Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Hur i herrans namn har du stält till så galet?
-- Ja, nå -- kära Antti, gå nu och fråga inte.
Och inte tykte jag häller det var vidare roligt.
Mina armar voro nära att brista af att hålla den tunga flickan, och jag var förtviflad öfver att Agnes råkat se hela detta elände.
I intet fall skulle hon fått någon synnerligt hög tanke om mitt lif och mina förhållanden, så som hon syntes förakta all borgerlighet och hvardaglighet -- och huru ringa skulle den icke blifva nu!
-- Se dit, Lyyli, ser du hunden på gatan!
Var det kanhända mitt fel, att hemmet icke var i sådant skick, att man när som hälst kunde taga emot fina världsdamer?
Mannen borde icke fordra det omöjliga af sin hustru, då hon har tre barn och en enda tjänarinna.
Ingen kan vara salongsdam och barnsköterska på samma gång.
-- Tyst, Antti, låt bli att tjuta så där förfärligt.
Men Antti hade just bort få en sådan där fin och fordrande salongsdocka till hustru.
Huru länge månne det skulle räkt, innan konkursen stått för dörren.
Sålunda hvirflade tankarna om i mitt hufvud, medan jag höll den lilla i famnen och med ord sökte tysta ner de andras skrik.
Och till den slutsatsen kom jag, att min man icke alls viste uppskatta mitt arbete, och att han aldrig någonsin hjälpt mig, huru tung min börda än varit.
Mari hördes icke af.
Jag var så nervös att det knykte i fingerspetsarna.
Jag påminte ännu engång de äldre barnen att vara snälla och lofvade snart komma tillbaka.
Antti blef så förbluffad att han upphörde att gråta för att stirra på mig.
Hastigt förklarade jag för henne i hvilken belägenhet jag befann mig, och hon var genast färdig att komma till min hjälp.
Nu var jag räddad.
Fru Hartman tog Lyyli, så att jag fick ömsa kläder på Antti och själf åter taga festdräkten på mig.
Från salen hördes hela tiden ett utomordentligt lifligt samtal, och det lugnade mig.
Kanske saknade de mig icke altför mycket.
Och för öfrigt skulle jag ju på ögonblicket blifva färdig att gå in till dem.
Allting började reda sig, och mitt humör blef bättre.
När jag slutligen var färdig, bad jag fru Hartman stiga in, ty Mari hade redan tagit Lyyli i sin vård.
Men hon ville ej.
-- Inte kommer jag, inte kan jag vara i så där fint sällskap, sade hon och gick hem.
De hade icke saknat mig synnerligen mycket, ty de märkte knapt att jag kom in, så upptagna voro de af sitt samtal.
De talade om musik.
Agnes beundrade operan.
Den var icke ensidig, i den förenade sig till ett harmoniskt helt flere konstarter, baletten, musiken, skaldekonsten.
Arian var musikens skönaste blomma, tonernas högsta fulländning, som behagligt smekte örat och lifvade känsla och fantasi.
Antti motsade henne.
Och någon lyckad förening af konstarter var den ej.
Den hade blott ledt till onaturliga öfverdrifter.
Baletten hade öfverskridit konstnärlighetens gränser, hade urartat till en förlustelse, som den fina världens öfvermättnad fann behag i.
Arian åter var grannlåtsmusik, stäld på effekt, utan värme, utan innehåll och utan annan betydelse än den, att de exekverande fingo tillfälle att visa hvad deras strupar förmådde i böjlighet och uthållighet.
Någon gång kunde den väl utöfva en obestämd invärkan på känslorna, men aldrig på förnuftet.
Dessutom uppbygde den ej sinnet eller förädlade anden.
Altså var den ej sann konst, ty sann konst bör tillfredsställa hela vårt väsen.
-- Och skaldekonst, sade ni? -- Antti blef ifrig.
-- Kan man värkligen påstå, att de obetydliga, smaklösa operatexterna äro poesi?
-- Nåd, nåd, afbröt honom Agnes skrattande, ni är alldeles obarmhertig!
