Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu var jag åter inne i den ruskiga skrubben, der ett omärkligt luftdrag ånyo hotade ljuset och kom mig att tro, att detta, och icke mitt hastiga utrop, släckt det första gången.
Med handen höll jag för ljuset och placerade det så, att det stod i skygd för luftdraget, men då lemnades likvisst hela det gapande hålet af den gamla trollaktiga dragkistan alldeles i skuggan.
»Hvad betyder det,» sade jag till mig sjelf för att trösta mig öfver detta mitt missöde, och för att gifva mig mod, »min hand har ju i alla fall ingen förmåga att se, blott att känna;» och med ett: »allons! courage!» stack jag hastigt in handen och armen så lång den var, vred den i en sned, obeqväm ställning och famlade på djupet af den förborgade lådan.
Var den tom?
Tron J väl att jag så länge uppehållit eder med denna långa inledning och beskrifning för att nu gäcka hela eder nyfikenhet med detta infama ord: »lådan var tom!»
Jag medgifver att detta kunnat hända någon af de stora mästarena, Washington Irving, Scott och till och med vår Almqvist, men jag, för min del, är en hatare af attraper som äro tomma.
De må få innehålla hvad de behaga, men tomma få de icke vara.
Jag blir då så harmsen, så illa till mods, så verkligen förtretad, äfven på dessa stora mästare, och hvad skulle ni då icke blifvit det på mig, om jag, efter alla dessa försök och motgångar, blott utropat: »och lådan befanns tom!»
Nej, nej, hon var ingalunda tom, utan tvärtom, uppfylld med så många heterogena saker, att jag måste taga hvad jag först fick fatt uti, för att vid ljuset bese hvad det kunde vara, emedan handsken hindrade mig att rätt noga känna, och emedan jag icke hade någon egentlig håg att nu öfva mina bara fingerspetsar med denna fina känslighet, som man har i dem, och hvaraf de blinda så väl veta att begagna sig.
Det första jag drog ur lådan var något hårdt, aflångt, besynnerligt.
Vid nogare skärskådande var det ett gammalt murket fodral, fordom betäckt med sammet, hvaraf dock endast en och annan liten lapp, lemnad af rottorne som gnagt undan den för att komma till det delikata sekelsgamla klistret, voro öfriga.
Till hvad för en pièce detta foderal begagnats, var icke möjligt att se; troligen till någon toilettsprydnad nu mera alldeles försvunnen ur minne och bruk.
Det andra jag framdrog, var sista lemningarne af en alnslång solfjäder af ben eller horn, allt för besynnerlig.
Det tredje, och tron J väl, mina vänner, härmed slutades hela min undersökning, ty just som jag tog det, tyckte jag mig känna någonting som sprang öfver armen, men jag hade dock nog sinnesnärvaro, att ej i den hastiga vändningen med armen och handen släppa mitt fynd, utan nu drog jag ut, ja gissa hvad, ty det lönar verkligen att gissa på.
Jo, ingenting mer och ingenting mindre, än en hel bunt af skrifna papper, gula som vax, och bläcket rödbrunt och nästan utplånadt på många ställen, alltsammans sorgfälligt ombundet med en segelgarnsstump, som dock brast så snart jag tog i den.
Detta var ett märkligt tecken att dessa skrifter legat rätt länge orörda på detta ställe, ty de många, hårdt åtdragna knutarne bevisade, att snodden varit ganska stark när den bundits om de åldriga papperen, men att den multnat på en »liten tid», en femtio år minst kanske, ty det vill det väl till för att ett så bastant segelgarn, som detta tycktes varit, skulle alldeles multna ofvan jord.
Från golfvet fick jag samla ihop alla papperen, hvilka voro många och lösa, samt luktade horribelt illa af mögel, fukt och gammal igenläst kyrka.
Jag måste lägga dem på kakelugnen en lång stund innan jag kunde taga i dem, sedan slog jag dem sakta mot hvarandra, men dels uppsteg då ett det allra obehagligaste stoft i min näsa och mina ögon, dels gingo de sönder vid denna manöver, och dels hade jag icke hjerta att väcka den stackars
Anna åter till alla sina, ändteligen för sömn och trötthet efter resan vikande, spöktankar och gastkramnings-föreställningar.
