Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom Utsk:s förslag kan ingenting serdeles vinnas, men jag hoppas att den tid ej är långt aflägsen, då man allmänt finner det med rättvisa och billighet förenligt, att tilldela qvinna, som upnått 25 års ålder, rättighet att disponera öfver sina inkomster, hvarigenom henne beredes tillfälle bland annat till den oskyldiga njutningen att af sitt öfverflöd kunna utöfva välgörenhet, hvilket henne nu ofta förmenas genom missförstådt nit hos förmyndare, hvilka anse sig vara skyldiga att för det minsta möjliga belopp föda sina myndlingar af qvinnokönet samt för arfvingarnes räkning kapitalisera återstoden af deras inkomster.
Detta kan i vissa läll vara nyttigt, men är ofta hårdt och obilligt.
Jag finner det för öfrigt nu likgiltigt, antingen R. o. Ad. bifaller eller afslår Betänk., som är antaget af 3 Stånd och förmodligen väl menadt.
Då samhället alltid måste vara betänkt uppå att bota de sår, som den ogifta lefnaden förorsakat och hvilka sår äro i ögonen fallande, då man betraktar de kostsamma Sjukhus och Lazarettet’, Dårhus, Kurhus, Hospitaler 134 Den 17 Maj e. m. oell Barnhus, som Staten såsom en naturlig följd häraf mäste underhålla, och då man tager i betraktande allt annat både inre och yttre ondt, som det nu snart sagdt på modet varande celibatet åstadkommer, så är att beklaga, att Staten rent af gjort intet till ett verksamt befrämjande af äktenskapet.
I det stället lägger
Staten ett alltför verksamt hinder i vägen för denna Guds heliga stiftelse på jorden genom sina obilliga lagar ronde qvinnans myndighetslillstånd och giftomannarätt.
Jag. skulle hålla för rätt att lagarne så inrättades att qvinnan vid 21 års ålder vore sin $gen giftoman och den ogifta qvinnan vid 25 år hade rättighet att förvalta sin ärfda eller förvärfda egendom.
Ehuru frågan redan genom 3:ne
Stånds beslut är afgjord, kan jag dock icke förneka mig att uttala mina åsigter i detta högst vigtiga ämne.
I Svenska lagarne stadgas:
Under förmyndare böra följande stå: l:o Den som ej fyllt 21 år; öfver hvad han sjelf förvärfva! må han dock råda, sedan lian fyllt 15 år. 2:o Mö af hvad ålder som helst (hon kan dock, då hon ansetts vara kommen till moget förstånd, hos K.
M. söka att blifva myndig.) — Se Riksdagsbeslutet 1810 § 31 — hvilken ansökning coramnniceras med hennes närmaste anförvandter och den domstol derunder hon lyder, och om dessa tillstyrka, brukar det bifallas m. m.
I resolutionen, hvarigenom] myndighet beviljas, tillägges, att någon förändring derigenom ej skett i hvad lagen stadgar om giftomannarätt m. m.)
Hvilket väld är icke detta!
Hvem har gifvit
Staten den magten alt hinda qvinnan i denna hedniska träldom?
En Stat, som kallar sig för kristelig, kan väl såsom sådan icke grunda sina lagar på något annat än det uppenbarade Ordet, den Heliga Skrift; men hvar igenfinner man i detta ord något som kan gifva stöd åt en dylik lag? — ingenstädes, utan fast mer finnér man på hvarje dess blad friheten vara den lifsåder, som genomströmmar det hela, och den Anda, som ifrån denna helgedom blåser lifgifvande till hvarje menskligt bröst.
Staten tillåter mannen alt vid 21 års ålder öfvertaga och sjelf vårda sina egodelar såsom fullmyndig man, men qvinnan skall vid 21 års ålder icke fä vara det, utan måste vara under Statens förmynderskap och i beroende af egennyttiga slägt ingar och deras möjliga intriger alt lyckas hålla henne ogift, för att åt sig eller efterkommande få dela hennes arf.
