Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med hymner, lek och dans, de ömma Makar fägnen,
Som seklets fjerndel täljt uti hvarandras famn!
Förkunnen deras tro, välsignen deras namn,
Och friska blomster strön, och rena offer egnen!
HUSLIG SÄLLHET.
imitation från The Seasons af Thomson.
Endaste lycka, sällaste lott af alla på jorden,
Lyckliga Makars lott, dem blida stjernor förena,
Ena till hjertan och öden och väsen, innerligt, evigt!
Menniskobuds för själen främmande, nyckfulla
Känna de ej, behöfva de ej.
Vår moder Naturen
Sjelf, med huldrik försorg, till sköna, eviga samljud
Tonerna gaf åt älskande bröst, och med Harmoniens
Rosende band slöt om de sväfvande yra begären,
Som förlikte sig der, och blefvo Kärlekar alla.
Men, af behagen ammad, och ledd af inbördes
aktning,
Sympatiens dotter, den mildare Vänskapen, virar
Vishetens oupplösliga ked kring rosende bandet.
Här, med förtroliga blickar, med stilla tryckande
händer,
Talar Ömheten, och förstår, den lifliga känslans
Outsägliga språk.
Ännu ej yppad af orden,
Önskningen möts af huldhetens förekommande om-
sorg,
Viljorna smälta ihop, och kärleken lefver af kärlek.
Låt en barbar, då han den sköna, gråtande flickan,
Såld af en sniken far, till offeraltaret släpat,
Tälja i fruktan långsamma dar och rolösa nätter;
Han har sitt öde förskyllt.
Låt Österns fräcka tyranner
Stänga från dagens ljus, till rof åt brånadens vilda,
Obesvarade lust, vår lefnads englar, och sköfla
Skrämda slafvinnors kränkta behag, till vämjelig
mätthet!
Friheten blott, i älskande bröst, ger kärleken värde,
Böjelsen helgd och pligten behag.
Med växande tillit
Sluta de sig till hvarann, beslägtade lediga hjertan,
Blifva de allt för hvarann, i jemn och lika förtjusning,
Utan fruktan och ledsnadens qval.
O säg, hvad är
verlden,
Verlden för dem, och allt dess tvång, dess glitter
och all dess
Larmande, toma lust?
Ty allt hvad bildningen diktar
Ädelt och högt, allt skönt, allt godt som hjertat sig
önskar,
Famna de om i hvarann.
Men öfver skönhet i värde
Är denna själ, denna blick, som själen skiner igenom,
Klaraste spegeln af allt hvad sällskapsresan för-
ljufvar,
Godhet och sanning och vettets behag och oskuldens
glädje:
Rikaste skänker af Allfadrens hand åt dygdiga makar.
Se, medlertid från kärligt sammanväxande
stammar
Skjuter så mången telning fram.
På blommande
stänglar
Dageligdags en knopp springer ut, som skiftande
röjer
Fadrens adliga dyrd och Modrens lockande fägring.
Hastigt ur sinnenas dröm den späda menniskoanden,
Undersam, girig på vett, spritter upp, och famlar
förlägen
Efter ett ledande ljus i tankens skymlande gryning.
Ljufliga kall! att nu, med undervisande joller,
Lekande allvar, veckla den vaknade själen ur lindan,
Utstaka sanningens väg för känslans gång och be-
greppets
Osäkra blick, och träget och ömt i menlösa hjertat
Nedlägga frön till ädla beslut och framtida dygder!
O hvilken fröjd förunnad åt Er, J sälla på jorden!
O huru skön, huru hög, huru namnlös! O huru ofta
Tåren i ögat står, och hjertat häfves i barmen,
Svällande, öfverfullt, och brister i tacksamma
suckar!
Måttelig lycka, och smak utan prål, begär utan yra,
Trefnad och flit och lätta bestyrs förnöjliga vexling,
Helsa och hopp, och en bok och en vän — och glöm-
ska för verlden,
Stigande dygd och samvetets frid och Himmelens
bifall.
Sådan är lyckliga makars lott.
Så fly deras dagar
Sakta sin kos.
Hvar tid af årets hvälfvande tider,
Som i beständiga rastlösa kretsar omlöpa jorden,
Helsar dem fryntlig och blid.
Men Våren hvilar sin
vinge
I deras tjäll, och glömmer sig qvar, och på deras
hjessa
Fäster en rosenkrans af oförvissnelig skönhet.