Med en handduk torkade jag således dessa papper, som jag i detta ögonblick ej velat sälja för något pris, ty klockan var ännu ej mer än litet öfver elfva, höstnatten visste jag skulle blifva lång, och ehuru jag väl icke hade Annas spökrädsla, hade jag dock ingen egentlig sömnlust, och kände i förhand, att jag icke skulle finna någon sådan uppe i den höga bädden, till hvilken jag klättrade från en stol till en kommod o. s. v., för att sedan nedsjunka på ett nästan hemskt sätt, i dessa falskt pösande eiderdunsbolstrar, allt med mitt manuskript i handen, hvilket jag oupphörligt höjde upp i luften, att icke mitt fynd skulle sjunka lika som jag sjelf.
Men snart hunno vi båda så fast botten man kan finna på eiderdun, jag drog det styfva, kanske 200-åriga sidentäcket öfver axlarne, och den tunga silfverstaken med sitt gammalmodiga, gula, oformligt tjocka vaxljus, så nära det kunde komma, utan fara för de gamla sexstyfvers- tjocka, mörkröda damast-sänggardinerne, som tunga och bebrämade med massiva, lurfviga guldfransar, hängde rundt omkring den oformligt stora sängen, i hvilken min tant försäkrat mig att Högsalig H. M.
Konung Adolf Fredrik och likaledes H. M.
Drottning Lovisa Ulrika, sofvit excellent, allt intill sena morgonen, när de, »för flera år tillbaka», besökte hennes föräldrar.
När jag kommit i en beqväm och treflig ställning samt rangerat alla min tants öfverflödiga dunkuddar så, att de passade mig, drog jag ändteligen fram mitt fynd, och började läsa, samt läste med största uppmärksamhet, yttersta förvåning och ett stigande intresse följande:
– – – Dock, med denna läsning uppskjuta vi tills en annan gång.
Allt nog, mina vänner, att J nu verkligen veten huruledes i mina händer och min ego är kommet:
Det brungula manuskriptet, hvarom vidare framdeles, om J hafven tålamod att vänta derpå.
Enkans Son.
»Bästa hustru lilla, har du något läskande att gifva mig till att dricka? jag är så varm och så törstig,» sade Waller, när han trött och svettig inkom från sitt vaggande, böljande, gyldene råggärde, der skördarens lia afmejade de fullmogna axen med samma frossande ifver, som dödens de halfmogna menniskornas lif.
»Ja, det skall du gerna och genast få,» svarade Elfrida, kastande ifrån sig den fina skjortan, om hvilken hon just nu med konstfärdig hand stickade den sirligt afrundade kragen.
Hon ilade skyndsamt bort till den prydliga nyckelkorgen, tog en blank nyckel derutur, torkade i förbifarten med sin näsduk bort några svettdroppar på den älskade makens panna, fick en varm men hastig kyss på den lena handen, och hastade ut.
»Märtha!» sade hon till den gamla trogna husjungfrun, den enda af hela tjenstfolkspersonalen, som rågskörden lemnat inom hus, »tag denna karafin, skölj den väl, skynda sedan ned till springkällan, och hemta upp friskt vatten till Löjtnanten.»
Under tiden sprang fru Elfrida sjelf ned i källaren, tog der en butelj hallonättika, Wallers älsklingsdryck, och kom snart sjelf in med en liten bricka, på hvilken den nyss uppdragna buteljen, den sig af friskhet och kyla immande och perlande vatten-karafinen, och ett par stora, slipade dricksglas småvänligt klingade mot hvarandra.
En härlig musik för en törstande!
Medan Elfrida hastigt bestyrt om detta, hade Waller pustande aflagt sin rock, och i skortärmarna kastat sig, halft sittande, halft liggande, på den beqväma soffan, och den sjuårige sonen hade klättrat upp på faderns knä, och fadern hade kysst honom och låtit honom sitta qvar, ehuru tung och varm han var.
Men kärleken är starkare än sjelfva eldens mest rasande lågor, än hela jordens millioner centners tyngd.
»Pappa, jag är äfven törstig!» sade Adrian.
»Gosse, då skall du äfven få att dricka!» svarade fadern; och nu kom Elfrida med den klingande, efterlängtade brickan.
Den rent af menskliga naturen, ett brinnande begär, lyste i Wallers öga när han tog buteljen, först hällde litet deraf i glaset, och sedan fyllde det med det frestande, krystallklara och iskalla vattnet.
I ett enda drag tömde han det stora, öfverfulla glaset.
»Du dricker för mycket och för häftigt,» sade ömt bekymrad Elfrida, när Waller ånyo, utan mellanrast, tillagade ännu ett fullt glas.