Önskar hon nu att blifva myndig, som hvar och en tänkande qvinna väl önskar, så åtföljes åtgärderna för vinnande af denna myndighet af flera obehag, svårigheter och kostnader, utom de, som hon tilläfventyrs i åratal, innan hon blifvit ansedd för att vara kommen ”till moget förstånd''', blifvit af Staten genom väld tvingad att vidkännas, i arfvoden till förmyndare dem bon aldrig sjelf tillsatt, ulan som blifvit henne af föräldrar, slägt och domaren påtrugade.
Kan en sådan lag vara förenlig med billig rättvisa, då kan allt våld försvaras, blott det vunnit vederbörlig häfd; men den som med oväld och för - Den 17 Maj e. m. 135 domsfritt anser saken, mäste erkänna qvinnan lika fri- och rättigheter som mannen i allt hvad som rörer hennes personlighet såsom menniska.
Dä nu qvinna, som till moget förständ kommen är, efter många kostnader och besvär lyckats att blifva myndig, lägger Staten ännu ett rättsvidrig!, band på henne; i Resolutionen, hvarigenom myndighet beviljas, tillägges nemi.: ”att ingen förändring derigenom skett i hvad lagen stadgar om giftomannarätt m. m. — — Gifves något större ingrepp i en menniskas rättigheter än den att icke fä välja sig en man efter sitt eget tycke, utan att nödgas bero utaf andras tili- eller afstyrkande i så ömma mål, ja vara så i beroende, att hon kan blifva förnekad att gifta sig med hvem hon vill och behagar.
Huru kan Staten försvara en sådan maktfullkomlighet, hvarigenom qvinnan förvägras att vara lika såsom mannen, sin egen giftoman.
Otaliga sorger, synder och brott blifva häraf en följd, då Staten sålunda gör qvinnan till en trälinna under föräldrar, förmyndare och målsmän samt deras oftast egennyttiga och godtyckliga behandling af dylika mål.
Lagen ger visserligen rätt att stämma inför domstol föräldrar och målsmän, som förvägra barn och pupiller ingående af äktenskap, men huru mången qvinna vill vidtaga en dylik åtgärd?
hon lider heldre och afvaktar, förhoppandes, att tiden skall kunna göra någon ändring i hennes förhållande; dessutom, i händelse af en dylik rättegång, kan det icke vara svårt för svaranden att, såsom orsak för sin vägran till äktenskapets medgifvande, anföra fel hos den åstundade maken, att han icke är väl känd eller möjligen varit invecklad i det eller det må let o. s. v. Vid Guds ords ljus vore det väl värdi att betrakta mensklighetens tillstånd i detta hänseende, och serskildt, med afseende på Sverige, belysa de fördomar, det våld och den orätt, som genom samhällets lagar omhölja sanningen i dessa vigtiga ling och hvarför ungdomen och serskildt qvinnan blifva ett offer till både andlig och lekamlig skada och förderf, men anhåller jag att allenast med några verkliga händelser få ådagalägga nödvändigheten utaf uphäfvande af restrictioner i lagstiftningsväg ronde qvinnans myndighets-tillstånd och giftomannarätt.
En Hicka, som fattade kärlek till en ung man, som var handtverkare, önskade med honom inträda i äktenskap.
I medvetande af sin faders stränghet och den makt han enl. lag hade öfver hennes person, vågade hon ej vända sig direkte till fadren med denna sitt hjertås dyrbara angelägenhet, utan anförtrodde sig åt en äldre person af sina vänner, hvilken då utlofvade att tala hos fadren till hennes fördel.
Underrättad om förhållandet blef han på det högsta upbragt öfver den unge mannens djerfhet att vilja åstunda hans dotters hand, hvarföre han icke ens ville höra lalas derom, så mycket mera som flickan för sin duglighets skull inbringade honom flere 100:de R:dr om året samt dessutom befriade honom från aflöning åt en husmamsell, som utan henne vore oumbärlig.
