Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skall jag väl säga åt mäster Erik midt i syna, om han ännu börjar med sitt grumlande, om att vi låtit dig lära påfviskhet.
Hade jag dig bara under herr Eriks beskydd, då vore jag lugn både för klubbmänner och dumma beskyllningar.
Vare detta sagt med all vördnad för biskopen”.
Vördnaden var dock en mohn rubbad på sednare tider, ty fru
Metta kunde ej rätt förlåta, att Biskop Erikson dömt henne att pligta, så väl som Brita Oxe.
Genom de göromål som upptagit fru Metta i det yttre, hade hon blifvit hindrad ifrån att gå in i boningsrummen, hvilka ock för henne egde vida mindre intresse, än hvad som rörde hushåll och ladugård; men sedan Annika nu slutat alla läsningar och blåsningar och korsningar för kreaturens räkning, sade fru Metta: ”Kära mor, sannerligen jag vet om jag eger en matbit ens att ge er.
Jag måste se efter om de vilddjuren lemnat oss något i behåll.
Gå nu in i stugan sålänge”.
”Tackar som bjuder, tackar som bjuder, hi hi hi”, sade lilla mor Annika och neg sig till ännu mindre än vanligt.
”Aldrig har nån förr gått från fru Metta Liljeholm, utan att ha fått magen mätt, inga skall det ske hädanefter heller så snart, hi, hi, hi”.
Det var icke utan, att ej fru Metta kände sig en smula smickrad af mor Annikas ord, och det så mycket mer som hon väl visste med sig, att hon gjort skäl för att kallas god mat-moder.
Nu skulle hon bege sig för att i ”herrskapsstugan” afhämta nyckeln till ett visthus, som syntes vara ouppbrutet, och sålunda ännu behöfde nyckel för att efterses.
I det samma hördes någon komma skyndsamt ridande oppför vägen.
Pigorna skreko till af förskräckelse, men fru Metta gick rakt emot den kommande.
”Gud ske lof, jag kommer icke för sent”, utropade Enevald
Fincke och kastade sig af hästen.
”Bönderna hade misstankar till mig, de bevakade mig noga.
Jag fick ingen utväg till att kunna hjelpa hvarken fru Metta, eller eder dotter, jungfru Sigrid.
Detta var mig en stor oro, men ännu mera plågades jag af tanken på, att jag icke funnit tillfälle att varna eder för takbjelkarne.
Jag har dock lyckats att fly från mitt obeqväma ressällskap, och gläder mig att se, det J mig förutan undgått faran”.
”Herr Enevald Fincke, välkommen i detta förstörda hem.
Jag hoppas att här dock ännu finnes något rum, som man kan stiga in uti, ehuru jag varit så upptagen, att jag ännu ej hunnit se om boningsrummen.
Stig in, herr Enevald, att så väl jag, som min dotter, må få tacka eder för det bistånd ni gaf henne i dag, och att vi må få höra huru ni lyckades undkomma de vilddjuren”.
”Stanna, fru Metta, ni vet således icke sjelf ännu huru förrädisk er inbjudning är.
Taksparrarne derinne äro genomsågade, det är högst osäkert att vistas der”.
Fru Mettas vrede jäste åter opp.
Hon gick dock in i huset, öppnade varsamt dörren, såg in, runkade på hufvudet och skickade Sigrid att befalla de båda drängarne hemta in stöttor, afsåga dem och stöda under taket.
Detta var hastigt gjort, ty stora förråder af verke låg vid gården.
Så snart det med säkerhet lät sig göra, ledsagade fru Metta sin gäst genom herrskapsstugan till kammaren innanföre, der fönstren icke voro sönderslagna.
Fru Metta kände sig nu småningom högst otreflig till mods, af att icke kunna bjuda ens en bägare öl åt Enevald; men hon hade redan undersökt tunnorna och de voro alldeles toma, de flesta sönderslagna.
Sigrid hade, blyg och förlägen, satt sig i ett hörn af rummet, men fattade dock slutligen mod, och steg fram till Enevald.
