Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab föreslagit, eller utsättandet af en prjescriptionstid för desammas inlösen efter den gamla myntfoten, men jag hemställer lill livar och en, huru djupt ingripande i enskild mans rätt det är alt ptsescribera enskildta förbindelser.
Hvar och en torde rätt inse, hvilken ytterlig försigtighet vid en sådan åtgärd måste iakttagas.
Denna åtgärd lii-, om jag så får säga, så farlig, alt den ej utan den mest tvingande nöd bör tillgripas.
Att bchofvet af myntfotens förändring ej är så stort, alt detsamma kan rättfärdiga vidtagandet af en så våldsam åtgärd, som enskildta förbindelsers prtescriberande, har jag redan tagit mig friheten söka ådagalägga.
Det ändamål, hvars upnående framställes såsom ett stort behof, består, på sätt så ofta blifvit omnämndt, deruti, alt de tre Nordiska rikena skulle erhålla ett gemensamt, i dem alla gångbart mynt; men för detta ändamåls vinnande erfordras en formlig konvention, hvilken, på sätt den siste värde talaren redan visat, han insåg oberoende deraf, att någon olikhet emellan mynten förefinnes.
Jag medgifver, att konventionens ingående genom en sådan olikhet försvåras, men den kan likväl komma till stånd, och ett ojäfaktigl bevis för möjligheten deraf finna vi i den kända omständigheten, att åtskilliga Tyska Stater afslutat en sådan myntkonvenlion, ehuru de hafva bibehållit hvar och en sitt mynt och endast fastställt en laglig kurs, hvarefter de olika Staternas mynt skall med hvarandra utvexlas.
538 Don 25 Februari f, m.
En dylik bestämmelse kan träffas emellan Hamburg samt Sverige, Norrige och Danmark, ty otn blott kursskillnaden är fastställd, kan det ena landets mynt ganska väl blifva gångbart i det andra landet.
Hrr, denna myntets gångbarhet eller användbarhet är icke af den stora betydelse, hvartill man här velat uphöja densamma, ty det förhåller sig så, att om det vore fråga om ett allmänt Europeiskt mynt. så vöre det skäl och kunde löna mödan att ådraga sig alla en myntförändrings olägenheter för det stora ändamålets vinnande, men för ett mindre stort ändamåls upnående lönar det i sanning ej mödan.
En värd talare har, om jag rätt upfattat hans mening, ansett frågan om ett för alla Europas länder gemensamt mynt vara en utopi, någonting som ej kan realiseras.
Man kan visserligen hafva olika åsigter om den saken men min subjektiva öfvertygelse är, att denna fråga innefattar en tanke, som ganska väl kan förverkligas och kommer att förverkligas, och det måhända inom en icke altför långt aflägsen tidpunkt.
Det finnes redan upgjordt ett förslag, alt ett visst bestämdt guldmynt skulle präglas och kursera i alla Europas Stater, utan att desamma behöfde förändra de redan befintliga myntsorterna, utan endast en laglig kurs bestämmas emellan dessa myntsorter och det universella guldmyntet.
Härigenom vore, enligt mitt förmenande, det hufvudsakligaste målet vunnet, ty om man behöfde förvandla Svenskt, mynt till någon annan utländsk myntsort, så nödgades man icke, såsom nu är fallet, gå till en vexlare, som för vexlingen t ill räknar sig en mer eller mindre stor provision, utan man behöfde blott förskaffa sig det i ens hemland befintliga universella guldmyntet efter den lagliga kursen och sedermera med detta mynt verkställa alla nödiga liqvider.
Emot detta förslag möta icke så stora praktiska svårigheter, att dess genomförande blifver omöjligt, och jag för min del tvekar ej att uttala den förhoppning, att förslaget både kan och skall realiseras.
Af hvad jag nu haft äran anföra torde R. o. Ad. finna, att de skäl, som blifvit frambragta till stöd för förslaget om myntfotens förändring till likhet med den, som är antagen i några af våra grannländer, icke kunnat öfvertyga mig, och att jag således måste fortfarande afstyrka en åtgärd, förknippad med stora olägenheter utan deremot svarande fördelar.