-- Nå ja, jag afskyr värkligen dylika bravurstycken och den där eldiga konstmusiken, som i sin aristokratiskt fördärfvade sinlighet intagit hedersplatsen, men hvilken icke eger någon rot, emedan den helt och hållet saknar nationell grund.
-- Men om ni också är oförsonlig gentemot den gamla operan, så måste ni dock skänka Wagners musik ert erkännande.
Den har kraft, lif, passion --
-- Men innehåller den någonting nytt?
-- Huru kan ni fråga så?
Innehåller den icke alt det nya, som vårt århundrade frambragt äfven på andra områden, -- i filosofi, i literatur, i de sociala och konstitutionella sträfvandena?
-- Just i min egenskap af demokrat är jag icke tillfredsstäld, innan folkvisan erhåller den plats som arian nu intager.
Agnes skrattade.
-- Säger ni detta värkligen på fullt allvar?
-- Naturligtvis.
Och Antti såg så allvarsam ut, att man icke kunde tvifla därpå.
-- Tillägger ni inte: den finska folkvisan?
-- Den finska jämte andra.
-- Säg med detsamma: framför andra.
-- Kanske framför andra.
Den finska tonkonsten har ännu ej hunnit lösa sin uppgift, men den kommer att göra det i en framtid.
Vänta blott!
Anttis funderingar tyktes roa Agnes utomordentligt.
-- Åtminstone sakna inte finnarna själfförtroende, sade hon med samma lätta glädtighet, hvarmed hon hela tiden upptog Anttis ytterst allvarsamt uttalade åsikter.
-- Nej, Gud vare lof, sade Antti.
Det fattas oss icke själfförtroende.
De egenskaperna ha våra förfäder inplantat hos oss.
Ni har kanske läst Finlands historie?
-- Nog har jag ju förr i världen läst den i skolan, fastän jag måste erkänna att det inte är mycket jag mins af den.
Ni kommer till Petersburg nästa höst. --
-- Nå -- göra ett besök.
-- Det blir väl knappast af, om jag inte får någon annan anledning.
-- Vi skola hoppas att ni får.
Då skall jag föra er till italienska operan, och vi få se om ni inte förändrar åsikt.
Hon lutade sig bakåt i soffan med säker själfmedvetenhet i blicken.
-- Åh, ni skulle inte behöfva vara många månader i Petersburg förrän --!
-- Förrän hvad då?
Agnes svarade ej genast.
Hon såg blott småleende på honom med en erfaren världsdams öfverlägsna uttryck i ögonen.
Antti svarade blott genom att frågande stirra på henne; men småningom begynte hans blick af någon obestämd anledning likasom vekna.
Agnes märkte det nog, hon afslutade sin stumma granskning med ett belåtet, litet skratt.
-- Ja, säg det!
Han var ännu allvarsam, men rösten hade blifvit mjuk, den uttrykte icke ens närmelsevis samma kraftiga bestämdhet som nyss.
Agnes böjde sig lätt åt sidan och kastade åter på honom samma förföriska, farliga blick.
Hvar fick hon denna smältande blick, som återgaf känslans finaste vibrationer?
Hade skaparen utrustat henne med ögon olika andra dödligas?
-- Vill ni inte säga det? upprepade Antti ännu en gång.
-- Ni skulle blifva en helt och hållet annan människa.
-- Vill ni hålla vad?
Antti gick ett par gånger fram och tillbaka öfver golfvet utan att säga någonting.
Men Agnes skakade öfvermodigt på hufvudet, hennes drag utvisade tydligt huru säker hon var på sin makt.
-- Ni misstar er.
-- Och likväl vågar ni inte hålla vad.
-- Hvartill skulle det tjäna?
Jag har i alla fall hvarken tid eller lust att inlåta mig på onödiga experiment.
Där hade vi det, visste jag inte det!
Månne icke Agnes ändå blef litet förbryllad, fastän hon ej ville visa det.
Sedan blef hon hastigt allvarsam.
-- Men hör ni!
-- Ja?
-- Men om --?
Om ni skulle förändra er till och med här i ert eget bo, här i småstadens trygghet.
Hvad skulle ni då säga?
Om ni plötsligt midt i edra fasta principer -- skulle vakna och finna er vara en alldeles annan människa?