För öfrigt grundade han sitt au - 136 Den 17 Maj e. m. tokratiska förbud deruppå, att den unge mannens rigtning i andeligt hänseende och hvaruti flickan sympathiserade, vore origtig och falsk m. m.
Fadrens förbittring hlef så stor att den öfvergick lill våldsamheter.
Ytterligare tillkom äfven släglen, som ansåg partiel som en mesalliance och upeggade fadren att icke gifva efter sin rätt såsom giftoman, och de håda älskande hafva, ehuru flera år förflutit, ännu icke kommit närmare, utan snarare fjärmare från deras önskade mål.
Ar detta förfarande kristeligt, — jag vågar säga — det är icke ens menskligt.
En bondflicka förälskade sig uti sin faders dräng; hon yppade sin kärlek och önskade sin faders tillstånd såsom varande hennes giftoman.
Fadren, som var en rik kyrkvärd, nekade, och härvid börjades de vanliga sorger och smärtor, som upstå då menniskans heligaste rättigheter trampas under fotterna af våldet.
För de båda älskande, som i långliga tider haft all möda ospard att som ärbara äkta makar komma tillsammans, bäddade kärleken en för tidig och såsom sådan, icke af Staten auktoriserad brudsäng.
Qvinnan födde en son, och för att dölja saken för verlden qväfdes den späde och nedgräfdes i trädgården.
Efter 28 års förlopp, hvarunder de båda kontrahenterna genom fadrens död blefvo gifta, sjuknade hustrun och, troende sin sista stund vara kommen, bekände sitt brott och blefvo båda makarne fängslade.
Mannen dog i fängelset af förtviflan, hustrun tillfrisknade och blef ställd på fri fot, emedan vittnen saknades och lefver nu utan frid i verlden.
— Barnets lik upgräfdes i fadrens trädgård och begrafdes.
Med dylika historier kunde man, för den, som häråt vill lemna sitt öra, upduka en sådan myckenhet, hemtade från flertalet af familjer inom Sverige, och deras inre historia, att den, som icke egnat någon upmärksamhet åt dessa utaf lagarne åstadkomne missförhållanden inom landet, måste förvånas och hans hjerta blöda för det myckna elände, som af dylika lagar blifva en följd.
De §§ i Svenska lagarne, hvilka förbjuda qvinnan att vara myndig öfver sin egen person och sitt ärfda eller förvärfda gods, är en orättvisa, som af hvar och en rättsinnig menniska måste ogillas och borde uti ett samhälle, der kristendomen blifvit anlagen som Stats-religion, icke finnas qvar, annat än såsom en gammal runskrift, förvarad i 19:de århundradets archiv från den allt förvildande hedendomens tid, då qvinnan mäste vara mannens trälinna och då man underskref sina lagarmed svärdsspetsen ännu rykande af menniskoblod.
Ja — dessa lagar, hvarigenom man förmenar Svenska qvinnan den billigaste frihet och menniskorätt, äro, i betraktande af dess följder, i sanning ett syster- och brodermord, som ropar anklagande med Abels blod utaf jorden och komma fridens Englar till att gråta.
Genom desamma förringas äktenskapets ursprungliga betydelse af att vara en tröst uti lifvets mångahanda besvärligheter — — för menniskan, då Staten sålunda begagnar sig af mannens och qvinnans äktenskapliga förening till medel för sitt bestånd, likasom menniskan vore till för Statens skull men icke Staten för menniskans.
Den 17 Maj e. m. 137
Qvinnan är derföre blifven en handelsvara, hvarigenom giftoman och familjer tillhandla sig rikedomar och i verlden gällande bördsföreträden, att icke tala om de många äktenskapen, som, till följd af qvinnans beroende under dessa Statens lagar, rent af förhindras och i allmänhet försvåras.
Dessa lagar influera obeskriflig! på äktenskapet och deraf följande allmänna seder.