Jag får derjemte tillkännagifva, att jag, i afseende å legeringsfrågan, funnit att behörigt afseende måste fästas på Hr Mannerskantz^ anmärkning, att vår myntbestämningslag hvilar icke allenast på myntets silfverqvantilet, utan äfven på dess kopparqvantitet.
Detta förhållande torde utgöra en egendomlighet för Sverige, ty i den öfriga verldens civiliserade
Stater tages aldrig ett mynts kopparinnehåll, utan blott dess silfverhalt i beräkning vid bestämmandet af myntets värde.
Jag medgifver villigt, att BankoUtsk:s Betänk:de blifvit försvaradt både med goda
Den 25 Februari f. m. 539 skäl och på ett talangfullt sätt; men linder discussionen har dock en omständighet, blifvit utglömd sorn, enl. min öfvertygelse. utgör ett ganska vigtigt skäl för den föreslagna förändringens genomförande.
Denna omständighet framstår om man betraktar frågan ur unionell synpunkt.
Jag tror nemi. att det skulle vara högst nyttigt och ändamålsenligt om ett och samma silfvermynt gällde hos oss och i Norrige, Jag vet visserligen, alt det Svenska silfvermyntct är gångbart i Norrige, men så snart man derifrån kommer t i < 1 Svenska gränsen, emottages icke vidare Norskt mynt vid påfallande liqvider.
Detta förhållande utgör en af de många verkligen sorgliga upenbarelser i den s. k.
Föreningen, en upenbarelse, som väcker mer än förundran hos hvarje tänkande utländning, som besöker oss.
Från denna synpunkt, tror jag det kunde löna mödan söka åstadkomma en förändring af ett dylikt i allas ögon fallande missförhållanden.
Hr Mannerskantz har anfört, att en myntkonvention ganska väl kail afslutas emellan de båda Bikena, utan att derföre någon myntförändring hos oss behöfver ske.
Detta må vara en sanning, men en sådan konvention länder aldeles icke den internationella handeln till gagn, man måste ju då allt framgent i bråktal uträkna huru mycket den ena Specien är mer eller mindre värd än den andra.
På detta sätt blifver aldrig det landets mynt gångbart -i det andra.
Att åter vänta på den utlofvade myntenheten för hela Europa, blefve sannolikt att vänta i sekler.
Visserligen har Hr Gripenstedt underrättat oss om en sak, som troligtvis för flertalet af oss redan var bekant, nemi. att fråga blifvit väckt om ett för alla länder gemensamt guldmynt.
Skulle en öfverens kommelse derom komma till stånd, vore det naturligtvis en ganska god sak, men den afhjelper icke i ringaste mån olägenheterna af de olika silfvermynten inom de Nordiska Rikena och det är just denna olägenhet som föranleder mig att yrka punktens återremitterande.
Hr Gr:n o. Landtm:s härefter först till bifall och sedermera till återremiss å förevaride punkt framställde proposir besvarades med blandade
Ja och Nej, hvarpå Hr Grin o.
Landtm, ånyo hemställde och R. o. Ad. behagade bifalla denna punkt, samt, efter denna proposis besvarande med starka .Ja, blandade med Nej. förklarade det han ansåg
Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfårdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. rn. 2:dra punkten.
Då jag föreslog R.
St. att ändra deras vid förra Riksdagen fattade beslut i fråga om texten på de nya Bankosedlarne, 540 Den 25 Februari i', m. var det icke till följd af begäret att öka antalet af motioner, utan derföre att förändringen är af högsta behofvet påkallad.
Beklagligen afgöras ofta de vigtigaste samhällsangelägenheter i stöd af tomma theorier, bakom hvilka, nästan alltid, ligga enskilda personers eller korporationers intressen.
BankoUtskts Betänktde N:o 15 har också sin theori om allmänhetens rätt, men hvilka intressen denna theori gynnar, skall jag snart visa.
Innan jag öfvergår till min motion, anhåller jag att få förut skicka några uptysningar.
1830 års myntlag medgifver ett s k. remedium vid utmyntning af silfvcrmyniet.