Antti smålog.
-- Hvilka barnsligheter!
-- Osvuret är bäst.
Hvad åsyftade hon?
Hade hon någonting i sinnet?
För att gifva det en annan riktning tog jag till ordet:
-- Agnes, huru trifs du egentligen i Petersburg?
-- Utomordentligt.
Där är lifvet fritt, gladt, njutningsrikt --
-- Men är det inte på samma gång bra lättsinnigt?
Så länge det blott inte är ledsamt, tort och instängdt, såsom här hos er.
Uh, jag skulle kväfvas!
-- Nå men, nu är ni -- började Antti.
-- Ni veta icke ens af att ni lefva.
Annat är det i den stora, vida världen, där man beständigt har ombyte, och där människorna äro lifliga, intelligenta, utvecklade -- ah, jag skulle inte mera komma till rätta annanstädes än i Petersburg.
Ja, möjligtvis i Paris.
-- Att du där får njuta mera af lifvet, det förstår jag nog.
Men Agnes, finner du där äfven värklig lycka, sinnesfrid?
-- Lisi liten, du talar som ett barn!
Hon skakade på hufvudet och skrattade alt fortfarande.
-- Hör du, afundas du inte förskräckligt din katt därborta i kakelugnsvrån?
Se blott huru nöjd den är med lifvet, spinner med ögonen slutna utan bekymmer och sorger och saknar ingenting i världen, så länge den får mat och har det varmt.
Den har fullständig sinnesfrid!
Jag blef litet förargad.
-- En katt är en katt och en människa en människa.
-- Blef du stött?
-- Så där, inte blir du ju ledsen för ingenting.
-- Träffas vi ännu?
-- Alldeles säkert.
Jag hoppas ännu ofta få njuta af ert sällskap.
Eller huru, herr Reijola?
Hon räkte fram sin lilla, hvita hand, och Antti slöt den i sin.
Hvarför tykte jag att han höll den altför länge?
-- Kommer ni i morgon på festmiddagen? frågade Antti.
-- Troligtvis, svarade hon.
-- Där träffas vi således.
Och då han kom in igen, stannade han ännu vid fönstret och såg efter henne.
-- Hvad tycker du om henne?
Antti svarade ej genast.
-- Är hon inte bedårande?
-- Bedårande?
En lättsinnig kokett är hon.
Fördärfvad och njutningslysten.
Besynnerligt -- jag hörde detta med nöje.
Men samvetet dref mig dock att försvara henne.
-- Och i grund och botten tror jag ännu att hon är god, fastän hon råkat under dåligt inflytande, tillade jag ytterligare.
-- Hon är fåfäng och hersklysten och söker göra alla män till sina slafvar.
Hade hon inte beundrare omkring sig också därute på festplanen?
-- Jo, bevars.
-- Det kan jag tänka mig.
-- Men Antti, hvad rår hon för att alla bli förtjusta i henne och låta behandla sig som slafvar?
-- Hon kunde hindra det om hon ville, men hon vill inte -- det är jag öfvertygad om.
-- På festmiddagen återsågo vi Agnes.
Hon satt där midt i ett stort sällskap liksom en furstinna, omgifven af sitt hof.
Jag granskade hennes dräkt, denna högst märkeliga dräkt, hvilken såg så enkel och anspråkslös ut och dock fullkomligt skilde sig från alla andras toaletter.
Jag tror den var gjord af någotslags foulardartadt ylletyg, ljus-gulskiftande, af obestämd färg -- och garnerad med spetsar och sidenband.
Men huru delikat, huru fin och distingerad var den icke!
Huru smidigt smög den sig ej efter växten och huru höjde den ej till och med ansiktets skönhet.
Dräkten passade henne, och endast henne, så bra att man inte kunde föreställa sig den på någon annan.
I all sin ögonskenliga oskuld var den utsökt och med konst och precision gjord att framhålla hennes kroppsliga företräden.
Och Agnes var »chic».
Hon var full af lif, entusiasm, känsla, och förstod att elektricera sin omgifning.
Styfva, flegmatiska personer tinade upp i hennes närhet, munterheten smittade och drog med sig äfven de allvarligaste, omedvetet befriande dem från de vanliga konventionella banden.