Staten väl ytterst icke är något annat än en förening af broderlig kärlek, för att så mycket verksammare kunna göra hvarannan godt, så synes dess högsta upgift böra vara att skydda den fria kristendomen och med densamma ouplösligen förenade Guds ordning, till lättnad och hjelp i menniskoslägtets eller individens fria utveckling till ett högre och saligare lif, hvilken är äktenskapet.
I Sverige har man hittills gjort intet för att befrämja denna Guds heliga stiftelse på jorden, men väl har lagstiftningen gjort sitt till att förhindra och i allmänhet försvära möjligheterna härtill.
Då nu frågan genom 3 Stånds fattade beslut redan är afgjord, har jag endast på detta sätt velat uttala min öfvertygelse i denna för menniskans jordiska sällhet vigtigaste fråga.
Jag vill icke inlåta mig i någon tvist rörande tolkningen af 1810 års riksdagsbeslut, men otvifvelaktig! utgör dispens-rättigheten ett prerogativ för K.
M. När nu lagen stadgar att qvinnan är omyndig, så mäste naturligtvis det förklarande att hon i vissa fall kan blifva myndig, utgöra ett undantag från lag eller en dispens, hvilken det tillkommer K.
M. men icke domaren att meddela.
Om man också skulle, lika med hvad en talare här yttrat, anse att, genom ifrågavande förslag, stadgandet i 1810 års riksdagsbeslut till all kraft och verkan uphörde, så skulle detta naturligtvis icke inverka på dem, sorn ej fyllt 30 år, i afseende på hvilka K.
M:s rättighet att meddela dispens skulle qvarstå.
1 fall nu en person, som icke fyllt 30 år, ingår till K.
M. med ansökning att blifva myndig', men, under det ansökningen hvilar hos K. M., fyller 30 år, dä inlemnar hon till domaren en likadan ansökan.
Jag hemställer till 11. o. Ad. om del icke bör vara lagstiftarens pligt att förekomma sådana collisioner.
Jag har yttrat mig endast öfver den sednare punkten, hvilken jag ogillar, hvaremot jag instämmer i Utsk:s hemställan i afseende på den första.
Jag anhåller således, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. först på den första punkten, å hvilken jag tillstyrker bifall, och sedermera på den andra, i afseende pä hvilken jag tillstyrker afslag.
I anledning af Hr von Köchs yttrande, tillåter jag mig förklara, att det aldrig har varit eller kunnat vara min mening, att genom den föreslagna lagen skulle stadgas annat än hvad densamma uttryckligen innehåller.
Sparre får jag erinra derom, att denna lag icke betager K.
M. den förut begagnade rättigheten att meddela hvad Hr Gr:n kallar dispens från lag, utan att K.
M. är oförhindrad att fort - 138 Den 17 AI a j e. tn. farande utöfva samma rättighet.
Då lagen säger: att ogift qvinna i allmänhet är omyndig, men att om hon efter fyllda 30 år vill blifva myndig, hon må derom ingifva ansökning hos domaren, hvilken eger att under vissa omständigheter förklara henne myndig, så kan icke detta utgöra något hinder för K.
M. att förklara qvinna, som icke npnått 30 år, för myndig.
Man har sagt att om lagberedningens förslag blifvit följdt, skulle ätskillige nu anmärkte, förmente missförhållanden kunnat undvikas.
Mig synes åter dessa förhållanden kunna inträda, antingen Domarens rätt att förklara qvinna myndig ställes i beroende af det vilkor alt hon upnått 30 eller 25 eller 21 år eller någon annan viss ålder, eller denna domarens rättighet fastställes utan något sådant villkor.
Hr von Koch har sjelf uplyst att K.
M. förklarat en 19:årig qvinna för myndig.
Ett sådant undantag från den allmänna regeln kunde ju, äfven om Lagberedningens förslag antoges, svårligen medgifvas af någon domstol, men väl af K. M.