Ändtligen, när, på lifvets långa och leende vårdag,
Aftonen kommer vänlig och klar, o! då, efter mången
Återlefvande fröjd och mången hjertelig hågkomst,
Kärare, dyrare för hvarann, de slumra tillsammans
På sin fredliga bädd, och bådas älskande själar
Famnade fly till Dygdens och Kärlekens eviga
Upphof.
SJÖMANNEN.
Ut på dina slätter,
Haf! du djupa!
Vill jag hän, och sätter
Ut från land —
Vill jag, der de branta
Vågor stupa,
Söka obekanta
Öars strand.
Det blef sig så likt och så qvalmigt, att vara
Der längre på näset
Och leka med lammen och sola sig bara
Och slumra i gräset
Och väckas af sorlande bäckar och svalkas
Af smekande vindar
Och binda buketter af rosor och skalkas
I skuggan af lindar — —
Jag dig öfvergifver,
Blomsterkulle!
Och med rastlös ifver
Ut jag styr.
Öppen är min bana —
Flyg, min julle!
Att kring rymden spana
Äfventyr.
Der fladdrade Amor, den Cypriska fjäril,
På sommarens flägtar,
Och böd mig att dricka ur blommornas käril
En söfvande nektar.
Så kommo Herdinnor och sjöngo, och drogo
Förtrollande ringar
Omkring mig af löften, som flögo och dogo
På fjärilens vingar — —
Lyftadt är mitt ankar,
Frisk är hågen;
Öfver skär och bankar
Seglen fly.
Lustigt är att gunga
Fram på vågen,
Höra stormen sjunga,
Svallet gny.
ELEGISKA OCH RELIGIÖSA ÄMNEN.
HÖSTEN.
Till Selly.
Den gröna,
Den sköna,
Den lekande våren
Förflyger.
Den gula,
Den fula
September i spåren
Sig smyger.
Sommarens dagar de väntades långa;
Och voro så korta.
De lofvades många;
Selly!
Selly! ser du molnet der?
Vintrens drifva det i skötet bär.
Vi logo,
Vi togo
Oss blommor — och qvalen
De veko.
Jag spelte,
Du delte
Min glädje — och dalen
Gaf echo.
Sångaren suckar, och fåfängt besvärjer
De bleknande ängar.
Selly! fåglen, fri och snar,
Bort till Södern med sin maka far.
När solen
Vid polen
Förklarad är gången
Ur skyar;
Tillbaka
Med maka
Han kommer och sången
Förnyar.
Skaldens och Skönhetens blomsterlif ödes,
Fast vattnadt med tårar.
Ej åter det födes
Med nyfödda vårar.
Selly! en gång, och ej mer,
Lifvets sköna Maj emot oss ler.
ENSLINGEN.
Yra nöjen! faren väl,
Tysta skuggor! sägen,
Om j för en jagad själ
Än en fristad ägen?
När mig lyckan går förbi
Och ej mera känner,
Trogna skuggor! ären j
Ännu mina vänner.
Gömmen mig i eder famn,
Gömmen grannt derinne
Mina dagar och mitt namn
Och min ungdoms minne!
I en verld, så kall och tom,
Intet är att vinna:
Lären mig en rikedom
Hos mig sjelf att finna!
Lären mig att blifva god,
Ej att lycklig blifva,
Och mitt bröst till tålamod,
Mer än glädje, lifva!
Nöjd med ödenas beslut
Om min lefnads gåta —
Hvad jag ej kan reda ut,
Må jag ej begråta!
Främmande med flärdens dån,
Med sig sjelf förtroligt,
Må mitt hjerta, här i vrån,
Klappa nöjdt och roligt!
Må jag sjunga här i ro
Den förlänta stunden,
Liksom fåglen i sitt bo,
Inskränkt, men ej bunden!
Ingen mäktig Sångens Gud
Till min lyra lyssne!
Sänke hon då strax sitt ljud,
Sänke hon och tystne!
Men om någon oskuldsvän,
Någon bygdens tärna
Hör min röst, och känner den,
Höre hon mig gerna!
Läre hon min enkla sång,
Och, bland systrars skara,
Låte echo någon gång
På dess toner svara!
FÖRSAKELSEN.
Viens, je me livre à toi, douce melancholie!
Delille,
Vinka, glädje, vanskligt trofast!