Jag såg till och med gamla gråhårsmän bli helt varma och stråla af förtjusning.
Men desto dystrare och tystare var det öfveralt annanstädes i salen.
Aldrig hade jag ännu märkt, huru otympliga och obehagliga vi i själfva värket voro.
Och huru smaklösa, huru hemgjorda voro icke våra dräkter!
Där tågade fyra gamla fruntimmer med hvar sin tallrik upp till stekfatet, den ena efter den andra, alla långa, smala, dystra, allvarsamma, i svarta, gammalmodiga klädningar, som sopade golfvet.
Från hufvudet hängde svarta barber nedåt axlarna, och från axlarna åter flöto stora, svarta sjalar ända ned till fållarna.
Hade väl underjordens vålnader öfvergifvit sina fridfulla hviloplatser för att hemsöka de lefvandes stekfat?
Rundkindade, bastanta flickor och tjocka, klumpiga ungherrar, hvilka dock vågade prata med hvarandra och till och med emellanåt skratta.
Jag kände dem och viste att det var präktiga flickor och präktiga unga män, framåtsträfvande och arbetsamma.
Jag måste värkligen i mitt minne återkalla denna omständighet, ty deras röster och talesätt klingade nu råa i mina öron, liksom äfven deras uppträdande och hela väsen föreföll mig ofint, oskönt.
Det plågade mig.
-- Lisi -- hördes Agnes' röst midtifrån herrskocken.
Hon sträkte fram hufvudet för att se mig, obetydliga, lilla varelse, som satt i vrån bakom dem och åt gelée.
-- Vi gå ut på verandan för att dricka kaffe; kom med!
Någon af herrarna bjöd papyrosser åt Agnes.
Hon tog. -- Jag skrattade litet, ty jag trodde att hon blott på skämt förde den till sina läppar.
Ja, Antti gjorde det värkligen -- höll omsorgsfullt stickan uppe, tils papyrossen blifvit väl tänd och såg sedan med synbar förtjusning huru nätt Agnes spetsade sina läppar, då hon blåste ut röken.
Jag var som ett lefvande frågetecken.
Huru kunde Antti godkänna hos en det, som han aldrig i världen skulle tålt hos en annan?
Ingen satte i fråga att bjuda papyrosser åt mig, lika litet som jag skulle tagit emot.
-- Jaså, ni tror att vi äro knutpatrioter?
-- I högsta grad.
-- Men ligger det då någonting ondt däri? frågade Antti.
Människan rotar sig ju alltid djupast i hembygden och älskar intet annat med så ömma känslor af samhörighet som naturen på den ort, där hon känner hvarje sten, hvarje buske och tufva, där ungdomsminnena binda henne, och där hon liksom slutit vänskap med alt och alla, -- till och med hästar och hundar.
Ett sådant förhållande ger stöd åt hela hennes lif, det är källan, ur hvilken sedan flödar en mera omfattande kärlek, -- till folket, till fosterlandet.
Men därpå kan ni, fröken Verther, ej sätta värde.
Antti väntade på svar.
-- Eller huru?
Kanske känner ni ändå en viss saknad efter hemlandet?
-- Nej, nej.
Hon skrattade och skakade på hufvudet.
-- Jag vill vara fri som himmelens fågel.
Slå rot i någon liten jordfläck?
Hålla fast vid den med mitt hjärta och mina känslor?
Gud bevare!
-- Som man gärna lider, fröken Verther.
-- Ni blir poetisk.
-- Stanna här öfver sommaren, fröken Verther, så skola vi tillsammans se oss omkring i trakten.
Kanske skall ni då förstå huru människor, som lefva hela sitt lif här, kunna varmt fästa sig såväl vid hvarandra som vid naturen.
-- Öfver hela sommaren stannar jag inte.
-- Skola vi redan i kväll företaga vår första utfärd?
-- Hvart skulle det vara?
-- Till Iloharju, tre verst härifrån.
En härlig utsikt!
-- Skulle vi begifva oss dit till häst eller till fots?
-- Alldeles som ni behagar.
-- Hör ni!
Skaffa mig en sadel.