Waller svarade intet, slog blott sin arm om den älskade makans smärta lif, och fasthöll henne med bricka och allt, tills han tömt i botten äfven det andra glaset.
»Ah! det var skönt!» sade han, »och endast en kyss af dig kan vara skönare, du älskeliga qvinna!»
Och nu fick han den, och nu sjönk Elfrida ned vid hans sida, och nu bildade fader, moder och son en grupp så skön, så herrlig, att äfven den lefnadströtte som ilar mot grafven, äfven affärsmannen som med brådskande steg skyndar förbi för att göra en stor mäster-kupp, äfven den rättssökande som fruktar att fatalietimman i hvart ögonblick skall slå, äfven älskaren som ilar till den älskades möte, äfven fjeskaren som alltid har brådtom, och den öfver öronen skuldsatte som flyr för sina björnar, skulle stadnat ett ögonblick, och kastat en blick på denna tjusande tafla.
Men nu såg dem hvarken den ena eller andra af alla dessa, nu såg dem intet menskligt öga, utan blott en stråle från det himmelska ögat, från all kärleks urkälla, föll på dem och genomträngde dem.
»Du är grufligen svettig, du arbetar sjelf, och för häftigt,» sade Elfrida, med mildt förebrående ton, och torkade bort de framperlande svettdropparne på mannens vackra, öppna panna och den solbrynta kinden.
»Ja visst gör jag så,» svarade Waller, »men det är så friskt och så roligt att bruka sina manliga krafter.
Det är så ledsamt att stå stilla och se på, när armar och skyndsamhet behöfvas öfver allt, och lätt och muntert och lustigt går allt arbete nu, då det åter fordom gick tungt och svårmodigt.»
»Ja, så är det!» sade Elfrida och smög ändå närmare till makens bröst.
»Allt går nu så lätt och så roligt.
Allt är så behagligt, så angenämt.
Vi vakna och vi somna ej numera i bekymmer, och mörka utsigter för framtiden och sjelfva den gryende morgondagen.
Jag känner mig nu alltid glad, alltid lycklig, aldrig trött och uppgifven, hungrig och utvakad, som det väl i fordna dagar någon gång kunde hända.»
»Ja, du må tro,» sade Waller, »att det var en syn som mången gång, de första åren af vårt äktenskap, höll på att slita hjertat ur bröstet på mig, när jag såg dig, du sybaritiskt uppfödda varelse, du fina späda orangeriblomma, som med dina små silkesfingrar förut aldrig vidrört annat än piano’ts elfenbens claviatur, guitarrens strängar, penseln och den subtilaste synål, att se dessa samma små händer förrätta grofva, hårda värf, att se dig i dessa förnöta dina dertill alldeles opassande lätta fina kläder, och icke hafva den ringaste utsigt att kunna skaffa dig nya, att se dig sträfva hela dagen och ofta fukta din hufvudgärd om natten med en tår, som du förgäfves försökte dölja för mig, för mig som ändå såg den, och, hvad värre, kände den bränna på mitt samvete, ty detta anklagade mig mången gång, att jag omvärft dig med min kärlek och mitt armod.
»Ack, så du talar!» sade Elfrida.
»Och hvad du misstog dig, om du den tiden verkligen kunde tro, att mina tårar flöto för mig, för min egen skull.
Nej, nej, ur samma källa derifrån all den lycka flöt, som vi dock i rågadt mått egde, oaktadt all brist och fattigdom, allt saknande af hvad vi fordom varit vanda vid, ur samma källa flöto äfven mina tårar, ty de voro endast af kärlek.
O! hvad jag led när jag såg dig, icke halfuthvilad, lemna din bädd vid första tuppgal hvar enda morgon, när jag såg dig icke halfmätt lemna den dåliga måltiden, när jag såg huru du aktade dina fina kläder, din uniform, och hur de sletos och förnöttes ändå slutligen, hur du nekade dig hvarje lifvets beqvämlighet och njutning, och hur du sjelf marterades af att ej kunna bjuda dem till mig; när jag hörde hur du suckade då posten ankom och blott medförde bref, som påminde om pengar, pengar och alltid pengar, eller bref som qvitterade sådana, och icke en enda tidning till dig, som ändå hade detta, den bildade och i verlden uppfödda mannens behof att följa sin tid och dess tilldragelser; att se dig, som alltid törstat efter vetande och själaspis, sakna alla böcker, all möjlig tillgång på dessa snillets utgjutelser, som för mången har makt att ersätta bristen af allt annat, och när dina kamrater kommo till oss, när dessa bättre lottade sågo sig omkring, och du märkte att deras blickar blott möttes af vårt armod, och du så väl visste hvad de skulle tänka!
