Hvar och en, som kan förskaffa sig ett eget bo, fordrar en plats på jorden för sin bostad, och han har rätt dertill.
Men han är derföre ej i tillfälle att köpa precist det mått af jord, som våra lagar bestämt som vilkor för tillfredsställandet af hans rättmätiga anspråk.
Resultatet häraf blir, att han får låta bli att bo, åtminstone under eget tak.
Detta skall ovilkorligen verka tryckande både på civilisation och industri, och man kan gerna säga, äfven på folkökningen.
Det invändes kanhända, att industrien kan finna bostad i städerna.
Men, i vårt med städer glest bebyggda land, är det just dessa stora mellanrum på landsbygden, som skola lemna tillfälle för industriens utveckling.
Der finnes många obegagnade hjelpmedel härtill.
Omkring dessa skola menniskor småningom samlas, till bildande af nya städer.
Sedan vi nu ändtligen insett nödvändigheten af lättade kommunikationsmedel, och börjat tillegna oss dessa, blir det af vigt att ställa allt annat i öfverensstämmelse dermed.
Men härtill fordras, bland mycket annat, äfven uphäfvande af våra onaturliga lagar om besutenhet. 340 Den 4 December e. m.
Dalarne bär, som bekant är, sin serskildta besutenhetslag.
Denna har der börjat medföra de bedröfligaste följder.
Så godt som bortglömd, har den under en längre tid icke blifvit tillämpad.
Genom arf hufvudsakligen hafva en mängd hemman sönderfallit i små, som de anses, obesutne delar, (obesutne, ehuru de, som besitta dem, skatta sig lyckliga att få göra det).
Detta har fortgått decennium efter decennium.
Emedlertid hafva de idoge, anspråkslöse, lätt förnöjde ägarne, belåtne med sina små jordlotter, om hvilka de dock kunnat säga: »detta är mitt», i trefnad vändt egen torfva, kokat vid egen härd och der upfostrat sina barn.
Lycklige i sin torftighet och sina små behofver, trodde de sig tryggade i besittningen af det, som de ärligen ärft, såsom frugt af föräldrars och förfäders mödor, och hvarpå de, med sina biförtjenster, kunde nära sig och de sina.
Under tiden har bristen på penningar, som förhindrat lösningsrättens begagnande, blifvit afhulpen genom det öfverallt i vårt land omkringgripande epidemiska raseriet att ödelägga våra skogar.
Begäret efter mera vaknar, med den retande penningen i hand.
Nu är broder icke broder mera; moder, som är enka, skonas ej, man har lagen om besutenhet på sin sida.
Det är ett brott att äga litet; straffet är att blifva husvill.
Man förgäter Guds Ord: »Ve dem, som draga det ena huset intill det andra och komma den ena åkren intill den andra», — »på det vi måge få de fattiga under oss för pen-' ningar, och dt torfiiga för ett par skor, och sälja agnar för korn.» Es. 5: 8. och Amos 8: 6.
Som exempel på förhållandet må anföras en by, bestående af trettioett matlag.
Utaf dessa äro 10 besutne och de återstående 21 obesutne.
Ibland dessa 21 äro 10 berättigade att lösa och 11 underkastade lösning.
Således ^ obesutne och mera än af hela byn i den ställning, att de måste alldeles öfvergifva sina hem.
De stackars innebyggarne lefva hvarje dag i fruktan att blifva utdrifne.
Nyligen bar en enka, som under 28 års tid, på sin såsom obesuten ansedda jord, bergat sig bra med de sina, blifvit ett offer för den ifrågav;de lagen.
Målet lärer dock f. n. vara hos Konungen.
En Dalkarl, som nu vistas i Stockholm, äger tvenne s. k. obesutne jordlotter, hvilka likväl tillsammans utgöra en besutenhet, men, som dessa höra till olika hemmansnummer, är han likväl underkastad samma hårda behandling.
Man har försäkrat mig, att förhållandet med den först omnämnda byn är nästan allmänt i Dalarne.
Rörande förhållandet i Svärdsjö socken har jag sett ett skriftligt bevis af en KommissionsLandtmätare.
Der finnes 488 besutne och 665 obesutne jordägare
Sedan man nu blifvit påmind om lagens tillvaro och börjat tillämpa den, komma säkerligen mångfaldiga menniskor, så långt penningar kunna anskaffas, att blifva drifna ifrån hus och hem.