”Tillåt mig”, sade hon djupt rodnande, att tacka er för er godhet emot mig, som dock var er alldeles fremmande.
Jag förstod då ej ens för huru stor fara ni utsatte er för min skull”.
”Det var min lyckliga stjerna, hulda jungfru, som tillät mig att få göra er denna tjenst, det skulle mäster Sigfrid Forsius säga eder, om han vore här”, svarade Enevald skämtande.
Fru Metta förundrade sig öfver att Sigrid hade vågat tilltala den fremmande herrn, men sedan hon sjelf förenat sina tacksägelser med hennes, tillade hon: ”Dålig värdinna är jag, som ej ens kan undfägna eder, och dock fordrar jag att ni skall fylla gästens pligt, ehuru jag ej fyller en värdinnas.
Jag ber er nemligen att berätta oss nyheter.
Låt oss veta både huru ni kom i upprorsmännens händer, och sen huru ni kunde lyckas att undfly”.
Enevald redogjorde nu för huru hans gård blifvit plundrad och bränd och han sjelf bortförd; omtalade sedan sitt bekymmer öfver att nödgas medfölja bondehären från Tannila, utan att kunna lemna någon hjelp.
”Slutligen”, fortsatte Enevald, ”hade bönderne hunnit till Nokia.
Der beredde de sig att rasta öfver natten.
Mitt sinne reste sig oöfvervinnerligt emot, att fortfarande vara tvungen att kampera med dessa råa gastar, och mina tankar flögo ständigt hit till Tannila.
Emellertid kom underrättelse om att Fleming vore i antåg med krigsmakt.
Denna nyhet verkade som ett trollslag.
Den bullersamma folkhopen, som förut endast ordat om sin önskan att få tag i herr Klas för att slå honom till jorden, den hade nu med ens blifvit helt spak, när den fruktade mannen med sina knektar stod den inpå lifvet.
I den allmänna villervalla, som nu uppstod, lyckades jag obemärkt, smyga mig ut till en inhägnad, der, ibland andra hästar, äfven de förvarades, som togos från Tannila.
Jag kastade mig opp på en af dem och red i sporrsträck derifrån.
Jag tror att man märkte min flygt, ty jag hörde skrik och hojtande att stanna; men i villervallan torde ingen hafva kommit sig att förfölja mig, åtminstone upphann mig ingen.”
”Mycken tack äro vi eder skyldiga äfven för eder välvilliga omsorg om oss.
Hem, kan ni numera i afton icke resa, och det är sannt, der har ni icke ens tak öfver hufvudet.
Men ni är trött och behöfver hvila, och det behöfva vi alla, ty det är nu ganska sent, och vi ha alla haft en besvärlig dag.
Hurudan välfägnad jag kan bestå eder, vet jag ej sjelf än, knappt nog hurudan bädd.
Genom er rådighet att krossa stegen, kom ingen att tänka på att i vinden kunde finnas något förvaradt; jag tänker väl att jag derifrån skall få oss bäddar.
Men mina sängar med goda nya sängkläder, som stodo bäddade här i rummen, varma och sköna, dem ha de allt fört med sig.
De voro utmärkt väl tillställda, spunna hemma, och väl väfda och med nya dun.”
Fru Mettas mod höll på att svika henne, vid minnet af de många uppbäddade sängar, som utgjort hennes stolthet; men tid var ej nu att sörja.
Hastigt var hon åter i verksamhet, de söndrade fönstren tillstoppades så godt sig göra lät, fönsterluckorna stängdes och brasor upptändes.
Något mat upphemtades ur ett visthus, som blifvit ouppbrutet, emedan bönderna ej kunde tro annat, än att ej mera än hvad de redan hittat kunde i ett hus finnas, och derföre ej ansågo löna mödan att vidare söka flera förråder.
Så blef snart allt det nödvändigaste ordnadt för natten.