O hvad jag led! jag ville gerna sjelf hafva vakat, hungrat och törstat, kunde jag bara dermed afhjelpt en enda af de tusende bristerne; men huru jag än sträfvade, så tjenade det blott negatift, eller till afböjande af ett ondt, men aldrig till förskaffande af något godt.»
»O det skall du icke säga,» svarade henne Waller.
»Just din styrka, ditt mod, din kraft att bära tyngden af vårt armod, gåfvo äfven mig mod och krafter att arbeta för oss.
Om du dukat under för vårt oblida öde, så hade jag måhända äfven gjort det.
Således gagnade ditt hurtiga sträfvande mera än du tror, och mitt hopp på framtiden växte alltid af ditt förtroende till min förmåga.
Men nu skola vi ej mera tala om de mulna dagar, utan om de ljusare som gry.
Vet du, hustru lilla! just i dag under middagsrasten räknade jag efter, att om jag i några år till, och det bör jag med skäl kunna hoppas, får så god skörd som dessa sista trenne åren, sedan allt kommit i ordning, cirkulationen, ladugården m. m., så är äfven denna lilla egendom, hvaraf jag icke egde en lapp när jag hade köpt och tillträdt den, så är den betalt och – min!
Ser du, hustru lilla, den tankan är ändå ljufligare än synen af all den lilla comfort, som vi efter hand skapat omkring oss vid växande tillgångar, ty i denna öfvertygelse ligger säkerheten, att det goda ej allenast kan bestå, utan äfven dagligen öka sig, och att vår Adrian en gång framdeles ej skall behöfva kämpa mot nöd och bekymmer för sin utkomst, så som vi det gjorde, i denna tid då kärleken vill vara allrådande och ej tål att störas af för mycken, för låg prosa.»
»Ja, men oaktadt de onda dagarnes prosa,» sade Elfrida leende, »så stadnade dock ett oändligt haf af ren poesi qvar i vår kärlek, eller huru, min älskade Adelbert?»
Mannen tryckte henne blott, i stället för hörbart svar, till sitt hjerta, och de båda lyckliga makarne fortsatte långt inpå den sköna, månbelysta Augusti-aftonen sina ljufva, förtroliga, innerliga meddelanden om minnen från ett fordom och förhoppningar på en kommande tid, och förnöjelsen öfver den som var, hvilket dock är kronan på allt godt.
»Så inslumrade de, dessa lyckliga, utan att se spöket som stod hotande öfver dem, med bilan skarpslipad, endast hängande på ett hårstrå, och detta brast, ty nio dygn efter denna dagen och denna natten hade Elfrida vakat i nio dagar och nio nätter, och stod nu, tröstlös, mållös, kraftlös, men o ve! långt ifrån hjertlös, ty hjertat var brustet, men slog dock af oändeligt qval ännu i det arma bröstet, vid den bädd der den älskade maken, den enda vännen, det enda stödet, hennes lifs lif och själs afgud, låg blek och kall, med ett för evigt afstannadt hjerta, ett för evigt tillslutet öga.
»O! de två iskalla vattenglasen!» suckade nu Elfrida med för sen ormstingande ånger.
Hade ej den högt gråtande sonen stått vid hennes sida och ropat henne qvar i lifvet, så hade hon säkert kastat sig öfver det dyra stoftet, och der utandats detta lif, som numera icke egde ringaste värde för henne.
Men nu fick hon det icke, och hennes första rediga tanka blef: O du barn! som så nära kostat mig lifvet vid din födsel, du kostar mig nu saligheten att få dö vid hans sida, och ändå, ändå älskar jag dig, är du mig outsägligt kär, och jag vill lefva för dig.
Så tänkte Elfrida, och hon lefde äfven, ty sorgen, den hjertfrätande och stora, den verkar ofta på menniskan hvad den barbariska seden att afhugga det lummiga trädets löfrika krona verkar på stammen.
Trädet står der icke mera och njuter af sitt eget sköna lif, men stammen står naken och aflöfvad, lefvande blott i telningarne som skjuta.
