Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detsamma kom vakten för att afhemta honom till döden, och frimodigt steg han opp och medföljde utan dröjsmål.
Under vandringen framåt upprepade han flera sköna språk ur bibeln och tröstade sjelf presten, som gick bredvid honom, och som ej kunde hålla sig från tårar.
Folket strömmade till, hvar de fångne herrarne framgingo, och hans herredöme tillropade dem med glad röst: ”Farväl alla mina goda vänner, och allt ärligt folk.
Om någon finnes, som jag i någor måtto förtörnat, så beder jag om vänlighet.”
Och alla de det hörde, gräto och jemrade sig öfver hans oskyldiga död.
Allt gick det sorgliga tåget framåt.
I fönstren stodo fruntimmer och skådade.
Då lyfte Arvid
Eriksson gladeligt på hatten och sade: ”Jag hafver alltid gerna uppvaktat fruntimren.
Ville de nu, hos hans furstliga nåde, hjelpa mig härifrån, skulle jag vara deras tjenare, så länge jag lefver.” Sedan påsatte han åter hatten och gick vidare.
Nu blef hans herredöme varse mig, der jag gick, och sade till mig: ”Jag vill och begärer, Johan Bertilsson, att du ser till att du kan komma till min morkär och säg henne om min hädanfärd, och bed henne gifva sig tillfreds, och säg att jag gerna och gladelig gick härtill.
Liksom en man, som hela dagen har arbetat, gerna vill gå till hvila, så gerna vill jag gå till denna min död.
Hvilket jag stadeligen vet och tror, att det icke skall vara någon död, utan en ände på all jemmer och vedermöda, och såsom en ingång till den rätta glädjen, der jag ock förhoppas att min morkär skall finna mig igen.
Ty i denna verlden kan jag ej mera hoppas hon får stor glädje.
Och tag denna ring och för den till henne, jag äger intet annat, som jag kan sända henne, och säg henne, att jag befallte henne i den allsmäktige Guds beskydd.
Han, hoppas jag, skall vara min hjertans kära morkärs tröst i hennes kors.”
Om en stund sade han: ”Fru Elin har lofvat, att den tapet mina systrar åt mig stickat, skall för mig hemtas att lida uppå.
Gå och se till, att så verkligen sker.”
När jag genom min herres tyske tjenare hade beställt härom och återkom, bad hans herredöme mig ännu en gång att sjelf till hans moder framföra hans sista helsning och tillade:
”jag råder nu öfver ingenting af min egendom, jag ville dock belöna dig för din trohet”, vid det han så talade kom han till spetsgården på torget.
Han lemnade nu sin kappa åt mig och sade vänligt:
”behåll dock denna och min mössa”, och steg med bart hufvud in i ringen.
Derpå gick han ett hvarf öfver den och så ref han opp sin tröja så att alla knapparne flögo omkring och ingen blef qvar i tröjan.
Då steg kyrkoherden fram och sade: ”Herre, herre, icke så häftigt.
Gör först bön till Gud allsmäktig.”
”Ja, gerna”, svarade han, föll på knä och bad ifrigt med djup andakt och mot himlen höjda ögon.
Uerpå uppstod han åter, bjöd farväl åt det församlade folket, vinkade med handen åt dem han kände och befallte dem Gud allsmäktig med mycken vänlighet.
Alla gräto och klagade högt.
Nu höjde han sin röst och började tilltala folket och förklarade sig vara oskyldig till den dom honom skulle öfvergå, ehuru han erkände sig vara en stor syndare inför Gud.
”Jag hoppas och tror stadeligen att Gud skall vara mig nådig, och med denna döden draga mig till en sann syndabot, och öppna för mig dörren till sannt lif och glädje.
Men i verldslig måtto vet jag mig inför Gud och verlden oskyldig, och är till min död ingen annan orsak, än den trängtan Hans Furstliga nåde haft, att utrota min slägt.
Detta är enda orsaken till min död, och har nu gått efter Hans Furstliga nådes vilja.”