Följande dagen skulle Enevald fara för att se efter sitt eget förödda hem, men måste lofva fru Metta att till natten återkomma till Tannila, der hon dock kunde bjuda honom ett bättre rum, än han kanske kunnat finna det hos någon af sina torpare.
Fru Metta och allt folket i gården voro nu hela denna dag upptagna af omsorger att ställa rummen i beboeligt skick, att från vinden nedbära de der förvarade linne- och sängkläder, samt att på alla håll ordna och putsa efter gårdagens förstöring; och tack vare hennes kloka anordningar, började allt att antaga ett temligen ordnadt skick, då hon tredje dagen om morgonen varsnade en ryttare, som tog af stora vägen opp till Tannila.
Hon trodde först det vara Enevald
Fincke, men stod dock oviss och såg utåt, till dess hon helt hastigt utropade: ”Sannerligen är det icke herr Erik”, och dermed skyndade ut emot honom.
Men Sigrid hann ändå fortare fram.
I detsamma han kastade sig af hästen, tog den högreste krigaren den unga flickan om lifvet, kysste henne och lyfte henne högt, som om hon varit ett litet barn.
”Se min snälla, kära flicka, Gud välsigne dig.
Har jag dig här oskadd och glad, och mor Metta”, han kysste äfven henne och tog henne i handen.
”Se, Gud vare lof, jag har eder, mina kära, åter utan mehn.
Detta är nästan mera, än jag vågade hoppas.
Då är ju allt bra.”
”Ack, det är dock, tyvärr, icke så alldeles bra.
Se till hurudant ett hus du kommer!
Stig dock in, min herre och man, och stå ej utanför ditt eget hus, huru illa tilltygadt det än må vara.”
”Käraste min Metta”, svarade herr Erik, ”icke ha träd eller sten känt smärta af hur de blifvit medfarna, nej, icke ens fönsterglasen ha känt deraf, och sådan rask matmor, som du, sörjer nog före, att allt snart åter kommer i skick och visthusen bli fulla.
Men hur är det med våra tjenare, kommo de utan skada från leken?”
”Erki ligger ännu illa sjuk af röfvarenes slag, men jag hoppas han kommer sig.
Pekka och Jussi ha slagit sig till klubbehären.
På dem var ej stor skada, de voro dåliga karlar, och gingo med endast för att få plundra, ty sannerligen de hade något förtryck af krigsfolket att klaga öfver.”
”Stackars Erki!
Nå, icke behöfver jag be dig vårda honom väl, det vet jag att du i alla fall gör.
Annat kan man väl ej nu för ögonblicket göra för honom.”
”Se båda mina linklädsskåp!
Fulla med linkläder voro de från golf till tak, nu är allt förstördt, utom hvad jag hade i kistorna på vinden, och som ej rymdes i skåpen, och det är allt som nu finnes qvar.”
”Kära mor Metta, bry dig icke derom.
Jag är viss att du har så mycket qvar, att vi ha både för sängarne, bordet och våra personer, och ingen dag behöfva vara utan.
Hvad mer om resten är borta.”
”Herre Gud, har jag väl sträfvat och fäktat, för att mista allt så här.
Hvad skulle min saliga mor säga, om hon visste detta; af henne fick jag hela det ena skåpet fullt med linne.”
”Ha vi då icke qvar till nödigt ombyte?”
”Jo visserligen, icke är det ändå så eländigt.”
”Nå, icke tänkte du väl sälja linkläder?”
”Så J kan fråga.”
”Läs då fast dina skåp och inbilla dig att kläderna ligga derinne, så är ju allt lika bra.”
”Ja J talar, J, som den som ingenting skulle förstå.
När har nån förr kunnat säga mig på, att jag bykat och slamsat oftare, än mitt stora årsbyke?
Och de sköna, goda sängkläderna sen?
Tillochmed det rara bolstret med kassedun och engelskt var med tärningar på, är borta.”
”Jaså, jag hade just beredt mig på att få hvila godt på de mjuka bolstren i hemmet.