Då nu ej är fråga om uphäfvande af K.
M:s omtalade rätt alt gifva dispens från lag, finner jag ej att något större trassel skulle upkomma genom antagande af Utsk:s förslag, än om man bifölle något annat af de nu ifrågaställde.
Serskildt hemställer jag till Hr von Koch huruvida LagUtsk. i allmänhet fäster för litet afseende på Lagberedningens förslag.
Jag tror att det Betänk., som på förmiddagen förevar, ganska tydligt ådagalade motsatsen samt att Utsk. då gjorde mera afseende på Lagberedningens förslag, än det rätteligen förtjenat.
Hr Printzensköld, Carl: Sedan 3:ne
Stånd bifallit Lag— Utsk:s ifrågavar:de Betänk., torde det icke löna mödan att å detsamma upoffra mycken discussion, men då det är en vigtig principfråga, synes det vara angeläget att R. o. Ad. efter noggrann pröfning uttalar sin opinion.
Hvad sjelfva myndighetsfrågan beträffar, så tillhör jag icke deras antal, hvilka vilja tillägga qvinnan nya eller större rättigheter än dem allmänna lagen henne tillerkänner.
En hvar torde af erfarenhet hafva sig bekant, att qvinnan till följd af dels sin upfostran, dels sjn ställning i samhället icke i allmänhet, utan endast undantagsvis besitter de egenskaper, som erfordras, för att sjelf kunna sin egendom förvalta.
Vi veta också att det hörer till qvinnans natur att styras oftare af känsla och tillfälliga intryck, än af en klar och mogen beräkning.
Man eger mångfaldiga bevis derpå, huruledes qvinnan i ett ögonblick af hänförelse låter förleda sig till handlingar, hvilka hon sedermera dyrt får ångra, och hvilka måhända bringa henne i olycka under hela hennes lefnad.
1734 års lagstiftare kände detta förhållande och de iakttogo nödiga försigtighetsmått genom att försatta henne i omyndighets-tillstånd, men det värde qvinnan eger kunde icke lemnäs utan afseende, emedan hon utgör en del af de medborgare, hvilka lefva och verka inom samhället, och derföre har man öfverlemnat åt den högsta makten att pröfva huruvida hennes Den 17 Maj e. m. 139 egenskaper voro så beskaffade att de borde bereda henne inträde i de rättigheter, hvilka genom lag äro mannen vid viss ålder tillförsäkrade, nemi. myndighets-tillst.åndet.
Denna pröfningsrätt är, af skäl jag förut haft äran anföra, högst nödvändig, ty det har handt att ansökningar alt blifva myndiga ingilvits af qvinnor, icke af böjelse att fritt kunna förvalta deras egendom, utan derföre att de dertill blifvit öfverlalade af slägtingar och vänner, hvilka, just vädjande lill deras känsla, derigenom söka bereda sig tillfälle att åtkomma deras egendom.
När sådant har inträffat och ytterligare kan inträffa, så är det af vigt, att qvinnans myndighetslillslånd icke inträder förr än efler en noggrann pröfning och sedan alla de vederbönde blifvit hörde, på hvilkas yttranden den, som meddelar dispensen, icke underlåter att fästa afseende.
Jag anser således LagUtsk. hafva rigligt förfarit, då det icke tillstyrkt att qvinnan vid viss ålder ovilkorligen må varda myndig.
Beträffande åter den sednare delen af Utsk:s förslag, så kan jag icke undgå att anmärka, alt det åtminstone i formelt hänseende strider mot mina åsigter, hvilka fullkomligt öfverensstämma med dem Gr.
Sparre uttalat.
Jag kan icke finna någon conseqvcns deruti, att åt K.
M. bibehålla rättigheten att dispensera lagen så länge qvinnan innehar en viss ålder, men all, sedan hon öfverskridit den, samma dispensmakt tillägges en domstol.
Det synes, såsom Gr.