Flyktiga Nomad! i verlden
Slår du upp ditt tält ibland:
Men der blef du aldrig bofast,
Alltid färdas du, och färden
Bär till obekanta land.
Äfven jag böds in i tältet,
Tömde glädtigt nektarskålen,
Utan fruktan att bedras:
Likväl står jag nu på fältet,
Utan skugga emot strålen,
Utan värn mot stormens ras!
Sällheternas minnen smärta,
Sällheternas hopp bedraga,
Deras njutning är en dröm —
Säg mig, du som har ett hjerta!
Måste icke menskan klaga,
Att dess själ blef god och öm?
Undan flärden eller döden,
Hvarför mäktar hon ej berga
Något dyrbart föremål?
Hvarför, mot de grymma öden,
Som dess skörd i brodden härja,
Har hon ej ett bröst af stål?
Hvarför, lik den lätta slupen,
Än på svällda vågors bränning,
Än i afgrundernas famn,
Skall hon vräka öfver djupen,
Utan ledning, utan känning
Af en efterlängtad hamn?...
Jo! min hamn, mitt mål jag känner —
Hamnen i den stilla grafven,
Målet på dess andra strand —
Stilla sorger, mina vänner!
J mig lotsen öfver hafven
Till ett lyckligare land.
Vandren gerna vid min sida,
Kommen att min själ fullkomna
Under pröfningarnas år!
Härligare skall jag strida,
Roligare skall jag somna,
När min aftontimma slår.
Menskan klagar, då hon lider,
Men hon höjes, hon förkofras,
Hon blir god och känslofull.
Heta äro qvalens strider,
Men den ädla malmen sofras
Genom elden, och blir gull.
Mellan ömma sorger sliten,
Lyckans råd hon ej behöfver
För att tänka sannt och stort.
Mer och mer blir jorden liten,
Himlen klarnar upp deröfver,
Lidandet är himlens port.
Som, vid höstens början, dagen,
Skönare än alla vårar,
Ljusnar fram bland milda regn,
Så, af himmelsk kraft betagen,
Småler själen genom tårar,
I den stilla sorgens hägn.
Fast ej middagssolen blänker,
Helsar likväl aftonstrålen,
Vänligt leende och klar —
Medan hjertat tacksamt tänker
På de dyra föremålen,
Som det ännu äger qvar.
Mera talrika, men smärre,
Mera spridda, mindre njutna,
Medan dagen strålar än —
Bli de större, bli de färre,
Tätare till hjertat slutna
Mot den skumma aftonen.
Vänskap, vishet, väna luta,
Som bland sorger vägen banen!
Tåld och nöjd i ert förbund,
Skall jag rätt min lefnad njuta,
Skall jag, sjungande som svanen,
Möta min förvandlings-stund!
HEMSJUKAN.
Hvart stiger din suck, o mitt klappande bröst?
Hvar höres, o bedjande hjerta! din röst?
En främling jag står på den ödsliga strand,
Och känner en längtan,
En traktan, en trängtan —
Jag vill öfver hafvet till okända land!
I öfverflöd har jag mitt lystmäte fått
Af kunskapens träd, så på ondt, som på godt.
Jag sett, huru dagarne komma och gå:
Som bölja på bölja,
Hvarandra de följa,
Och dåft och enformigt mot stränderna slå.
De jublandes gny och de jemrandes skri
Jag hört, hur de gå hvar på sin melodi,
Den gamla, bekanta, som hvar och en kan;
Ej olika toner,
Blott variationer
Till tidsfördrif stundom den dödlige fann.
Om vintren så drager hon svepningens skrud:
Så gjorde hon förr, och så gör hon i år —
Om hösten hon gråter,
Om våren hon åter
Med barnslig förnöjelse torkar sin tår.
Hon bergas och härjas, den hvälfvande jord.
De Vise der talte mång ståtliga ord
Om frihet och dygder och gyllene tid;
Sin fackla de buro
För Kungar, som svuro,
I trötthetens timmar, den eviga frid.
De talte så fordom, de tala så än;
De svuro, och svära detsamma igen.
Men idligt sig vänder det rullande klot,
Och gyllene tiden
Och eviga friden
Få der intet fäste för halkande fot.
Jag sett, hur det tillgår på jordenes ring,
I hundrade former är allt likadant:
Men troget sig drejar
Kring samma sin axel, som det varit vant.