Fruktan för lösningsrättens begagnande tillbakahåller naturligtvis spekulanter, som kunde vilja betala jördens fulla värde; de arme ägarne måste således vara nöjde med det värde, som å deras egendom bl ifver satt.
Hvilka intriger härvid kunna begagnas af de förmögnare inses lätt.
Emedlertid ödelägges skogarne, jord och hägnader vanhäfdas, detta Den 4 December e. m. 341 8r elt kändt faktum.
Men det är ej nog dermed, att en, i anseende till nuvar:de jordvärde, ganska ringa lösningssumma erhållas; denna minskas ytterligare genom deltagande till hälften i alla omkostnader.
Till deras bergning motsvarar således den återstående summan icke på långt när förmånerna af hus och hem, jemte nyttan af den lilla jordlotten.
Det skall nu i stället blifva deras lott att förr eller sednare blifva utarmade.
Principen att sam manhålla jorden till, hvad man kallar, besutenhet, skall ovilkorligen på detta sätt skapa en proletärklass, som vi varit nog lyckliga att hittills icke känna mera än tili namnet; —• en proletärklass, så talrik i förhållande till besutne, som måste försörja denna, alt en sådan försörjningsskyldighet måste i ganska många fall blifva omöjlig att upfylla.
I England och Belgien, der fattigskatten utgör den aldra tyngsta bördan, är dock, i förstn:de land, icke mer än hvar 7:de och i sistmde hvar 6:te person proletär.
Ändock är deras underhåll nästan odrägligt för de skattdragande.
Huru skall det då gå i vårt land, om en tredjedel sättes ur stånd att försörja sig?
Och vi kunna ej fördölja för oss den moraliska depravation, den illvilja, den förbittring och de uprorsfrön, som genom ett sådant utarmande måste upkomma.
Det är nödvändigt derföre att i tid förebygga detta.
Men, sådana förhållandena nu äro i Dalarne, kan detta ej ske med mindre, än uphäfvande af lagen om besutenhet.
Jag får således vördsamt föreslå uphäfvandet af 4 Kap. 9 § JordaBm, samt K.
Förordnm af d. 19 Dec. 1827, om hemmansklyfning och jordafsöndring, äfvensom alla öfriga angtde dessa frågor hittills gällande författningar.
För rusthållshemman med häst må dock gälla hvad ofvano:de K.
Förordnrg stadgar, om så nödigt anses.
Till hämmande af den, så väl för de enskildte, som för det allmänna, hotande förstörelsen och oredan, får jag dessutom hemställa till R.
St:r, att de ville hos 11. M. Konungen i underd:het anhålla, alt afgörandet af hithörande mål må blifva upskjutet intill dess R.
St:r fattat beslut rörande det nu gjorda förslaget, samt att detta beslut må genast sättas i verkställighet i afseende på lösningsrätten till obesuten jord, utan afvaktan på Riksdagens slut.
Remitterades till LagUtsk. 2:o.
Sedan vira skogar nu äro i de flesta delar af landet nästan tillintetgjorda, medgifves, att det kan synas något löjligt att börja tala om skogshushållning.
Men vi hafva dock en och annan skogssträcka ännu qvar.
Måtte vi tänka på att bevara dessa.
Det är en känd sak att skogarne, genom den attraktion de utöfva på atmosferens fuktighet, bidraga i väsendtlig mån till så väl ett lands frugtbarhet, som dess innebyggares hälsotillstånd.
Ju mera de blifva uthuggna, desto mera skall, under vanliga förhållanden, ett torrt, kallt och sträft klimat upkomma, som, åtminstone till någon del, förstörer växtligheten på jorden och alstrar epidemiska sjukdomar för menniskor och de dem omgifvande ädlare djurarterna.
När nu, i anseende till det inflytande skogarnes uthuggning 342 Den 4 December e, m. äger på de atmosferiska förhållandena, vi komma att få vida strängare vintrar än förut, men blifva i saknad af nödigt bränsle, då blir det nära nog nödvändigt att förvandla Svenska folket till flyttfoglar.