Sorl och rop uppstod bland Hans Furstliga nådes tjenare och man skrek, att han förolämpade fursten.
När då han icke fick tala för sorlet, höjde han rösten och sade: ”Hvar är min dom, när är jag förhörd eller ens anklagad?
Det skall ingen ärlig man bevisa mig; men den, som har beskyllt mig, har talat som en skälm och förrädare och icke som en hederlig man.
Jag tager derpå till vittne Gud och allt ärligt folk som mig känt.”
Nu började tumultet än häftigare och de ropade, att han skulle återföras, för att få en hårdare dom, för de ord han talat om Hans Furstliga nåde, men Hans herradöme sade: ”Nej, nu har jag engång gått ut och går aldrig mera in.
Jag är här för att dö, och vill här dö.
Och må Gud allsmäktig döma emellan mig och dem, som mig dömt hafva.
Eder, ärliga män alla, beder jag, tala icke ondt om mig efter min död, förlåt mig om jag förtörnat någon, gerna vill jag förlåta enhvar, som emot mig brutit.”
Röster bland folket svarade, att alla ville minnas honom med vänskap, han hade visst icke gjort någon emot.
”Gud vare med eder alla, fattiga, och rika”, sade han och gick nu inåt ringen och drog af sig tröjan.
Ännu en gång tillropade han Johan Johansson och mig att sörja före att de fattige måtte få någon gåfva.
Så knäföll han på mattans rosor och blad och utbrast: ”Herre Jesu Christi annamma min anda och själ.”
Så blundade han med ögonen och slöt sitt unga lif, under det de sjöngo en psalm. ”Gud den allrahögste anamme hans herradömes själ!”
Hans herredömes halfbroder, Olof Klasson, skyndade fram för att få blanda sin blod med sin käre broders, men de skjöto honom undan.
När ordningen sedan kom till honom ropade han högt: ”Gud skall utkräfva den oskyldige Johan Flemings blod af hertig Carl, den blodige mördarn.”
Men knektarne höjde åter sorl och skri, och derunder slöts äfven hans lif.”
Ofta hade Sigrids läsning afbrutits med gråt, nu när hon slutade öfvergafs hon alldeles af den mödosamt tillkämpade fattningen, och hennes tårar strömmade utan hejd.
Dystert sade herr Erik: ”Han var mig den käraste, de andre voro alla mina vänner, o, att jag hade varit med dem.
Dock, otacksam är jag icke, du min milda, fromma och dock så raska flicka.
Har du vågat lifvet, har du trottsat alla faror för att rädda din far, så skall han ock icke af otålighet önska sig döden.”
Följande morgon sade herr Erik till sin dotter: ”Nu, min flicka, böra vi ju med jemförelsevis större trygghet kunna bege oss hädan, då man torde tro mig död.
Icke skola vi då länge dröja i detta gömmet, som dock just icke är behageligt”, och så snart aftonskymningen började inbryta, begåfvo de sig å väg.
För att bäst förkläda sin far, band Sigrid öfver hans ansigte en duk och uppgaf, att han var blind och af en kula sönderskjuten i ansigtet, på hvilket hon vid första lägenhet fästade en stor lapp som ett plåster.
Sigrid ledde nu den såkallade blinde fadren, men hade dock bundit klädet så, att han kunde nödtorfteligen se.
Någon väg, som skulle fört dem genast längre från det farliga grannskapet af Åbo fanns icke, hvilken de kunnat taga, utan måste de följa en som förde dem nästan i en halfcirkel deromkring.
Af denna anledning voro de ännu följande dag på förmiddagen icke mera än två mil aflägsnade från staden.
Det hade snöat om natten och bildat ett litet förgängligt, men hjelpeligen godt slädföre.
Erik Liljeholm och Sigrid vandrade långsamt och tungt framåt vägen.
Nu hördes ljudet af ankommande hästar och släde.
”God dag, god dag, gammelfar, god dag flicka.
Hvart tänka ni ta vägen?” ropade en vänlig röst ur slädan.