Genom detta stadgande kan t. ex. en påse silfvermynt, som innehåller 150
Rdr specie eller 600 Rdrd bko, och bör väga 1200 ort, få utpräglas till omkring 50 ort deröfver eller derunder.
Oftast inträffar det sednare fallet med småmyntet.
För den stora allmänheten kan det vara, under nuvar:do förhållande, likgiltigt om myntet väger något mer eller mindre, men så är icke händelsen med dem som handla med silfver.
Desse äro af 2:ne slag, de som utskeppa myntet, och de som nedsmälta det till förbrukning inom landet, eller Guldsmederna.
I begge fallen väljes hälst den myntsort, som väger mäst, och sorn detta gemenligen varit händelsen med de hela Riksdalrarna, så hafva dessa företrädesvis, användts.
Ett undantag härifrån gjordes då 4 sk. bko komino i rörelsen, ty. som detta mynt, per påse räknadt, vägde 9 a 10 ort öfver normal vigten, så användes en stor del deraf till nedsmältning, hvilket gaf en vinst af omkring 5 Rdr på hvarje hel påse.
Delta har jag velat anföra för att bevisa, att det alltid finnas personer färdiga att draga fördel af de misstag som kunna begås.
Sådana spekulanters antal skall mångfaldigas, om R.
St. vidblifva deras vid förra Riksdagen fattade beslut.
Man kommer då icke att söka den myntsort som väger mäst. utan största vinsten blifver, under sådana förhållanden, att uttaga det mynt som väger minst.
För ett flygtigt öfvertänkando förefaller detta otroligt, och att Banken på den vägen skall komma att vidkännas riktiga plundringsförsök, förefaller måhända ändå otroligare; likväl kan detta blifva händelsen, hvilket jag tror mig lätteligen kunna bevisa.
Såsom stöd för min motion hade jag upgifvit 2:ne hufvudolägenheter af den beslutade nya sedeltexten; men som BankoUtsk.
, i stöd af sina theorier om allmänhetens rätt, stannat i sitt tillstyrkande, just vid den största vådan för Bankens säkerhet, vill jag, för att ej vara mer än nödigt vidlyftig, endast uppehålla mig vid Utsk:s förslag.
Grundtankan i Utsk:s Betänktde synes mig vara, att myntets vigt endast skall komma i fråga vid ulvexlingen från Banken. men att vid dess emottagande blott prägelvärdet skall gälla.
Kommer denna princip att blifva gällande, skall en hvar, som eger ett kapital af några hundra riksdaler, kunna med full lag - Deli 25 Fe lil’ii ar i f. ra. lig rätt göra sig på Bankens bekostnad en ganska ansenlig bergning.
Sältet blifver följande:
— Jag uttager utur en kassa en påse silfver, som väger t. ex.
1196 ort och erhåller särskildt fyllnaden 4 ort eller 2 Iidr; genast derefter inlemnar jag samma påse, i en annan kassa, men behåller naturligtvis de 2 Rdr, efter som jag vid iulemnandet icke behöfver fylla den bristande viglen.
På detta sätt kan jag sjelf eller genom ombud fortsätta rörelsen, så långt tiden medgifver. alla dagar liela året om, och blir konsten en. gång väl känd, skall det icke saknas kunder.
.Jag liar blott antagit 4 orts undervigt, men det är icke sällsynt redan att silfvermynt, som någon längre tid varit i rörelsen, väger till 10 ort under normalvigten.
Om jag skulle kunna tänka mig, att någon af Bankens kassörer, skulle finna sitt samvete fullt lugnadt, genom öfverlygelsen. att han bär samma rätt till förtjensten, sorn alla andra Sveriges medborgare, så kan han sätta — om jag så får uttrycka mig — detta pumpverk i en sådan gång, att han innan kort, fullt tryggad för framtida bergning, kan vända ryggen åt R.
St:s Bank och dess Styrelse.