Inbyggarne alla på verldenes ö,
Jag vet, hur de födas, jag vet, hur de dö,
Och hur, dessemellan, de larma en stund,
En myggdans, som stimmar
I solskenets timmar,
Tills natten gör slut på båd’ strid och förbund.
Ej många de äro, mitt eländes år;
Min tid, på långt när, ej till fädernas når:
Dock hafver jag skådat mig mätt häruppå.
Det blir som det varit:
Är hvad jag förfarit,
Och summan af allt hvad jag lärt mig förstå.
Nu lägger jag neder min pelegrimsstaf,
Och ser mot det stilla, det stjernströdda haf,
Förmår ej att vända mitt öga från Er,
J strålande öar
I azurens sjöar,
Som dagens, när dagen hos oss har gått ner.
O låten mig följa de facklor j tändt!
Jag har ingen lust med den verld, som jag känt;
Jag andas ej fritt på dess qvalmiga strand;
Mig drifver en längtan,
En aningsfull trängtan —
DEN BESUTTNE.
Stilla dig, Öde!
Mitt hjerta är stilla,
Det pressas och våndas ej mer i din hand.
Vekliga tårar jag icke skall spilla
På länkarne af dina tryckande band.
Fåfängt du sänder det ljungande hotet
Från molnbeklädd panna och jernbeklädd arm!
Du skall ej höra det hjelplösa knotet,
Som häfde min fordom försmäktande barm.
Segra du skulle; ty stort var ditt välde,
Och storm var din stämma, och thordön din gång.
Högt från det fäste, der thronen du ställde,
Du sträckte en spira, som solbanan lång.
Folken och Förstarne voro de slafvar,
Som bugande lydde hvar vink af din hand,
Berg dina murar, och haf dina grafvar,
Och jorden, all jorden, ditt kräktade land.
Och jag mig klädde i krigarens pantsar,
Och Hoppet och Ungdomen ledde min färd.
Hoppet mig viste Olympiska kransar,
Och Ungdomen hvässte ett opröfvadt svärd.
O! hvad förmådde min varmaste vilja
Emot din förstenande, hånliga köld?
Bröts ej mitt svärd, likt en omogen lilja,
Och brast ej, som dvärgsnät, min bräckliga sköld?
Tyst gick jag bort, och min åker besådde
Och byggde mitt tjäll i den skuggrika däld.
Trefnad der bodde och kärlek der rådde —
Du såg det med afund, och domen var fälld.
Floden fördränkte den lofvande grödan,
Mitt bo och mitt bohag gick upp uti rök,
Våldet tog lönen, der jag hade mödan,
Och döden och grafven det öfriga slök.
Ensam jag satt på min lyckas ruiner
Och synade lefvernets ödsliga fält.
Blekt är, som månen, det hopp dem beskiner,
Och griftvårdar endast har minnet der ställt.
Blödande satt jag på branten den skarpa,
Och såg än i djupet, än upp till det blå:
Då, likt en klang ifrån Helgonens harpa,
Hon talade så:
”Sök ej utom dig, hvad blott i ditt sinne
Bör sökas, och ej är af lyckan en gärd.
Skapelsen, dödlige! börjas derinne,
Af ordningens, ljusets och frihetens verld.
Mod har försakelsen ensam, och friden
Är dygdens, som, trygg i sin fridlysta krets,
Står och ser uppåt.
Så står Pyramiden
Och himmelen rör med sin heliga spets.”
Talade så.
Och ett sken kring mig dröjde,
Som Majstrålen lifligt, som Hesperus blidt.
Frisknande åter, min ande sig höjde,
Mitt hjerta sig vidgade, lugnadt och fritt.
Upp jag mig reste, och intog mitt välde,
Och si! när dess heliga gräns jag besteg,
Maktlöst, o Öde! din spira du fällde,
Och stormen sig lade, och thordönet teg.
Fram står en skönare jord: hon skall bära
Krystallklara källor och skuggrika träd.
Upp går en mildare sol: hon skall nära
Och bringa till mognad en ädlare säd.
Dygd heter jorden: hon ensam kan gifva
En svalkande skugga, en friskande drick.
Vishet är solen: hon ensam kan lifva
Förhoppningens skörd med sin himmelska blick.
Vishet och Dygd! jag mitt hjerta har egnat,
Mitt mod och min kraft, till er eviga tjenst.
Ej i de nejder, det guldet har regnat,
Och ej på de höjder, dem äran beglänst;
Men i den dalen, som skuggor beskydda
Åt sanningens forskning och pligternas kraf,
Der vill jag uppslå min trefliga hydda,
Och der vill jag finna min fredliga graf!