På det synnerligen våra efterkommande må kunna bebo vårt land, är det nödigt att söka rädda de skogar som finnas, och anskaffa nya, der vi, i ett tanklöst lättsinnes egoistiska vinningsbegär, utrotat dem.
I det republikanska Schweitz kan det fördragas att skogen tillhör det allmänna och att, genom dess myndighet, för hvarje år bestämmes hvad som bör huggas.
Detta fälles och fördelas på kommunerna.
Vi borde väl då äfven kunna tåla detta i vår konstitutionella monarki.
Men då våra skogar redan, till så betydlig del, äro i enskildes händer, så kan naturligtvis någon kommunalrätt här ej komma i fråga.
Men då deras bevarande eller förstörande så mäktigt ingriper i närvar:de och kommande generationers existens, så, med den erfarenhet, som våra förhållanden gifva vid handen, måste Staten vidtaga någon inskränkningsåtgärd i afseende på skogarnas förbrukning, äfvensom allvarligt beflita sig om deras återplantering och beskydda dess tillväxt.
Jag får med anledning häraf vördsamt föreslå: 1:0
Att hvarje skogsägare ålägges att indela sin skog för trakthuggning. 2:o
Att ett tillräckligt högt vite bestämmes för hygge utöfver den för året bestämda trakt. 3:o
Att gallring skall ske under upsyn af skogsbetjening, på Statens bekostnad, och efter en för honom upgjord, bestämd instruktion. 4:0
Att all till odling mindre tjenlig jord efter hand besås företrädesvis med det slags skogsfrö, som för hvarje jordart är mest passande.
At Landsh:ne updrages att, hvar och en för sitt län, låta upgöra en ändamålsenlig plan för denna skogssåning. 5:o
Der någon ej vill beså sin skogsjord, som nu är sagdt, verkställes såningen på Statens bekostnad.
Den upväxande skogen blir då en Statens tillhörighet.
Dock bör jordägaren, när huggning kan ske, af det årliga hygget erhålla någon del, som ersättning för jorden.
Af sådan skog bör äfven kommunens fattige undfå bränsle. 6;o Att vissa personer utses inom hvarje härad, för vakande öfver Skogsförfattn:ns efterlefnad.
Hvilken befattning bör ombytas för hvarje år och bestridas utan lön.
Gr. von Rosen, Adolf Eugene, upläste följande motion:
Den, som framträder med något nytt, det må vara i hvilken riktning som helst, måste vara beredd på att röna motsånd, dess häftigare och starkare, ju äldre och säkrare förskansade de läror, fördomar eller föreställningssätt äro, mot hvilka han upträder.
Jag Den 4 December e. m. 343 blef derföre icke öfverraskad, då min vid sista Riksdag väckta motion om anslag för inrättande af ett homöopathiskt sjukhus här i hufvudstaden inom detta hus bestreds uti mindre hofsamma uttryck af Chefen för Midicinalverket i Riket, och endast inom Högv.
PresteSt. fann något understöd.
Men jag är öfvertygad, att den tid ej är fjerran, då mitt förslag, ehuru vid sista Riksdagen förkastadt, skall vinna framgång hos Sveriges Ständer.
Ja, jag vågar föreställa mig, att redan vid denna Riksdag tiden dertill är mogen, och att ögat, öppet för hvad som sker i den öfriga verlden, ej skall blunda för de ofantliga sanitära och ekonomiska fördelar, homöopathiens officiella erkännande och införande i vårt land skall åt detsamma bereda.
Det är förgäfves att vilja förneka värdet af en läkemetbod, som, i kamp med tusenåriga dogmer, tagit under e'n mansålder en sådan utbredning, att den utöfvas i närvaride stund af 6000 lill namnet kände läkare i alla delar af verlden.
Också har, såsom man af tidningen Le Nord för d. 26 sisth Sept. erfarit, vid den då i Briissel samlade internationella homöopathiska kongress, Presidenten för Belgiens Medicinalstyrelse, Fallot, såsom representant för äldre medicinska tänkesättet, uti ordalag, som göra honom heder, erkänt homöopathiens jemförlighet dermed, äfvensom att, ehuru på skiljda vägar, de båda skolorna söka samma mål, samt gifvit sin hyllning- åt de sträfvanden, homöopathien gjort för dess upnående.