Herr Erik strök af sig mössan och svarade:
”Åt skogsbysidan, granne, ärna vi oss, men eljest går stafvakarlens väg dit, der han hoppas få en bit bröd och tak för natten.”
”Det kan allt vara tungt både för dig, far, och för din unga flicka, att gå och vanka i den nyssfallna snön.
Mina två kampar äro raska”, sade bonden, med ett välbelåtet leende blickande på sina välfödda hästar.
”Sätt er på, så kan ni åka så långt vi ha samma väg.”
Gerna begagnade sig vandrarne af tillbudet.
Snart hunno de åkande förbi en gård, der hästar stodo ispända för ett par slädar.
Det såg ut som om någon resande här hölle rast.
Längre fram på vägen syntes ock några herrar, som vandrade framåt, liksom för att fördrifva tiden medan de väntade på hästarne.
Snart hunnos vaudrarne af de åkande, ehuru desse nu åkte nästan steg för steg, för att vid sin förbifärd icke tvinga de gående opp i snön.
”God dag, Grönbackas Simon”, ropade en lång ljuslätt herre, med kort pipskägg och knäfvelborrar.
”Fick du rågen väl betald?
Jag hör att du varit på slottet i morgons för att sälja.”
Förvånad frågade Simon: ”Hur vet herrn det?”
”Åh jo, en af de här herrarne såg dig der, när du lastade af, och kände igen dig.”
Simon hade stadnat hästarna under samtalet.
Den fremmande steg bakpå slädan och sade: ”Siså, kör på du bara.
Våra hästar ha nu hvilat och de andra herrarne kunna komma efter med dem.
Till dess åker jag med dig.”
Bonden erbjöd åt den fremmande sin plats inuti slädan, men han svarade: ”Sitt stilla du, far, i ditt hus och i din släda är du herre sjelf.”
”Så god som kungen på sin thron, säger ordspråket”, svarade Simon.
”Ja väl, men se bara till, att du icke låter dina vänner missbruka ditt namn till att förråda ditt hemman!
Ja, ja, min käre Simon, jag har hört, att du skall vara en redlig man och trogen undersåte, som icke hållit med den blodsugarn Klas Fleming och hans anhang, men du är ju dock icke så gammal ännu, hvarföre har du ej gripit till vapen, för att stå emot den landsförrädaren?”
Liljeholm satt tyst nedlutad i slädan, utan att synas höra på samtalet.
Han hade genast i den fremmande igenkänt hertig Carl, hvilken, alltid verksam och outtröttlig, äfven nu begagnat det lilla slädföret, för att med egna ögon undersöka förhållandet med ett klagomål öfver några soldater, hvilket inlupit ifrån bönder, som tillhörde hertigens parti.
Huru herr Erik skulle finna sig till mods vid det oförmodade mötet, är lätt att tänka sig.
Äfven Sigrid hade med bäfvan och förskräckelse igenkänt sin faders dödsfiende.
Hon satt framföre i slädan och drog sig tillsamman som om hon sålunda trott sig kunna undgå hertigens genomträngande blickar.
Hon kunde ej hindra att en ofrivillig darrning skakade henne vid ljudet af hans röst.
”Hvad är det för folk du har i slädan med dig?” frågade hertigen.
”En blind gubbe med sin flicka, som brukar leda honom.
Jag bjöd dem att få åka, efter jag hade godt rum.”
”Flicka du, dra ryan, som ligger bredvid dig i slädan, öfver dig, och sitt ej der och kuttra för kölden som en höna”, ropade hertigen åt Sigrid.
Knappt medveten af hvad hon gjorde åtlydde Sigrid befallningen, och hoppades nu på att åtminstone hon icke skulle fästa uppmärksamhet, sen hon blifvit mera undangömd.
Att vådan för hennes far blefve densamma, om ock endast hon blefve igenkänd, fann hon lätt.
Hennes far var visserligen nogare förklädd, men huru hoppas, att han skulle undgå hertigens skarpa blick.
Under fällen lade hon sin hand på fadrens fot, det var henne som en tröst att få vidröra honom.