Vi rida dit.
-- Värkligen?
Var fullkomligt obekymrad.
-- O, det var roligt!
Då skola vi rida hvarje dag, inte sant?
-- Så ofta ni blott behagar.
Blott vanlig artighet.....
Antti hade alltid hittils blifvit ansedd för oartig.
Man klandrade honom icke därför, utan skrattade blott välvilligt och skylde på hans stela natur.
Under Agnes' inflytande tinade han upp och förändrade sig fullkomligt.
Hvarför undrade jag däröfver?
Och hvarför ogillade jag det?
Obesväradt fortsatte de sitt samtal.
Jag kunde ej mera så noga följa med, ty det susade i mina öron, och mina händer darrade, så att jag hade svårt att beherska mig.
Du är då riktigt barnslig -- en riktig fjolla är du, sade jag till mig själf.
Det hjälpte ej.
Slutligen tyktes
Agnes lägga märke till mig.
-- Lisi liten, du kommer naturligtvis med oss i kväll?
-- Inte kan jag rida.
-- Det är ju sant, det.
Huru göra vi med dig, Lisi?
-- Jag stannar hemma.
Märkte de huru ytterst forceradt, huru osant småleendet var?
-- Nej, jag vet råd, sade Antti.
Vi taga isvoschik för din räkning.
Brydde han sig nu så litet om kostnaden, han, som eljes brukade vara så sparsam?
-- Det blir utmärkt bra, utropade Agnes.
-- På så lång tid kan jag omöjligen lämna barnen.
-- Det lär väl vara så, sade Antti. Ledsamt nog.
Tänk om vi skulle skaffa en ställföreträdarinna.
-- Det går inte.
-- Det kan väl inte hjälpas då.
Agnes kastade på mig en snabb, forskande blick, hvilken jag lugnt besvarade.
-- Då måste vi väl bege oss dit på tumanhand, sade hon.
Om inte någon af herrarna har lust att följa med?
Flere af dem hade lust, och ett par af de yngre togo förberedelserna på sin anpart.
Där fans ju intet värdshus på Iloharju, hvarför man var tvungen att föra med sig förfriskningar.
De lofvade också bestyra om hästarna och sadlarna.
Åh, de skulle gjort hvad som hälst blott för nöjet att få tillbringa en afton i sällskap med Agnes.
Man beslöt begifva sig af klockan åtta, för att hinna fram innan solnedgången.
Jag måste genast taga barnen i min vård, kläda af dem och lägga dem till sängs.
Jag gjorde det efter gammal vana, besvarade deras frågor kort, förströdt, och först sedan de flere gånger upprepat samma sak.
Skulle han ens hinna eller minnas att komma och säga farväl, innan han gick?
Det gjorde han dock.
Då han kom in, satt jag på en liten pall och tvättade
Lyyli, som i blotta linnet, skrattande och jollrande, låg i min famn.
Jag låtsade ej se honom, kastade svampen i tvättfatet, torkade med badlakanet barnets hals och såg noga efter om icke huden inne i vecken rodnade.
-- Det är ledsamt att du måste bli hemma nu, Lisi.
Antti strök mig öfver hufvudet och böjde sig öfver mig.
Jag undersökte blott Lyylis hals.
-- Helt säkert hade du gärna kommit med?
-- Hm --
Var inte halsen värkligen litet röd på vänstra sidan?
Jag böjde hufvudet ännu djupare ned, blåste på det misstänkliga stället och torkade det ånyo.
-- Hade du inte gjort det?
Hans hand gled under min haka, oemotståndligt böjde han mitt hufvud uppåt och såg mig i ansiktet.
Jag måste svara.
-- Inte bryr jag mig om det.
-- Är det riktigt sant?
Jag försökte småle.
Han blef synbarligen lugn.
-- Du är min egen, älskade hustru.
Och han trykte en varm, lång, mjuk kyss på mina läppar.
Mitt hjärta veknade hastigt.
Jag hade svårt att hindra tårarna att stiga upp i ögonen och försökte lösgöra mig från hans omfamning.
-- Lyyli, stackars liten, förkyler sig.