Men tiden, den ohejdbare, han stod ej stilla vid detta ett ögonblick, han såg Elfridas oändeliga lidande, fasade kanske, ty allt hvad som rör sig och har ett lif, måste äfven hafva ett hjerta, men flydde allt jemt och förde i sitt spår, först den rena, kolsvarta obemängda hjertesorgen, och så den askgrå, med sina tusen små och stora bekymmer uppblandade, och slutligen den der brokiga och mångfärgade, som så fort svingar sig förbi blicken, hvart den än må vända sig, att ett oändeligt haf af hvit, enahanda svepningsfärg tyckes vara bredd öfver verlden och alla de föremål som der fordom hade ett värde, ett intresse, men som nu ligga der så fullkomligt likgiltiga och liknöjda, både i subjektif och objektif mening.
Dock, det dröjde länge innan Elfrida hann ända dit.
Under den der askgrå, hjertat sönderplockande sorgen, såg hon på en gång alla sina förhoppningar på en lugn och oberoende framtid uppgå i rök och nedläggas i aska.
Egendomen försåldes till underpris.
Fordringsägarne fingo sitt, stoppade det med glädje i fickan, och gingo sina färde, utan att ens vända sig tillbaka, utan att kasta en blick på enkan, som fick intet.
Lösöreboet försåldes äfven, ty endast af detta hade modern och barnet att vänta de fyrkar, hvaraf de hädanefter skulle lefva.
Elfrida var glad att icke så mycket hänga fast vid jorden och dess småsaker, att hon ej med en blick af denna liknöjdhet som tankarnes högre lyftning lyckligtvis alstrar, kunde se ned på alla dessa välkända kära ting, som i de ljufva förgångna dagarne varit stumma vittnen till hennes stora skyhöga lycka, och små tums höga sorger, ty så föreföllo de nu, sedan de alla voro bakom tiden.
Dock framträdde äfven här mången gång den menskliga svagheten, och Elfrida tryckte mången kär sak först till sitt hjerta, så till sina läppar och sist till de våta ögonen, innan hon lemnade den i auktionistens hand, för att sedan höra den under skratt och skämt, speord och begabberi, utbjudas och påbjudas, bortslås för halfva värdet, och bortbäras af villfrämde händer.
Hvad hjertat och känslan under sådana stunder lida, det skulle de skämmas att redogöra för, men icke så lågt står det, på lidandets mångtonade, högt, högt uppgående skala.
Elfrida flyttade nu till närmaste gymnasiestad, med spillrorne af all sin husliga och hjertliga lycka.
Här hyrde hon några simpla rum långt borta på en bakgata, och som staden var en af de större provinsstäderne, lefde hon der alldeles obemärkt med sin son, och sin oafvikeliga sorg, och sin gamla trogna Märtha.
Men nu ville det oblida ödet, att hon icke kunde lefva af den knappa ränta, som det försålda lösöreboet gaf. Kanske hade hon väl kunnat lefva i ordets inskränktaste bemärkelse, ty hennes tillgångar hade måhända räckt till mat, dricka, hyra och tarfliga kläder åt henne och den lilla Adrian, men nu ville hon gifva gossen den vårdade uppfostran, som hon sjelf och den begråtne maken egt.
Hon ville att sonen åtminstone skulle få ärfva faderns upphöjda sinne och bildade förstånd, efter han ej kunde få något annat af denna verldens myckna goda.
Elfrida måste således arbeta, men med hvad?
Brodera, det gjorde ju så många andra, var ett så själlöst, odrägligt göromål, gick så långsamt och inbringade så litet.
Sätta upp hattar och mössor efter sednaste parisermodet, med sorg i hjertat och tårar i ögat, nej det var omöjligt.
Öfversätta, nej det göres nu på dagsverke af herrar förläggares stattorpare.
Skrifva romaner, item.
Dessutom hade hon ingen ingifvelse, ingen kallelse dertill.
Hennes egen var ju slut, och hon vämjdes vid tankan att börja med någon annans, nu isynnerhet, när sådana tillverkas fabriksmessigt på maschin.
Skrifva tragedier, hon hade blott sinne för sin egen.
Skrifva barnböcker, och låta trycka till Jul.
Ack! trycksvärtan räcker ej till för hvad som ändå skrifves, och visst icke barn för att läsa det.
Nej, men undervisa barn!
Se der ett göromål, som räcker till så länge verlden står.
I staden var mycket barn och få lärare.
Elfrida var ovanligt kunnig i de flesta, till ett såkalladt bildadt fruntimmers uppfostran hörande stycken.
Hon spelade fortepiano, målade blommor, kände grammatikaliskt flera språk.
Elfrida fick inom kort flera små elever, som med fyra piskor i peruken, mamelucker och klockformiga kjolar gingo till och från henne, med boken i hand och sykorgen öfver armen.