Man stöter sig på de små doser, homöopathien i gemen använder, och man gycklar med den oändligen fina fördelningen af läkemedlen, som Hahnemann införde och föreskref.
Men först och främst är dosläran icke det väsendtligaste af homöopathien, utan den såsom naturlag allt mer och mer sig bekräftande satsen, att sjukdom bolås genom medel, sorn hos den [riska förorsakar ett likartadi lidande; och för öfrigt förklaras verksamheten af de små doserna tillräckligt af den alldagligaste erfarenhet, om man egnar någon upmärksamhet deråt.
Det är en känd sak, att, då personer falla i vanmakt, man sätter under näsan på dem eau de lys, eau de cologne, ättika eller dylikt, och de vederfås.
Huru oändligt ringa är den qvantitet af materie, som här verkar?
En liten blomma fyller hela nejden med sitt doft, ingen våg förmår att angifva, intet reagens att framställa eller upfånga, ingen analys att ur luften uttaga dessa atomer af vällukt, som uplifva och förnöja oss.
Och å andra sidan, huru obetydligt i qvantitativt hänseende är t. ex. giftet af en skorpion, som ger döden?
När man besinnar dessa och tusen andra likartade förhållanden, skall man icke finna det ringaste underligt, att homöopathiens små' doser kunna vara verksamma till helsans återställande, och man fattar, att det är icke massan, utan de så att säga inre egenskaperna, som gifva kraften; att följaktligen ett läkemedels verkan beror icke på en stor qvantitet, utan på de nämnde egenskapernas öfverensstämmelse med riktningen af organismens egen verksamhet till helsans återvinnande.
Homöopathien räknar i vårt fädernesland en högre ålder än 344 Den 4 December e. m. i flera af Europas öfriga länder.
Det är 30
Sr sedan densamma, genom den ryktbara naturforskaren och vetenskapsmannen Göran Wahlenberg, hos oss gjordes känd och vann sina första adepter.
I närvarande stund finnas dock visserligen endast 3:ne legitimerade läkare, som utöfva denna läkemethod, men det gifves ingen landsort, der icke bland presterskapet och bildade ståndspersoner ganska många äro varma anhängare deraf och med stor framgång begagna densamma till botande af sjukdomar hos så väl menniskor som husdjuren.
Att en månadsskrift för homöopathien kan här utgifvas, är ock ett bevis på det deltagande läran äger, trots det motstånd och de förkastelsedomar, som den af Staten erkända och fostrade läkareskolan ej spar att emot henne använda.
Det är, i min tanka, en skyldighet emot de många tusende, som önska att äga homöopathisk läkarevård, och derjemte en pligt ur vetenskaplig synpunkt, att bereda en offentlig anstalt, der på en gång de obemedlade kunna komma i åtnjutande af en sådan sjukvård och ett tillfälle gifves att anställa en jemförelse emellan de båda behandiingssättens resultater.
Hvar och en, som af egen erfarenhet lär känna homöopathiens välgerningar, måste önska en sådan anstalt, äfven derföre att den skulle blifva ett kraftigt bildningsmedel för danande af homöopathiska läkare.
Ty så länge alla Statens institutioner för läkarebildning gå ut på att fostra endast lärjungar af den gamla skolan, så lange alla offentliga tjenster och dermed förenade förmåner äro tillgänglige endast för dem, fordras det ett starkare vetenskapligt intresse och en större karaktersfastbet att egna sig åt homöopathiens studium och utöfning, än man kan hos mången påräkna nu för tiden.
Jag får således härmed vördsamt förnya min i detta ämne vid sista Riksdag väckta motion, och tager mig friheten föreslå, att ett homöopathiskt sjukhus måtte för allmänna medel inrättas här i hufvudstaden, samt ett årligt anslag af till en början 30,000 R:dr runt dertill af R.
St:r anvisas.
Att för en så inskränkt summa endast ett ringare antal sjuksängar kunna underhållas, säger sig sjelft; men jag är öfvertygad, att utgången af det i en liten skala gjorda försöket skall leda till anstaltens snara utvidgande, och det ändamål jag åsyftar skall då så mycket bättre upnås.
Skulle emedlerttd R.