”Du har välgjorda remtyg på din häst”, fortfor hertigen åter till Simon. ”Det är väl gjordt på egen gård, tänker jag?
Se det är just konsten det för bonden, att ta allt i egen knut.
Hvar penning som man spar, den har man.
Hästar lär du väl ha i spiltan som syrsor i spiseln, jag ser nog hurudana lejon de här äro?”
”Åh käre herre, icke har det varit tider nu för bonden att hålla hvarken hästar eller andra kräk i öfverflöd, och nog har man fått slita om man någon skeppa råg velat ha i boden, och de flesta ha fått tugga på rena barken, så långt de kunnat.”
”Ja se, det skall dock bli annat regemente nu.
Icke behöfver bonden rädas, att herrarna ska skinna honom som den köttmånglaren Fleming och hans anhang och hans knektar och ryttare gjorde.
Nog skall det snart bli pinn före.
Det skall bli en annan dans för hoppatossa, och jag skall väl med Guds hjelp så räkna med dem, att jag skall räkna dem i galgen.
Farväl nu Simon, tack för skjutsen, der kommer min egen släda.”
Hertigen hoppade af, kastade sig i sin egen släda och var långt borta innan
Simon hann sansa sig af förvåning öfver den förnäme gäst han, utan att veta det, haft på sina medar.
Att hos Carl icke misstankar väcktes, af den föregifne blinde och hans dotter, var besynnerligt nog.
Hade han blott kommit att höra någonderas röst, eller eljest fäst sig vid dem, så skulle säkert hans skarpa blick hafva upptäckt förklädnaden, ehuru han ej på många år sett herr Erik och Sigrid endast en gång.
Undsluppen den hotande faran, sände herr Erik en tacksam suck till Gud, som beskyddat honom.
Snart kom den vägskillnad der Simon skulle taga af opp till sitt hemman, och herr Erik och hans dotter afstego nu, för att till fots fortsätta färden.
Simon ej mera kunde se dem, stadnade Sigrid och omfamnade sin far, under det
hon stilla gråtande lutade sitt hufvud mot hans bröst.
Hon hade så länge lidit den förfärligaste ångest och måste nu ge sin känsla luft.
”Barn, barn, gråt icke nu.
Det går ju ingen nöd på mig.”
”Ja derför vill jag tacka Gud så länge jag lefver, men det var en ryslig stund.
Fader, hvad tänkte du väl, då du så der satt framför den förfärlige?”
”Jag tänkte: får räfven tag i dig, så biter han hufvut af dig som om du vore en gås.”
”Ack, far, jag darrade som ett asplöf och du satt så lugn och stilla.”
”Kära barn, icke var det första gången, som jag väntat på att döden skulle ta makt med mig, och engång skall man ju deran, om än man gerna ville ha en hederligare död än gåsen.
Dock hoppas jag att Gud förlåter mig mina synder, om jag än kommer och ber derom ett hufvud kortare än förr.”
Ju längre inåt landet de vandrande kommo, dess ödsligare blef det, och spåren af klubbkrigets härjningar blefvo allt mer synbara.
En dag möttes de vandrande, vid slutet af en by, der ännu några bebodda kojor syntes, af en man bärande ett litet knyte.
Detta var temmeligen ovanligt åt dessa trakter.
De hade här träffat mest qvinnor och barn, då någongång menniskor funnos i de förödda boningarna.
Med häpnad varsnade
Sigrid att mannen flere gånger såg sig om efter vandrarne och slutligen stadnade.
I detsamma kom en pojke, med lång hvit lugg och klädd högst lätt i en trasig skjorta, trafvande utefter den nu åter alldeles uppblötta vägen.
Hans drägt måtte alls icke förekommit honom, att vara någon för sval Novemberkostym, han skuttade sin väg fram, med de allra pojkaktigaste krumsprång.