Stilla dig, Öde! ditt hot jag föraktar,
Och på dina smickrande löften ej hör,
Der från min ostörda vrå jag betraktar,
Hur du genom tiden triumfvagnen kör.
Throner du krossar med rullande hjulen,
Och skaror, som krigsfångar, följa ditt tåg,
Att på din panna, än klar och än mulen,
Sin skickelse läsa med skälfvande håg.
Jag skall gå upprätt och vända mitt öga
Mot polen, der sanningens fixstjerna står.
Läsa jag vill i min själ och det höga
Hvad Visheten skrifver och Dygden förmår;
Tills jag, befriad ur jordiska banden,
Till dig har den lyckliga vallfarten gjort,
Ljusets och frihetens hem! som åt anden
I döden upplåter din helgedomsport.
PÅ LEHNBERGS DÖDSDAG.
O du, som lyser oss, när du dig sjelf förtär,
Odödlighetens blixt, du Snillets gudaflamma!
Skall du, till jordens tröst, men utan näring der,
Förgylla blott dess moln — och slockna i desamma?
Nej! denna lågas rena glans
Skall meteoriskt ej försvinna!
Dess strålar i en helgonkrans
Omkring den Ädles namn församla sig och brinna.
De brinna kring ditt namn, du Himlens Pelegrim,
Som i en dödligs hamn så kort besökte jorden,
Och, ljuf som Gyllenhjelm, som Birger Jarl
sublim,
Vår glädjes ämne var, och är vår saknads vorden!
Evärdligt vare denna dag
En sorgens högtid kring din urna,
Och dina runors gyllne drag
Allt djupare i den med hvarje århvarf skurna!
Stäm, Leopold! stäm upp en sång, som fjerran-från
Till Svenska Talarns Vård skall verldens undran
närma;
Ställ, Rosenstein! hans bild i Snillens Pantheon
Och teckna af hans själ med dina känslors värma;
Rör lutan, Blom!vid grafvens rand,
Till Vännens lof, med blödigt sinne;
Höj, Lindelom! höj din röst, din hand,
Välsignande hans lif, hans hvila och hans minne!
Vid edra rösters ljud sitt offer glömskan spar,
Och tiden fäller ned, ur vördsam hand, sin glafven:
Min röst är vindens suck, som öfver grafven far,
Och kysser blommorna — och genast dör på grafven.
Min stämma skall ej, vådligt djerf,
I edra högre chorer blandas;
Då Snillen prisa Snillets värf,
Har jag en känsla blott, som tacksamheten andas.
Du Himmelens Profet! mitt hjertas offer tag
För hvarje gång Du väckt min ande till besinning,
Der pligten, tydd af Dig, blef lefvernets behag,
Försakelsen triumf, och vanskligheten vinning;
Der, uppenbarad utaf Dig,
Odödligheten mötte hoppet:
Ej Snillets — den var ej för mig —
Men Dygdens — vinkande med kronan efter loppet.
Än själen af din röst, lik källans friska språng,
I qvalet vederficks; än hon sig följa tyckte
En majestätlig flods ohinderliga gång,
Som qval och fröjd och allt med sig i farten ryckte;
Än bäckens fall, som i sitt lopp
Med mången blomma stranden kläder,
Dock hellre åkermannens hopp
Med frukters ymnighet och skördars mognad gläder.
Du talar — och hur skön står Helgedomens borg!
Från hydda, från palats, nu ila de, nu glömma
De yrande sitt sorl, de klagande sin sorg,
Och höra Nådens ord från dina läppar strömma.
Du ljungar — och de äro mull;
För Herrans blick, som allt förtärer,
De höga murar störta kull,
I jorden gömma sig de stolta resenärer.
Men åter, hvilken tröst! från Zion hvilket ljus
Försprider himlens moln och jordens glädje föder!
Är jord och himmel ej den samma Fadrens hus,
Der oupplösligen de gode äro bröder?
Med kärlek, tålamod och dygd,
Fullbordom, vänner! lifvets öden —
Och hvilom vid Hans milda skygd,
Med samma tillförsigt i lifvet och i döden!
Du talte — och försvann; men är ej från oss skild:
Du lefver, Ljusets Tolk!
Du andas i den Lära,
Som från ditt hjerta flöt, så ursprungsren och mild
Hon kom från Ljusets Far till menskans tröst och ära.