St:r, vid pröfningen af de många behof, som taga Statens tillgångar i anspråk, icke kunna för det ändamål jag här ifrågasatt, eiler inrättandet af ett fullständigt homöopathiskt sjukhus, anslå den begärda summan, gifves det ett annat medel att i viss mån upnå samma syftemål, nemi. genom inrättandet af en polyklinik för homöopathisk sjukbehandling, och jag får alltså alternativt hemställa, att, i händelse icke mitt första förslag om anslående af medel till en homöopathisk sjukhusinrättning kan bifallas, en så kallad polyklinik för homöopatisk sjukvård måtte varda stiftad och med anslag af allmänna medel försedt.
Det torde vara öfverflödigt att nämna, det med polyklinik förstås en sjukvårdsinrättning, der mestadels icke sängliggande, men med långvariga sjukdomar behäftade personer behandlas, och der Ö«n i December e. m. 345 afven
St yngre läkare undervisning om läkesättets användande meddelas.
Till en sådan anstalt lemnar bomöopatbiens fosterstad Leipzig en förebild, som kan tjena till efterföljd äfven hos oss.
En polyklinik egnar sig allrabäst för sådana sjuka, som innefattas under benämningen pauvres honteux, hvilka kunna gå till och från sjukvårdsanstalten, eller, med andra ord, icke, så sjukliga de ock äro, hållas af sjukdom sängliggande.
Dock bör anstalten äfven vara redo att, vid anmodan, behandla sängliggande personer i närheten.
Sådan är upgiften för den homöopathiska klinik, som nu under mera än ett tiotal af år arbetat i Leipzig.
Om nyttan och framgången af dess verksamhet, samt huru den tillväxt och alltmera tillvunnit sig allmänhetens förtroende, kan man förvissa sig af följande tabell, som föreståndaren D:r Muller offentliggjort.
I sjukvårdsanstalten blefvo år 1843 intagne 428. 1844 » 608. 1845 » 713. 1846 » 762. 1847 » 777. 1848 »> 973. 1849 » 1088. 1850 » 1190. 1851 » 1284. 1852 » 1741. 1853 » 1905. 1854 » 1869. 1855 » 2318.
Under dessa 13 år hafva sålunda tillhopa 15,656 sjukdomsfall der blifvit behandlade, och det är såsom ett obestridligt förhållande anmärkt, att denna homöopathiska polyk
I i n i k de sednaste åren vida öfverflyglat universitetets polyklinik i samma stad.
Såsom förstling af homöopathisk sjukvårdsanstalt äger en sådan po I y k
I i n i k i det fall företrädet, att den kostar betydligt mindre än ett sjukhus, men ändock motsvarar det dubbla ändamålet, nemi. a) att genom offentlig sjukbehandling ådagalägga den homöopathiska läkemethodens verkliga företräden, och 6) att afhjelpa mången af sjukdom lidandes behof.
Unge läkare skulle derigenom få tillfälle att närmare än genom böcker, hvilka, utan rön i praktiken, ofta äro ett dödt kapital, få lära känna och pröfva sjelfva läkemelhoden, och en mängd sjuke, med långvarigt lidande, mest ibland den fattigare klassen, deraf finna hjelp och lindring.
Till en sådan anstalt erfordras allenast en lokal af 6 å 8 rum, deraf 2 ä 3 för mottagning af sjuka på vissa timmar, 2:ne till bostad för underläkaren, l för medikamenlsberedningar och samling af medikamenter, samt 1 för vaktmästaren, hvartill kommer aflöning till en l:sta och en 2:dra läkare, jemte nödig betjening, samt kostnaden för medikamenters anskaffande och beredande; hvilket allt, enl. hvad jag föreställer mig, kan bestridas med ett anslag af 8 ä 10,000 R:dr r:mt årligen.
Om remiss af denna motion till SlatsUtsk anhålles vördsamt.
Regärdes på bordet. 346 Dea 4 December e. ,m. Frih.
De allmänna politiska förhållan den i Europa, ovissa och vacklande vid slutet af ett krig, som dock ännu icke blifvit afslutadt, böra rättvisligen ådraga sig alla Staters upmärksamhet för ordnandet af Militär-väsendet och Försvars-skicket.
Om detta kan sägas vara angeläget för alla Stater, huru mycket vigtigare bör det icke synas vara för oss, då vårt lands läge mellan östern och vestern gör detsamma till vesterns vaktport emot östern och österns gifna anfalls-punkt i vester.