Men ödet lät honom oaktadt all nöjsamhet komma på fall, så att han vid en kapriol, midt för de vandrande, halkade och föll med stort buller ned i diket, dit han fick en högst oförmodad massa af ruskor, små stenar och mull att göra sig sällskap, och i fallet grep han så ifrigt efter herr Eriks ben, att denne, endast genom att kasta sig åt sidan, kunde undgå att dela hans öde.
Nu skrattade herr Erik godt, och glömmande sin blindhet, tog han pojken i nacken och drog opp honom ur det djupa diket, ställde honom på vägen, tog med handen i den långa luggen och ruskade den smått.
Derpå gaf han pojken en lindrig smäll med flata handen och sade: ”Seså, far hem nu med god fart.
Opp på ugnen med dig och bed mor torka din skjorta, jag tänker du ingen annan har att ömsa på dig.”
”Nej se, katten far J, var det icke visst och sannt ändå”, ropade mannen med knytet, som nu hastade fram.
”Ja väl är det sjelfvaste herr Erik i lifslefvande lif och blod.
Husbond, husbond, Gud välsigne eder.
Ni lefver, ni är frisk och fri.
Herre Gud, hvem hade väl väntat sådan glädje!
Nej maken har jag ej sett.”
Tårarna trillade lätt ur mannens ögon, men han tycktes sjelf ej hinna märka dem.
”Jaså, det är du, Elias.
Jag hade knappt kännt igen dig.
Nå, hvar håller du hus nu för tiden?”
”På landsvägen, ingenstans nu, herre, om ni ej vill vara så god och ta mig i er tjenst igen.
Och jungfru Sigrid, nå si hvad J har blifvit fager och vuxit.
Förlåt, förlåt, så jag är djerf och pratar, men för gu, när jag såg herr Erik smälla till pojken der och skratta med detsamma, då kunde jag icke längre tveka, att det icke var J.
Så många gånger jag, vettvilling och ostyriga pojke, gjorde eder harm och retade ert fromma sinne att ge mig en smäll, skulle jag inte känna igen er!”
Herr Erik log och sade:
”Nå Elias, du lär ha tyckt att det bestods för mycket af slaget, efter du rymde ifrån mig.”
Elias steg ett steg tillbaka och nedlutade sitt hufvud.
”Herre, si sådan är jag, icke ett strå bättre än förr.
Gud hjelpe mig, fattige syndare.
Här står jag, pratar i glädjen att se er frisk och sund, och går fram så djerft som om jag ingenting hade på mitt samvete.
Och huru många tusende gånger har jag ej tänkt mig den stunden, då jag skulle få se eder och komma inför ert ansigte, och huru jag då skulle gå fram till eder och säga eder, som jag nu gör:
Herre förlåt mig.”
”Nå, men hvarföre har du ej kommit och sagt det då?”
”Kunde jag väl det?
Ni hade tagit mig fattige, fader- och moderlösa barn, gifvit mig kläder och föda, och ville lära mig allt hvad godt och nyttigt var, men allt vildare och öfverdådigare blef jag.
Nu var jag ren femton år gammal, men aldrig ville det bli folk af mig.
Väl kunde jag arbeta när så föll sig; men mitt odygdiga sinne tänkte på intet annat än upptåg.
En dag, då jag skulle föra den präktiga tyska ridhästen, som herr Klas hade gett er, ut för att svalka sig efter er hastiga ridt, då tog mig en oemotståndlig lust att försöka rida på den.
I början lät jag den gå helt sagta, men allt ifrigare blef jag, allt mer dref jag på hästen, allt vildare for den framåt.
Jag skrek och hojtade som en besatt.
Vi blefvo snart lika vilda begge, hästen och jag.
Slutligen hade jag ingen makt med den, den rusade framåt med mig, utan att jag kunde styra den, så ned på insjön.
Isen var svag, den brast.
Jag hade i förbifarten nappat tag i en trädgren och blef hängande der, men hästen fortsatte sitt lopp, den for ner som sagdt är, och blef der.
Jag tänker ni kanske beskyllt mig för, att ha stulit er häst?”