Lappri, nog kan man sofva på en planka, det är jag ock mera van vid.”
”Nej, min käre herr Erik, visst skall J få en god bädd, när J som ett rart fremmande kommer till edert eget hem, och herr Enevald
Fincke dessutom, som jag bjudit hit till natten, efter han intet eget hem har.”
”Nå, således är ju allt godt, hvad bry vi oss om hvad gubbarne tagit.”
”Det är visst att jag vore färdig att sörja det än mera, när J, herr Erik, icke alls vårdar eder om att hjelpa mig bära sorgen”, sade fru Metta leende.
”Men nu ville jag dock höra nogare om hvad du skref om från Åbo.
Hvad är det mästar Erik grumlar om att
Sigrid skulle öfvergått till katholska läran?”
”Ja detta kunde jag ej allt skrifva om.
Du vet, mor, att hertigen lutar åt kalvinisteri, och på hans bedrifvande var det visserligen, som vördig biskopen, mäster Erik Erikson, hade, i enlighet med
Söderköpings beslut, låtit nedtaga alla taflor och prydnader ur den ståtliga domkyrkan i Åbo.
När vår nådige konung och herre förnam detta, skref han till herr
Klas och befallte att ett sådant bilderförstörande ej skulle få ega rum, och han ålade biskopen att taflorna skulle hållas i godt förvar.
Nu under marknaden lät herr Klas rida ikring staden och sammankalla folket, för att för dem uppläsa kungens bref, men deraf blef mycket buller och bång.
Melcherson, du känner ju honom, han gick med sina vingliga ögon omkring bland bönderna, och retade opp folket, så de begynte skrika och begära sina förra kyrkobruk igen, med ljus och sallt och kalkens upphöjelse och dylikt, som blifvit aflagt såsom påfviska villfarelser.
”Ja”, menade fru Metta, ”nog har det varit si och så med den saken, ty visst är, att sämre har årsväxten varit allt sen de välsignade ceremonierna ej fingo iakttagas vid gudstjensten.”
”Nå, lika mycket hur dermed var, men det vissa är, att biskopen han stod på sig och försvarade sina gerningar, och herr Klas, som du vet ej har långt efter vrede, blef så ond, att han blef helt svart i syna.
Nå han är nu just ej så ljuslätt eljest heller.
Och han redde af biskopen så jag fruktade han skulle slå till honom.
Men der voro många af adelsherrarne som ville komma åt herr Klas, och deribland någre hans fränder, som äro honom hätske, och de påstodo att förakt för god sed och religion utbredt sig bland folket, och att herr Klas icke borde vara den, som skulle hålla med folket i att illa bemöta presterna.
Så kom der en som påstod att herr Klases ryttare hade kommit i delo med en prest, och så hade de kastat honom ut öfver kyrkogårdsmuren.
Klas for opp med knuten näfve, men satte sig åter ned och kastade nacken bakut och såg tankfull och ledsen ut.
”Sannerligen jag det kan hjelpa”, sade han.
”Gjord gerning är gjord.”
Ännu funderade han litet på saken, men sade sedan skrattande:
”Ja inte vet jag bättre råd, än att de kasta honom in igen samma väg, ty sannerligen jag kan annorlunda hjelpat.”
”Sådan gudsförsmädare”, sade fru Metta och lyfte ögon och händer.
”Nå inte var det så farligt heller!
Men så började alla att påstå det herr
Klas skulle straffa sina knektar.
Om de finge medhåll vid sådant barbari, blefve snart hela landet en röfvarehåla och dylikt, och nu blef herr Klas så ond, att han sprang opp.
Men vet J, mor, biskopen han är dock en dugtig man, ty han gick emot honom med alfvar och värdighet och utan all räddhåga och sade: ”Herr Klas Fleming”, sade han, ”J ären en stor och mäktig man och förmår mycket, men derföre ligger ock på eder ett ansvar, större än på andra, som mindre makt hafva.
Eder tillkommer att vaka öfver att i landet religion och god sed skyddas.