Hon före oss till ljusets hem,
Den väg Du framgick och beredde!
Likt stjernan, som till Bethlehem,
Så vänlig och så klar, de Vises vandring ledde.
Vid min vän
CARL ULRIC BROOCMANS
Una virtus clara œternaque habetur.
Stråle af det rena ljuset,
Som en stund, förmäld med gruset,
Bodde i en jordens hydda,
Dvaldes i en dödligs hamn!
Frälsta anda, himlaburna,
Och till himlen återflydda!
Måste jag, på denna urna,
Teckna, gråtande, ditt namn?
Du har gått!...
Men icke såsom stormen går,
Med skräck i sina ödespår,
Till straff för jordens brott —
Och ej som floden, bullersam
Och strid och större än sin strand,
Igenombryter åbons damm
Och öfversvallar plöjarns land.
Men lik den blida vestan,
Som vinter-drifvan smält;
Han bjuder barnen leka
På vårens gröna fält;
Han torkar svetten sakta
Från daga-karlens kind,
Och näktergalen spelar
Ifrån den höga lind.
Och lik den tysta bäcken,
Hvars namn blott känns af byn:
I silfvervåg han speglar
Den klara azur-skyn,
Och närer mången blomma,
Hvars vällukt och behag
Skall göra ängdens glädje
På Floras högtidsdag.
Men du göt,
Du Herrans flägt!
I Hans sköt
Din andedrägt —
Och åter orkanen
Kring nejden röt ...
Bäck! du flöt
I oceanen,
Den eviga, alltomfamnande, stora,
I hvilkens omätliga djup sig förlora
(Så Himlen befallt)
Likt höstliga löf, likt nattliga väkter,
Tider, slägter,
Allt.
Blott Dygden ej.
Hög och evärdelig,
Hon trampar ej förgänglighetens stig,
Der, böjd i stoftet och bekymmerfull,
Den snikna lyckan letar efter gull,
Och dufna veklingar, med djurlig drift,
Ur blomstren suga ett narkotiskt gift.
Dess väg är brant, ty den till himlen bär:
Saktmodig, from och trygg, hon vandrar der,
En ädel pilgrim — och Sireners sång
Och åskors fall ej störa hennes gång.
Då hjelten rubbar, i sitt segerlopp,
Naturens frid och mensklighetens hopp,
Och fåfängt släcker, med förtvifladt mod,
Odödlighetens törst i menskoblod;
Då snillet, sväfvande utom sin gräns,
Ej vet sitt mål, ej vid sin bana känns,
Och furialiskt svänger i sin hand
En fackla, som ej bådar ljus, men brand:
Si! hur i deras ljungelds-lika spår
Den stilla dygden obeundrad går,
Försonar, tröstar, bygger upp, och gör,
Att menskligheten ej hos menskan dör.
Och när, uti en feg, förderfvad tid,
Ej trifves ljus, ej andas rätt och frid,
Och våldet gifver egoismen hand,
Att allt i mörker sänka och i band:
Hvad gör den himmelska?
Hon spiller ej
Sin kraft i ofruktbara suckar; nej!
I tro på en Försyn och stilla hopp
Om bättre tider — än hon lefver opp,
Och utsår, trägen, utan lof och lön,
I qvalens jord lycksalighetens frön.
Och månget frö förqväfves och förgås,
Som ibland törnen och på klippan sås;
Men månget frö ock lönar hennes ans
Med mogna skördars rikedom och glans,
Tyst växande, och ämnade till arf
Åt ouppgångna sälla tidehvarf. —
O J, som då en fridsam jord bebon,
Der rättvisan en återvunnen thron
Emellan flitens herde-hyddor ställt,
Och grödan mantlar fordna slagtningsfält!
Välsignen dem, de ädle såningsmän,
Af hvilka marken bröts!
Välsignen den,
Som slumrar här i jordens tysta famn!
Måhända deras anspråkslösa namn
Ej, genom tidens brak, ert öra nå:
Men evigt deras gerningar bestå,
Och deras andar, dubbelt salige,
Med himlaglädje jordens glädje se.
Yngling! fullbordadt är ditt lopp.
Der sanningens eviga dag går opp,
Och lifvets källa evärdelig qväller,
Der lönas din dygd,
Och aktar ej minnets eterneller
I nattens och dödens bygd.
Du har gått.