”Nej, hästen hittades död, och när du försvann, så gissade jag, att du ej vågade komma tillbaka.”
”Ja, jag vet ej rätt om jag ej vågade, eller om jag ej snarare tyckte att jag ej mer var värd att se ert signade ansigte och äta ert bröd!
Sannt var det ock, att jag ej det var.”
”Nå, hvart tog du sen vägen?”
”Jag blef soldat och kom öfver på Revalska sidan, och der var jag i sex år, och der lefde jag ibland vildt nog; men allt gnagde mig samvetet, och jag tror nästan ändå, att det till slut var er döda häst, som gjorde så pass folk af mig, som jag sen blef.
Allt mer och mer tärdes jag af längtan, att få komma och be husbond om förlåtelse, och jag fick ingen ro förr.”
”Nå, hvarföre kom du inte?”
”Det kunde jag omöjligt göra, om jag ej på något sätt kunde visa er, att jag hade allvar med min ånger.
Dertill grämde mig dag och natt, att jag ej kunnat ersätta er skada.
Jag hade slutligen kommit på den tanken, att om jag kunde hemta med mig ett par hästar, åtminstone lika ståtliga som den döda, så skulle jag komma och begära förlåtelse.
Detta blef till slut min dröm, både som vaken och sofvande.
Jag tänkte knappt på något annat.
Men hvad kunde jag samla som soldat?
Ringa byte gjorde vi.
Jag gaf tjensten hin, så snart jag kunde slippa fri, och så var jag i några år trädgårdsarbetare hos fru Ebba på hennes gods, men hur jag än knogade på dalern, icke kunde jag der mycket lägga ihop.
Men så kom jag öfver till hemlandet, och tog tjenst som trädgårdsmästare hos herr Gödich Fincke.
När jag hade tjenat der några år, började jag smått fundera på att tala vid min husbonde, om huru jag skulle få hästarne köpta, ty jag hade nu pengar, så jag tänkte det något skulle förslå.
Men se, så kom en vacker dag klubbhären till oss och brände opp godset och förstörde trädgården, och aldrig hittade jag af mina pengar, bara några hopsmälta silfverklumpar, och det var ej värdt fjerndelen af det som brunnit.”
”Min husbonde hade sen annat att göra för folket, än laga trädgården i skick, och så blef jag ledig.
Men nu vaknade mitt samvete först rätt på allvare.
Jag började tycka, att det förut hade varit bara munväder med min ånger, och att jag varit en högmodig best, som ville ersätta skadan, bara för att ej behöfva så djupt ödmjuka mig inför er.
Nu hade Gud straffat mig och tagit pengarna ifrån mig och tjensten med, så att jag nu skulle som en riktig arm syndare måsta komma till er, utan att ha nån förtjenst att åberopa, utan blott nödgas anropa er mildhet.
Men si, det var länge innan jag så fick makt med mitt hårda sinne.
Dessutom ville jag gerna arbeta som dräng på godset, till dess vi litet skulle få i ordning der, efter klubbmännens framfart.
Slutligen kunde jag ej längre lefva, utan att som den förlorade sonen komma och säga: jag har syndat!
Så fick jag reda på att herr Erik skulle finnas på Åbohus; jag kom dit, men kunde ej slippa in, förr än hertigen fått det i sina klor.
Jag skulle sen försöka att der få träffa eder, men när jag frågade efter er, så sade de mig att herr Erik Liljeholm var död och begrafven.
Och så vände jag af som en dåre, och visste ej hvart jag skulle ta vägen.
Jag tyckte att jag hade ingenting mer att lefva för i verlden, när jag ej hade att hoppas er förlåtelse.”
”Nå, hvart ernade du dig nu?”
”Knappt jag sjelf vet.
Men nu, herr Erik, hoppas jag att J icke förskjuter mig, utan tar mig i eder tjenst åter.”
”Käre Elias, ser du icke på mig, att jag är en fattig man, som ingen tjenare kan hålla.
Det må du ock få veta, att jag flytt undan hertigen och har säkerhet till lifvet, endast så långe, som ingen förråder mig.”