Fienden går omkring och vill utså sitt onda utsäde; presterna tillkommer att genom from lära motarbeta honom, men icke att genom af menniskor uppfunna ceremonier ohelga religionen och återföra påfviska bruk och villfarelser, dem vi längesedan afsvurit.
Men när religionens väktare icke vördas, då segrar fienden och falska läror utspridas.
Så har nu ock hos mig anmäldt blifvit, hurusom en adelig jungfru, med sin fars tillåtelse, vistats i det nära utrotade klostret Nådendal, och der öfvergått till katholska bekännelsen.
Riksens ständers beslut af den 21 Oktober 1595 vid Söderköpings riksdag, är eder kunnigt, det utfäster straff af landsflykt och egendoms förlust, icke allenast för affall från den rena lutherska läran, utan ock samma straff för den, som med vett och vilja, son eller dotter, derifrån afsöndrar.”
Mig föll genast i hågen att väl någon på mig velat kasta den skuld, som skulle Sigrid affallit från vår tro, ty det unga barnet kunde inga fiender hafva, hvilka för hennes egen skull kunde vilja göra en sådan anklagelse.
Jag behöfde ej länge vänta, ty mäster Erik fortfor: ”Det är en af herr riksmarskens och ståthållarens egna krigsöfverstar, nemligen herr Erik Liljeholm, som anklagas för sådan förbrytelse emot beslutet vid
Söderköpings riksting.”
”Åter märkte jag hur vreden kokade opp hos herr
Klas och han utropade: ”Söderköpings riksting och käringsamlings sqvallerting, det är allt just ett och samma.
Och J, mäster Erik, åberopen eder hvad der beslutits, och veten dock att denna såkallade riksdag, har intet att betyda, då den var tillställd af hertigen, tvertemot hans kunglig majestäts förbud.
Och dock vill jag höra om det är någon sanning i alla dessa beskyllningar emot krigsfolket.”
Nu ropade herr Klas mig och frågade:
”Herr Erik Gustafson, är det väl sanning hvad vördige mäster Erik beskyllar eder och eder dotter före?”
”Nej, på riddareord icke”, sade jag och lade handen på bröstet.
”Godt”, sade herr Klas, ”ni ser således, vördige biskop, att man fört eder bakom ljuset, och herr Erik
Liljeholm och hans unga dotter stå under mitt beskydd, och dermed Gudi befallat.”
Och samlingen upplöstes.”
”Nu hafva herr Klas och fru Ebba erbjudit
Sigrid att få komma i deras hus och åtnjuta deras beskydd.
Huru oskyldig hon än är, kunde hon dock råka ut för ledsamheter, men i herr Klases hus vågar ingen peka finger åt henne ens.
Mig synes sålunda bäst, att vi med tacksamhet antaga tillbudet.
Dock såge jag helst om jag hade äfven dig i Åbo, ty sedan bönderna nu en gång kommit i vana med uppror, mord och blod, kan man ej vara säker för nya excesser, och det vore bäst om du kunde vara undan faran.”
”Min herre och man, det har jag redan bedt dig om, att icke påyrka.
Här är alltför mycket arbete, innan allt åter kommer i skick och i sin gilla gång.
Från hemmet låter jag ej skrämma mig, då jag så väl behöfs här.”
Nu steg fru Metta hastigt opp och sade: ”Nå, här sitter jag och hör på eder, och ställer ej ens för att en så kär gäst, som J ären i edert eget hus, må få sig något till lifs.”
Innan kort hade äfven Enevald Fincke återkommit, och snart var en aftonkost framställd, som var både ymnig och god.
”Det må jag tro att du kan trolla”, yttrade herr Erik förnöjd. ”Aldrig brister välfägnad, der du är värdinna.
Och öl tillochmed!
Visst skulle det varit litet svårt att sakna sådant, men huru du nu hunnit få bryggt, förstår jag icke.”