Du var befunnen
Pröfvad och oöfvervunnen,
Verksam, tålig, trygg och trogen:
Derför gick Du hem igen:
Jag, ej värd att med Dig följa,
Jag, för målet än ej mogen,
Måste plöja tidens bölja,
Kastas bland dess klippor än.
TILL H. Κ. H.
PRINS OSCAR.
Dedikation af Psalmboksförslaget.
Allt sannt, allt skönt, i hyddan, som på thronen,
Ett genljud är från evighetens strand;
De höga chorer gå på andakts-tonen,
Som sjunga frihet, dygd och fosterland;
Och hjelten famnar, lyst af religionen,
Sin känslas urbild, — ja! med fallnad hand
I sjelfva dödens mark ett lifsträd sätter,
Lik Wasas Soneson på Lützens slätter.
Din sak är Guds: gack i ditt kall!
Han sade,
Och gick med fröjd sitt höga mål emot,
Och Nordens kämpar, modige och glade,
Sin Konung följde genom dödars hot.
Sig våldets berg i vägen fåfängt lade:
De tröstade på Herran Zebaoth.
Så, fram de bröto, utan all förfäran,
Till kamp för friheten och gudaläran.
På fädrens hjelmar himlen mer ej skiner,
Och jorden gömmer deras brutna svärd.
På fordna minnens Göthiska ruiner
En kall beräkning, egoism och flärd,
Sig hafva vältat, såsom snölaviner,
Der dvergar kappkört öfver jettars verld.
Men Gud såg ner; och längre de ej välta.
Eld föll af himmelen; och de försmälta.
Och värmande från klara fästet glimmar
Ett högt behag, ett huldrikt majestät.
En dag går fram, som ordnar sina timmar
Med tjusning i den unga solens fjät,
Och sångens svan uti dess ljushaf simmar;
Och ljungelds-örnen vakar öfver det:
Och till ditt möte, Prins! en tid sig reder
Af kraft och hjerta, religion och seder.
Din är den skörd, som nit och oveld samla
I gryningsstunden af din egen tid.
Det friska Unga och det mogna Gamla
Begär din medling till en evig frid.
När meningar, likt Babels murar, ramla,
Och sekter tröttna från en fåvisk strid,
Då strålar än, från religionens panna,
Det evigt goda, saliga och sanna.
I MIN HUSTRUS PSALMBOK.
Du, som den yrande glädjen förskjuter,
Nöjd att förljufva, med stilla behag,
Mödornas timmar och hvilans minuter
Af min i hyddan försvinnande dag!
Låt mig få tro, att ditt hjerta jag fägnar,
När åt min Vän dessa bladen jag egnar.
Älskade Maka! vi äge hvarandra;
Evigt, som själen, är kärlekens band.
Trogna och trygga, vår bana vi vandra
Under den Allgodes skyddande hand;
Och, när min dödspsalm öfver oss ljuder,
Trohetens engel till lönen oss bjuder!
STOCKHOLMS STORKYRKO-FÖRSAMLING.
Dedikation af en predikan, som på begäran hölls
och trycktes, innan författaren, nyss utnämd
till Pastor Primarius, afflyttade till sin förra
Station, för att efter två år återkomma.
Frid vill jag dig, o Zions Dotter! önska,
Der vördig du bland dina systrar står,
Den främsta lik af cedrarne, som grönska
I Herrans gårdar, år från år.
Frid inom dina helga murar vare,
Der Gud af fädrens munn förhärligats!
Och lycka du åt söners söner spare
I dina hyddor och palats!
Den frid, som jorden icke har att gifva,
Men dygden på sitt himla-arf bekom,
Den lycka, som skall oförvandlad blifva,
När tidens anlet skiftar om,
Jag önskar dig; och dig i handen trycker
Till minnestecken blott en ringa ting,
Men som, när stunden ur din famn mig rycker,
Dig vare som en trohetsring.
Ty — lik en främling, som, förundrad, kändes
Och valdes af en rikt begåfvad brud,
Men ropas, innan bröllopsfacklan tändes,
Från henne bort af pligtens bud;
Det ömma hjertat och den trogna handen
Dock höra henne till, hvarhelst han går,
Tills han, en fjerran dag, de sköna banden
Vid altarfoten knyta får —
Så går jag bort ....
Och, kan jag dig förgäta,
Förgäten vare då min högra hand!
Jag vill din krans af Sarons blomster fläta
Med dalens liljor deribland;