I fråga om ordnandet af ett lands försvar, antagande hvilka planer som helst, måste man likväl lägga ett till grund, såsom det ena nödvändiga nemi. landets ekonomiska resurser och de tillgångar det kan och bör undvara för det nationela försvaret.
Hvarje plan som icke är heräknad derpå, är i mer eller mindre grad felaktig.
Om den K.
Proposm i 4 och 5 HufvudTitlarne vinner framgång, som jag för min del önskar, så skulle Landsförsvaret kosta oss R:dr r:mt 9 mill.
Sjöförsvaret ,, .,4 mill.
Summa 13 mill. eller något mer än hälften af hela vår inkomst-budget, som upgår sin helhet till 25| mill.
Till jemförelse får jag uplysa om hvad andra Stater betala till Försvars-väsendet.
För år 1854 ägde Preussen Stats-inkom ster lil mill.
Th. deraf Krigsväsendet 28 „ „ eller ungefär!. £ af det hela.
England under kriget finans-året 1855—1856:
Inkomster 155 mill. P. St.
Till kriget och krigsväsendet ... 47 » » eller ungefärl. ^ af det hela med alla krigs-kostnader inberäknade.
Inkomster öfver 73 mill. fl.
Krigs-ministérn ......... 1 ljj » Flottan 7| » Summa 19 mill. fl. eller ungefärligen ^ af det hela.
Norrige 1854:
Stats-inkomsten, Statsfyllnads-summan 13^ mill.
R:dr r:mt. deraf till Flottan 1,580,000 » » för Landtförsvaret . . . . . ■ 2,950.000 » » Summa 4,530,000 R:dr runt. eller ungefärl. ^ af det hela.
Ingen kan sålunda med stöd af de anförda exempel rättvisligen skylla oss för att icke anslå allt hvad vi kunna och böra för vårt försvar.
Men om äfven dessa begärda summor, såsom det antydes och förklaras i SjöMinisterns underd. anföranden till StatsRåds-prot:t likväl icke äro nog, endast behöfliga för att fylla de allra oundgängligaste behofvon, då tvekar jag icke att uttala Den 4 December e. m. 347 ordet, reorganisation af vår Flotta och det aldra skyndsammast, på det vi må vinna tid, ty den som vinner tid, han vinner allt.
I fråga om en sådan reorganisation bör undersökas om felaktigheterna ligga i detaljerna eller i hufvudprincipen.
Allt hvad som rörer de ekonomiska detaljerna i Militär-väsendet är noggrant för att icke säga snålt beräknadt.
En Kapten, äldsta Kapten vid Genicorps, t. ex Arbt är föreslagen till lön 3000 R:dr, en KaptenLöitnant vid Flottan 2,200 R:dr; jemförom dessa löner med något civilt embetsverk t. ex. JustitiaeRevision.
En Prot.Sekret. har der 3,500 R:dr, en RevisionsSekret.
4,500 ä 5,000 R:dr.
En UnderLöjtnant vid Arbt 800 R:dr, vid Flottan 00 R:dr.
En Kopist deremot 1,000 R:dr; en Vaktmästare i Revision 600 R:dr.
Jag är osäker på i hvad mån civila tjenstemän göra tillskott till PensionsKassan; militära tjenstemän betala ganska mycket till deras PensionsKassa. En Kapten af Arbt är föreslagen 1,500 R:dr r:gs pension; en Prot.- Sekret. 3,000: en RevisionsSekret. 4,000 R:dr r:gs. En KaptenLöjtnant vid Flottan ungefärl. 17 å 1800 R:dr från deras egen pensions-fond.
Jag anser sålunda i detalj ingenting vara att förändra.
Felet måste bestå i sjelfva organisationen.
Låtom oss kasta en blick på densamma.
Vi hafva i alla tider äflats att hafva en stor Flotta.
Vissa tider af vår historiska utveckling, då vi ägde nästan alla Östersjöns länder, kunde en sådan åsigt försvaras af mångahanda skäl.
Nu reducerade till vår halfö, hafva vi icke samma behof af en flotta till samma storlek som förr.
Såsom ett oeftergifligt vilkor för en Flottas duglighet och tjenstbarhet, anser man hennes öfning.