”Åh, fru Elin på Kalfnäs hade lånat af mig en tunna öl, till dess hennes malt skulle hinna bli mältadt, och som hon nu just fått det färdigt och hunnit brygga, så återsände hon lånet, när hon hörde huru här gått våld öfver oss.”
De storas, de mäktigas strider, hvad röra de väl en ringa landtflickas öde?
Må hon sitta vid sin spinnrock, må hon sköta sitt kök, sina blommor, sin grannlåt och se till blott att hemmet är dammfritt, och lemna åt männen, de som makt och kraft hafva, att deltaga i lifvets stora skiften!
Och dock sönderslås hennes spinnrock, härjas hennes blomsterland, förstöres eller fläckas hennes sirliga drägt och förödes hennes hem af dessa samma stormar, som skaka throner och förstöra länder.
Vi vilja derföre lyssna till ett samtal emellan herr Erik Liljeholm och unge herr Enevald, för att derigenom kunna kasta en blick på den tid, hvari den unga lefver, och af hvars stormar äfven hennes öde skakas.
Vid den skummande ölbägaren satt herr Erik glad i sitt hem, der han så sällan hade tillfälle att vistas.
Midt emot honom satt Enevald
Fincke, lyssnande till den äldre riddarens berättelser om ställningar och förhållanden, dem Enevald, som under loppet af flere år vistats utrikes, icke så noga hade reda på.
Fru Metta deltog ock stundom i samtalet, Sigrid satt tyst, men uppmärksamt lyssnande.
”Man säger att herr
Klas afrådde salig konung
Johan ifrån att låta välja sin son till konung i Polen”, sade Enevald.
”Ja, han arbetade visst deremot, och nu är det just han som har mesta besväret af att hans råd ej den gången hördes, och som nu bäst bjuder till att vidmakthålla Sverige åt sin lagliga konung.
Men hertig Carl har nu fria händer till allt odåd hemma i Sverige, det ärfda riket, der han mer och mer undergräfver konungens välde.”
”Men”, invände Enevald, ”konungens ord måste ju dock alltid gå öfver hertigens?”
”Jo, när kungen hitsänder en befallning, så krusar och krumbugtar hertigen, och förklarar sin underdåniga ödmjukhet och åtlydnad af kunglig majestäts i Polen befallningar; men just denna ende gången måste han göra precist tvert emot, ty illvilliga menniskor och hertigens fiender hafva denna gång förledt hans majestät, som ej kan känna förhållandena, att ge ut en för landet skadlig befallning.
Ja, stundom låds hertigen tillochmed tro, att hela brefvet är understucket och af onda menniskor förfalskadt!
Åter skrifver kungen och påstår sin rätt att bli åtlydd, och hertigen skrifver så ödmjukt tillbaka, och är grufveligen bedröfvad öfver att hans majestät, konungen i Polen, låter illviljare förleda sig att misstro honom och hans goda vilja.”
”Inser då icke folket detta?”
”Hertigen ställer sig väl med bönderna, ifrar för deras bästa och tillhåller domstolarna att göra det lägre folket rätt; och så pratar han med bönderna, lika kraftigt och rakt på saken som de sjelfva och lika groft också.
Folket har lärt sig att misstro vår konung, emedan han hyllar den hatade katholska läran.
Och så talar hertigen för bönderna och säger, att nog veta de alla hur konungen lofvat att landet oförryckt skulle få behålla sin rena evangeliska lära, men hurusom jesuiter och papister dock bedraga konungen att utfärda skadeliga påbud.
Och ingen vore väl mera, än hertigen, öfvertygad om, säger han, det konungen aldrig annat tänkt, än att hålla sitt ord heligt, och att konungen visst ej ville förfölja sina undersåter, för det de stå vid sin sanna tro, fast många tala om huru han vill införa det påfviska otyget och göra Sverige till ett lydland under Polen.
Men käre vänner, tillägger fursten, och ser så from ut, jag, för min del, kan visst aldrig tro att hans kunglig majestät af Polen har sådant oförsvarligt uppförande i sinnet.”