Men han släpte mig icke lös, innan han ytterligare kyst mig flere gånger, smekt och strukit mig öfver håret gång på gång.
Men jag måste vända bort mitt ansikte, ty tårarna hotade hela tiden att tränga fram.
-- Kanske är det hälsosammare för dig att komma tidigt i säng.
Passa på efter en kvart timme ungefär. -- -- Då borde vi helt säkert vara i rörelse.
-- Nå, adjö då.
Ännu några kyssar, och så gick han.
Jag dåraktiga!
Jag kunde ej förklara hvarför jag grät.
Jag var egentligen icke bedröfvad numera, fruktade ingenting med afseende å Antti och skulle för ingen del velat att han blifvit borta från utfärden.
Lyyli skrattade och bråkade med händerna, -- jag kunde icke låta bli att krama henne.
Jag trykte henne mot mitt bröst, så att hon skrek till.
Hur varm och mjuk hon var!
Jag lade henne i bädden och täkte henne.
Hon var själfsvåldig, bullrade af glädje, sparkade bort täcket och sträkte upp sina små, runda fötter.
-- Vill du vara stilla, din skälm, vill du vara stilla!
Och fastän jag låtsade gräla på henne, bullrade jag med och nändes icke sluta, ehuru jag fruktade att hon skulle blifva alldeles klarvaken och på hela natten icke få tag i sömnen.
Men hon var så ljuflig och förtjusande söt i sitt hvita linne, den lilla bytingen, att jag omöjligen kunde låta bli att krama, kyssa och smeka henne.
På samma gång greps jag af förvåning öfver min egen dåraktighet.
Var jag icke nyss alldeles utan orsak bedröfvad, förkrossad?
Och dock hade jag en god och trogen man, allvarlig, pålitlig, driftig, en man som mången kunnat afundas mig.
Och mina raska, trefliga barn -- huru kunde jag vara så otacksam och så galen?
Det skulle aldrig mera inträffa, det lofvade jag heligt mig själf.
-- Nu sluta vi, Lyyli, du får inte skratta mera.
Slut ögonen och somna.
Hon knep ihop ögonen, så att den lilla nässtumpen formligen veckades, öfverläppen drogs upp och lät fyra små pärltänder lysa fram.
Jag kunde ej beherska mig, utan måste ännu engång trycka mina läppar mot den öppna munnen.
Men därefter blef jag allvarsam, täkte henne omsorgsfullt och rätade upp mig.
-- Somna nu snält, mitt barn.
Hon vände sig på sida, och trykte sin kind mot dynan.
Jag gick bort.
Sedan satt jag i salsfönstret och väntade på de ridande.
Det räkte ej länge, innan hofslag hördes och de blefvo synliga.
Sällskapet bestod af omkring tio herrar, Agnes var det enda fruntimret.
Men det tyktes ingalunda bekymra henne, där hon rak och prydlig satt på hästryggen.
Stolt bar hon sitt hufvud, bystens linjer uttrykte kraft och smidighet, den långa riddräkten vajade ledigt utmed hästens länd.
De stannade, sågo uppåt fönstren och upptäkte mig.
Agnes kastade slängkyssar, Antti blottade sitt hufvud med låtsad högtidlighet, och äfven de andra herrarna hälsade gladt.
Jag smålog, nickade lifligt tillbaka och ropade »lycka på resan».
Så läto de åter hästarna trafva och försvunno snart från min åsyn.
Och jag kände ingen ledsnad, än mindre svartsjuka eller afund.
Jag unnade tvärtom gärna Antti detta nöje och hoppades att han skulle ändra åsikter om Agnes samt slutligen upptäcka hennes goda sidor.
Det försäkrade jag åtminstone mig själf.
-- Det var värkligen roligt, berättade
Antti morgonen därpå.
-- Ni dröjde länge borta.
-- Ja, vi återvände ju först närmare fem på morgonen.
Vi voro alla på så gladt och uppsluppet humör, att vi icke ens då haft lust att bryta upp.
-- Var det vackert?
-- Utomordentligt vackert.
Jag mins inte att det någonsin skulle varit så vackert på Iloharju som i går.
Luften var klar, ej en vindfläkt rörde sig, och i solnedgången uppstodo värkligen underbara färgbrytningar.