Sparre äfven anmärkt, vara helt naturligt, att det inom samhället icke bör finnas mer än en makt, som skall ega rättighet att medgifva undantag från allmänna lagens stadgande.
Om således qvinnan har upnåtl 25, 30 eller 40 år, sä då hon, under alla dessa åldrar, efter lagen är omyndig, synes mig förhållandet, hvarigenom hon skall förklaras blifva myndig, alltid vara detsamma, hvarjemte jag anser conseqvensen fordra, att dispens-rättigheten icke på några vilkor öfverlemnas till en domstol, utan ensamt förhehålles K. M. Jag tillstyrker således vördsamt afslag på sista punkten och bifall lill den första.
Jag har endast begärt ordet, för alt till besvarande uptaga några anmärkn:r, som här blifvit gjorda.
En ledamot af LagUtsk. bar, i anledn. af mitt anförande, sagt, alt det icke vore af brist pä aktning för qvinnan, som vår lag bibehållit henne i ett omyndighets-lillstånd, utan att det tvertom vore af aktning för henne, som detta stadgande funnes; men då han likväl icke närmare utvecklat denna sats, torde han tillåta mig vidhålla min åsigt, ty svårligen torde det kunna anföras såsom elt bevis af aktning mot halfva menniskoslägtet, att man icke anser det kunna sköta sin egendom.
En annan ledamot, Hr von Koch, har yttrat, att i de länder, der qvinnan blifver vid en viss ålder förklarad för myndig, hvilket, om jag ej misstager mig, lärer vara händelsen i de flesta Europeiska länder, så har ingen märklig fördel deraf försports.
Detta är ett förhållande, som den värde talaren känner mycket bättre än jag, men jag skulle dock hemställa, i fall detta fenö - 140 Den 17 Maj e. m. men verkligen eger rum, huruvida det icke förhåller sig på samma sätt med denna reform, som med alla andra stilla reformer, att den icke gör mycket väsen af sig, men likväl verkar högst välgörande.
Deremot skulle det hafva varit högst uplysande om den värde talaren omnämnt, huruvida några märkbara olägenheter visat sig i de länder, der qvinnan blifvit förklarad myndig.
Jag tror det icke, men deremot har jag i vårt fädernesland sett mångfaldiga exempel på de olägenheter, sorn. hos oss upstä under nuvande förhållanden.
Jag vill endast nämna, huru en qvinna blef på sin förmyndares tillstyrkande förklarad myndig, endast på det han derigenom skulle kunna få köpa hennes faslighet.
Sedan denna transaction var väl försiggången, öfvertalades hon att inlemna en ansökan, det hon till följd af sjuklighet och svaghet åter måtte blifva försatt i omyndighetstillstånd, på det att förmyndaren, som nu blifvit egare af hennes fastighet, äfven måtte få sköta hennes kapital.
Med Ilr von Koch instämmer jag deruti att det är företrädesvis i förvaltandet af revenyerna, som qvinnans förmåga att sköta penningar visar sig, och derföre synes det mig vara billigt att hon finge öfverlåta vårdandet af kapitalet åt ett ombud, men sjelf disponera öfver räntorna.
Sparre anser jag att dispens-magten är oskiljaktig från den monarkiska principen, och sålunda i en monarkisk stat alltid bör bibehållas, likväl har man dervid att tillse, det icke genom ett för vidsträckt begagnande af denna makt, den mister sin kraft.
Ehuru jag ingalunda är nöjd med det lagstadgande, hvilket Utsk:s majoritet föreslagit, anser jag mig dock böra instämma med Hr Carleson i afseende på det formella.
Hr Printzensköld har sagt, att qvinnan genom sin upfostran och ställning i samhället vore obehörig att förvalta sitt gods.
Den värde talaren tyckes, liksom de öfriga, hvilka yttrat sig i denna syftning, egentligen hafva tagit i betraktande de qvinnor, som lia förmögenhet, vare sig ärfd eller förvärfd, men icke den mängd af qvinnor, hvilka icke tillhöra någon familj, utan genom eget handarbete förvärfva sitt uppehälle.