Elias såg en stund fundersamt ned för sig, så sprang han hastigt opp.
”Herre är det så, si då är det nu allrabäst, ty då kan jag ju verkligen vara er till nytta.
Vore allt som förr, skulle ni ha tjenare nog, utan mig.
Allt godt herre, nu tar ni mig ju till nåder och tar mig i er tjenst?
Har ni ej råd att bestå er tjenare, så har jag åtminstone råd att bestå mig herre.”
”Det kan allt vara godt och väl, men jag äger ej ens så mycket att jag kunde ge dig kläder och föda.
Som du vet äger en död man ingenting och hertigen har haft försorg att ge mig arfvingar.”
”Nå ja, det vore visst sak, det.
Nog håller min vadmalsjacka ännu en tid ihop, dessutom har jag helgdagskläder här i knytet.
Det har ingen nöd dermed, och dålig karl den, som ej kan förtjena sig födan!
Käre herr Erik, aldrig var ni svårbedd förr i verlden; var nu inte heller omild emot mig, utan tag mig i er tjenst.”
”Det är i sanning en präktig tjenst, du är så angelägen om”, sade herr Erik skrattande, ”men icke har jag heller hjerta att försmå din välmening.
Må du då stadna hos mig.
Kanske kommer ock en tid, då jag kan få löna dig.
Om icke, så må du få din trohetslön af honom, som ingen olönt lemnar.”
”Tack, tack, min älskade och hjertegode herre, för löftet att få stadna hos eder.
Om jag än skulle lönlös tjena er i all min tid, så är jag ju förut betald.
Hvem var det, som i så många år födde min fattiga mor, till dess hennes långvariga sjukdom slutligen förde henne i grafven.
Hvem har betalat er derför?
Hvem har betalat er för, att ni upptog den fader- och moderlöse gossen, och födde och klädde honom och bjöd till att göra folk af den vettvillingen?
Nå, nu är det ju allt klappadt och klart, och jag får stanna hos er.
Men törs jag nu fråga, hvart J ernen eder?”
”Ja, visste jag det rätt sjelf.
Mest har jag tänkt på att, då nu landet är så öde och folket utrotadt, så finnes väl mången koja, som blifvit obebodd.
Skulle man i någon afsides nejd hitta en sådan, så vore väl bäst, att der slå sig ned.
Några daler har Sigrid medfört och så kan man väl kanske slå sig ut, till dess jag hittar på något arbete, hvarmed jag kan förtjena mitt bröd.
Sigrid måste återvända till sin mor, såväl för att trösta henne, som för det hon icke kan öfvergifva sin fästeman.
Dessutom är faran att bli upptäckt blott så mycket större, när hon är med, ty nog ser en hvar att hon icke är en bondqvinna.”
”Jaha, si just så skall det gå”, utropade Elias och knäppte med fingrarna.
”Ja, jag vet, så går det.
Det är som så, ser husbond, att dit oppåt Nyslottstrakten, der vet jag finnes ett nybygge, som togs opp för några år sen af en duglig karl, opp i vilda skogen.
Han byggde sig en stuga och svedjade och röjde sig tillochmed litet åker; och äng fanns ymnigt.
Men så kom dit på trakten en, som de kallade Pitkä Jussi, och ingen visste just hvad han var för en; men nog såg man, att det var en landsstrykare, och en som icke iddes arbeta.
En dag var nybyggaren borta och Jussi bodde i hans stuga och skördade hans åker, och lefde af hvad den andre tagit opp.”
”Hade han slagit ihjäl nybyggarn?”
”Nej, nog hördes denne sedan ha synts åt andra trakter af socknen, men Jussi var stark karl och lär väl haft hjelpare med sig, och så gjorde de som gökungen.”
”Nå, hvarföre gick han icke och klagade för rätta?”
”Åh håh, husbond, rätten den sitter kanske i stora herrars gelag, men i vårt fattiga land är det ondt efter den i vildmarkerna och skogarna, och i afsides socknar.