-- Och soluppgången?
-- Det gåfvo vi inte så noga akt på -- Antti blef litet förlägen.
Vi kommo oss inte för att betrakta den, där vi sutto på en bänk och pratade, Agnes och jag.
Och i det jag tittade i den frågade jag liksom i förbigående och med låtsad likgiltighet:
-- Och hvad tycker du nu om Agnes?
-- Hm.....
-- Ni blefvo väl alla förtjusta i henne?
-- Inte det precis .... fastän man ju måste medge att hon är ovanligt --
-- Ovanligt intagande.
-- Intagande och intelligent.
Ja -- för öfrigt hafva vi för afsikt att fara ut och segla i dag på förmiddagen.
Kanske kommer du med?
-- Jag tror knapt jag bryr mig om.
-- Hvarför inte?
Han bad mig inte närmelsevis så ifrigt som jag skulle väntat.
Därför var min röst litet bitter, då jag, fortsättningsvis ögnande i tidningen, svarade:
-- Inte saknas jag där ändå.
-- Nå, Lisi?
-- Hvad betyder det där? frågade han och smålog.
-- Ingenting, Antti.
-- Jag började redan frukta att du blifvit svartsjuk.
-- Fy dig!
När har jag förut varit svartsjuk?
Och jag trykte mitt ansikte mot hans bröst, för att han inte skulle se huru jag rodnade.
Antti smekte min kind.
-- Det tänkte jag också.
Men jag släpte honom ej.
Hvilken egendomlig känsla var det, som plötsligen bemäktigade sig mig?
Ännu aldrig hade jag erfarit någonting sådant.
Jag hade alltid varit saktlig, jämn, lugn.
Jag lindade mina armar fastare om hans hals, trykte honom vildt emot mig, sänkte mina ögon djupt i hans, -- jag var alldeles ifrån mina sinnen.
-- Antti -- min röst darrade och jag talade i afbrutna, oroligt flämtande hviskningar.
Antti -- tycker du om mig, älskar du mig, säg!
Glömmer du mig aldrig, aldrig -- jag skulle inte stå ut med det, hör du, jag skulle inte stå ut med det.
Jag skulle säkert bli galen -- Antti, du får ej göra det!
-- Men Lisi, hvad i all världen --?
Han blef förvånad och sökte göra sig lös.
-- Hvad nu?
Hvem skulle tro --
-- Var inte barnslig.
Visst tycker jag om dig, -- naturligtvis!
-- Är det riktigt sant att du tycker om mig?
Att du älskar mig såsom förr?
Inte är det ju blott af pliktkänsla, som du är mig trogen, Antti?
Det är det ju inte?
Inte af tvång?
-- Om du vore fri, om du finge välja ånyo, skulle du taga mig, säg?
Antti, svara ärligt, ville du hafva mig och ingen annan?
-- Hör på, Lisi, det här börjar besvära mig.
-- Hvarför svarar du inte?
-- Därför att din fråga är så ytterst oförnuftig.
Hans köld sårade mig.
Jag vände mig bort, satte mig åter på min stol och tog tidningen i handen.
-- Hvad går åt dig, Lisi?
Du har aldrig varit sådan förut!
Men det oaktadt hördes en röst i mitt inre som sade att han hade rätt, att mitt uppförande var ovanligt och underligt.
Antti såg på klockan.
-- Nu är det tid att gå.
Jag utkämpade ett ögonblicks tyst kamp, förrän jag sakta svarade:
-- Vi skola då gå hämta fröken Verther.
Hon väntar på oss.
Men hans osäkerhet framkallades måhända af mitt utbrott nyss, som han påtagligen ansåg förorsakadt af svartsjuka.
Kanske låg dock mot min vilja svartsjukan och kyttade på bottnen af min själ.
Jag blygdes och föraktade mig själf.
Jag måste förkväfva denna känsla, jag måste rycka upp den med rötterna.
-- Kanske går du förut, sade jag, ty jag ville visa att jag var fri från hvarje misstanke.
Jag har ännu ett och annat att bestyra om här hemma, -- jag kommer sedan ner till stranden.
-- Som du vill.