”Hvarföre, herr Erik, nämnen J vår nådige herre och konung endast såsom kunglig majestät i Polen?” frågade fru Metta förvånad.
”Det är så hertig Carl oftast benämner honom”, svarade herr Erik, ”dock bevare oss Gud att upplefva den dag, då endast denna tittel skulle tillkomma vår konung.
Att hertigen syftar dertill, är väl utan all fråga, och vår herre och konungs sinne är ock, tyvärr, så lugnt, att han icke med rätt tillräcklig kraft ställer sig till sitt folks och sin kronas värn.
Men så länge herr
Klas håller hufvut oppe, skall väl ingen så lätt rycka spiran af vår lagkrönte arfherre.
En trogen konungens man, står han som en klippa i bränningen, och röres lika litet af krångel och hotelser, som af löften och smicker.
Hertigen försöker af all makt att få herr Klas i sina händer till Stockholm, och har skrifvit gång på gång, och har velat smickra honom med hur oumbärlig han är i rådet, och att han ej må undandraga sig, när fäderneslandet behöfver honom, men Klas är honom för slug!”
Enevald såg betänksamt på det fradgande ölet och invände: ”I riksrådet lär han ej ha låtit höra sin röst nyligen, men då man innehar så många stora embeten, hinner man väl ej med alla.
Kunglig majestät har ju nyligen insatt honom som general-fältöfverste och ståthållare i Finland, med makt som en kung, riksråd, riksmarsk, öfversteamiral, det kunde allt vara tjenster för fem stora herrar.”
”Ju fastare stödet ställs, dess bättre stöder det, när det är godt, och herr Klas är orubblig som våra gråberg.”
”Ja, ja”, sade fru Metta och runkade smått på hufvudet, ”nog är herr Klas orubblig alltid och skroflig med som ett gråberg.
Nog vet du huru hertigen och alla herrar gyckla öfver hans grofva ord och maner.”
”Illa anstår det hertigen att tala om hans grofhet”, svarade herr Erik.
”Der herr
Klas säger tig! skriker hertigen ”håll käften, eller skall du få dig ett truthugg”, och der herr Klas säger:
”du är ingen hederlig man”, der säger hertigen:
”du är en tjufstryker och dertill en ölebult.”
”Men var det då så väl gjordt, att han ej lät finnarne fara till riksmötena?” frågade åter fru Metta.
”Det fanns nog mången, som menade att hertigen ville folket väl, men att Flemingen bara inte ville släppa dem dit för att de ej skulle få klaga på honom.”
”Mor, mor, tala ej efter hvad hertigens handtlangare säga.
Nog är det allt godt och bra att få ihop riksmöte, men går det ej till efter lag och rätt, så är dermed ringa godt.
Och när hertigen lyser ut riksmöte, och kungen förbjuder sitt folk att bevista det, då gör den rätt, som icke släpper folket dit; om än allmogen, i sitt oförstånd, låter narra sig och tror allt hvad skojare pratar i dem.
Och om än svenskarne måste lyda Söderköpings och Arboga beslut, då de ha föga vån att annat göra, när de ha hertigen i nacken på sig, så skola åtminstone finnarne hålla lag och rätt helig, så länge hertigen ej fått band på dem, och det skall, med guds hjelp, ej ske så länge herr
Klas har nästan hela rikets flotta omhanda och står stark i Finland.
Redlig och rättfram och utan krångel och krokar, viker han ej åt höger eller vänster.
Trupper har han här att försvara vår konungs sak, den stund det behagar hans majestät att återkomma till sitt arfrike.
Hertigen menar nog på att afdanka tropparna, som ännu stå i tjenst sen kriget mot moscowiten, och när herr
Klas allt icke afskedar dem, så har hertigen vändt sig direkte till krigsfolket sjelfva, och befallt dem att ej lyda herr Klas, som han säger vara en förrädare mot kung och land.
Men ännu har det ej lyckats honom att utså myteri och uppror bland knektarne, hur än han bjudit till.”