Hr Printzensköld har vidare ordat om, huru känslan företrädesvis är rådande hos qvinnan, och huru hon deraf ofta vilseledes.
Jag instämmer fullkomligt häruti, ty det är en sanning, men jag hemställer lill eder, Mine Hrr, om icke den yngling, som nyss fyllt 21 år, äfven kan öfverväldigas af känslor af åtskilliga slag, ja om icke till och med en riksförsamling någon gång kan vilseledas af känslor.
Det anföres ju såsom ett skäl mot Enkammare-systemet, att man der, hvilket erfarenhet ådagalagt, så lätt öfverrumplas af ögonblickets känsla.
Jag fortfar i min anhållan om bifall till Betänk.
Jag vill blott taga mig friheten nämna, att om, såsom jag tyckte Hr Carleson yttrade, Lagberedningen tillstyrkt att först vid 25 års ålder skulle qvinnan af domaren Den 17 Maj e. m. lil kunna förklaras myndig, så bevisar detta yttrande huru föga LagUlsk:s ledemöter tagit kännedom om Lagberedningens förslag.
Detta lyder sålunda: ”Vill ogift qvinna blifva myndig, gore derom ansökan hos den rätt, under hvars vårdnad förmynderskapet för benne lyder, och pröfve Rätten, sedan hennes förmyndare och närmaste händer hörda äro, om den ansökan beviljas må”.
Här finnes ingen ålder utsatt.
Men Lagberedningen ville att rättigheten att göra qvinna myndig odeladt skulle öfverflyttas från K. M. till domaremakten.
Jag bör likväl tillkännagifva att några ledamöter voro af skiljaktig tanka härutinnan, och ibland dessa befann sig dess äldste och utmärktaste ledamot, Hr Exped.- Sekret.
Richert, som förklarade: att om allmän lag ej gifver full myndighet åt qvinnan vid en viss ålder, ansåg han ingen annan böra göra henne myndig än Konungen, hädanefter som hittills.
Schlyter var ock af denna mening.
Det är, i afseende på sakens utgång, visserligen likgiltigt, hvilket beslut R. o. Ad. fattar, sedan 3:ne
Stånd äro sig emellan ense.
Men det är icke likgiltigt för detta Stånd, eller för det rätta i allmänhet, om man fattar ett förhastadt beslut.
Derföre utbeder jag mig några ögonblicks upmärksamhet af Eder, Mine Hrr.
De som motsätta sig qvinnans myndighet, göra det — åtminstone är det förhållandet med mig — icke derföre att de vilja nedsätta hennes värde, utan emedan de anse sina motståndare misskänna, hennes natur och bestämmelse.
Om qvinnan blir myndig till att ensam råda öfver sig och sitt gods, sä blottställes hon för de faror, hvilka härröra deraf, att hjertat vanligen har öfvervigt öfver bennes förstånd, alt känslan öfverväldigar hennes försigtighet och klokhet.
Det är derföre man icke bör utsätta benne för sådane vådor.
Med afseende på de äktenskapliga förbindelserna och förvaltningen af qvinnans egendom, är det icke heller lämpligt att hon är sjelfrådande.
— Det händer visserligen, på sätt Frih.
Creutz omförmält, att qvinnan blifver olycklig derföre att hon vid äktenskaps ingående icke får följa sin böjelse.
Men sådana fall lära numera vara sällsynta och om man närmare ser till, så linner man att en qvinna, som gifter sig mot vänners eller släg tingars råd och förmaningar, oftare blifver olycklig, hvarpå jag skulle kunna anföra mångfaldiga exempel.
Förmyndaren är, såsom vi veta, icke hennes giftoman, med mindre begge dessa egenskaper hos samme person förenas; utan giftoman är den, som naturen gjort till hennes närmaste anhörig och som följaktligen bör vara ömmast om hennes framtida väl.