Det gick, ty allt går, som man vill skall gå, men när de små stadsdockorne voro hemgångna, så hände ofta att Elfrida, genomtrött och utmattad, kastade sig på sin bädd, fuktade den med heta, strida tårar, och vågade hvarken tänka framför sig, eller bakom sig, ty mörker var öfver allt, och nuet var förfärligt, äfven jemfördt med de svåraste, de tungaste dagar af hennes första torftiga äktenskapstid.
Hon sträfvade icke allena då som nu!
Hon vågade således ej återvända och blädra i minnets herbarium.
Icke heller i det kommande.
Om hon blef sjuklig, om hon dog ifrån sin Adrian, huru skulle det väl då gå med honom.
Framtiden kunde således blifva ännu hemskare än nu’et.
Hon vågade ej titta dit.
Men när rödblommiga, glada, lefnadsfriska gossen kom hurtigt springande från skolan, när hon kysste först kinden, så pannan och sist de friska läpparne, och i barnets drag letade efter faderns, och trodde sig finna hvad hon sökte i det stora, klara mörkblå ögat, då vaknade åter litet »lefnadslust och mod och hopp,» och hon tyckte sig någon gång se en sort lycka hägra vid horizonten af framtidens ljusaste blå; hon kände någon gång en mildrande aning om en tid, då sonen skulle gälda modern allt hvad hon nu till själ och lekamen arbetade och led för honom.
Adrian talade dessutom beständigt om denna tid.
»När jag blir stor,» började han hvar annan mening med, och derefter följde uppradningen af alla de storverk han då ämnade göra för sig, för verlden och mamma.
Elfrida log, men i gossens många skyhöga och barnsliga planer och förespeglingar låg dock ofta en gnista, den enda, af tröst och hopp.
Så flöt tiden fram, den der grå-hvita som vi talade om i början.
Rosorna på Elfridas kinder voro bleknade, groparne der voro försvunna, ögats eld var dränkt i tårar, på den släta hvita pannan hade nu tid och sorg tryckt sitt insegel, och i de mörkbruna lockarne kunde man möjligtvis upptäcka ett silfverhvitt hår, som framglänste, sorgligt mötande blicken och ingifvande samma vemodiga mjeltsjuka ängsliga känsla, som de första i luften flygande snöflingorne, en, annars mellan dimmor och solsken kämpande Oktoberdag.
Handen var lika liten, lika fin och genomskinlig, kanske allt detta mera än någonsin, ty den var mager, så att man tyckte sig kunna se hela bensystemets mekanik deruti.
Men Adrian deremot!
Han växte uppför, och lifvets blomningstid nalkades ynglingen med stora steg.
Han hade varit berömd i skolan för qvickhet, flit och arbetsamhet.
Han var nu en välbeställd gymnasist, omtyckt af alla, och den arma moderns allt mer växande glädje och hopp.
Stunden nalkades när han skulle besöka akademien, men för att något kunna bidraga att dertill anskaffa medel, antog Adrian en kondition på landet, några mil från staden.
Nu blefvo fru Elfridas dagar långa, och aldrig solbeglänsta en enda stund.
När hennes eviga, tio à tolfåriga pensionärer, ty sådana bortgingo och tillväxte nya oupphörligt, när dessa numera gingo sina färde, »med boken i handen och sykorgen öfver armen,» så tittade ej modern mera utåt gatan för att se om den efterlängtade sonen skulle komma.
Hon tillagade icke mera allt det bästa hennes lilla hus kunde förmå åt honom, hon såg icke mera efter att det var städadt, varmt och trefligt i hans rum, ty der var tomt och öde, tomt och öde som i Elfridas hjerta.
Mången skymning som hon förr bortsnackat med den unga lefnadsglada gossen, satt hon nu allena och lät de gamla kända gästerne, de objudna och omotliga, de heta, bittra, eller de kalla intetsmakande tårar, obehindradt falla utför fårad kind.
Hon tyckte då att verlden var tom, men hon hade redan förlorat så mycket, hon visste att hon kunde ännu förlora mera, hon tänkte sig stundom det qvalet att äfven se sonen blekna bort under dödens hårda hand.
Då flöto hennes tårar med den rena svarta sorgens fulla fart, och då först började hon tänka, att ehuru tom verlden nu för henne tycktes vara, kunde den ändå blifva det långt mera.
Hon trodde sig i dessa stunder hafva i inbillningen upplefvat rågan af all jordisk sorg och ödslig tomhet.