Man invände måhända alt silfvermyntet icke bör väga under normalvigten, men fakta tala bättre än invändningar, och Utsk. kan sjelf göra sig förvissad om förhållandet, ty uti Bankens hvalf finnas sannolikt ännu ett stort förråd ^
Rdr, präglade på 1830-talet, hvilka alla, ehuru nya, om jag ej misstager mig, icke upgå till normalvigten.
- Man kan visserligen låta omprägla detta mynt, men hvad blir deraf följden? — jo betydliga förluster vid omprliglingen, och hvad den af mig antydda lönande rörelsen beträffar, så upskjutes dermed ett och annat år, tills myntet hinner slitas, hvilket till en början går ganska fort, enär de hvassa kantarna på allt nytt mynt, hastigt afslitas, och vigten derigenom betydligt minskas.
Detta förhållande kan Utsk. äfven undersöka, genom anställande af jemförelse emellan vigten å 2:ne påsar af samma myntsort, hvaraf den ena är ny och den andra synbart någon tid varit i rörelsen.
BankoUtsk. anmärker att nuvarrde text, som hänvisar till 1830 års myntfot, icke är lämplig derför, att allmänheten icke känner den gällande myntfoten; men straxt derefter säger Utsk., att endast genom den kunskap sedelhafvare!! inhemtar genom den nya texten »försättes han i tillfälle att sjelf »kunna kontrollera, att det silfvervärde han för sedeln erhåller, »verkligen utgör så mycket, som enl. myntbestäranings-lagen bör »honom tillkomma alltid naturligtvis med de i samma lag tillätena remedia i finhet oell vigt.» — Häremot får jag vördsammast anmärka, att om sedelhafvaren icke känner 1830 års myntlag, huru skall han då kunna känna de remedia i finhet och vigt, hvarom just densamma lag talar? — och om han ock kände denna lags hela innehåll, huru skall den stora allmänheten hädanefter mer än hittills kunna kontrollera, om bestämmelserna om remedia i finhet och vigt är iakttagen.
542 Den 25 Februari f. ra.
BankoUtsk. tyckes förutsätta, alt sedelhafvaren icke bör göra anspråk på större vigt än titt remedium deri skall ingå.
Något tal om remedium finnes icke i den nya texten, och som en Bankosedel har samma natur som en annan skuldförbindelse, så tror jag icke att någon Domstol skall kunna frånkänna sedelhafvaren rätt att få, ulan afdrag, fulltut den vigt som sedeltexten bestämmer.
Utsk. säger, att man bör ommynta det mynt. som genom slitning förlorat alltför myckel i vigt.
När inträffar denna tid då myntet alltför mycket förlorat i vigt ?
—- derom har Utsk. icke yttrat sig.
Men innan denna tid inträffar, inträder naturligtvis en mellantid då myntet, fastän icke altför mycket, dock något är slitet, och hvilket något bör ersättas.
Det är just under denna mellantid som ockraren drifver sitt spel, och denna mellantid tager aldrig slut, enär icke allt myntet på en gång kunnat blifva till denna ytterlighet slitit, att ommyntning kan komma i fråga, och således det alltid finnes en del mynt som icke hunnit denna slitnings-grad.
För öfrigt är denna vigtbeslätnmelse i dess fullt lagliga utsträckning fullkomligt opartisk, ty, enär sedeltexten innehåller, att den fulla vigten skall utgå i tolflödigt myntailt silfver, så följer deraf, att vigtfyllnaden icke får göras med annat än silfvermynt, och som någon afprutning, huru liten den än må vara, icke i lag kan bestämmas, så inträffar, att alla under bråk af ort-vigten än o. jtdelar ej med mynt kunna fyllas, på annat sätt än genom små bitar deraf.
Ett annat, visserligen underordnadt skäl mot vigt-bestämmelsen, men som icke bör förbises är, att under dyligt förhållande, rörelsen inom Bankens kassor skall till den grad förlamas, alt ett betydligt större antal tjenstemän, i och för silfver vexlingen måste tillsättas.
Om jag föreslagit något alldeles nytt så skulle ett motstånd icke förvåna mig, men mitt förslag innefattar bibehållande af gamla texten, med de förändringar, som den nya myntbenämningen föranleder.
Åtminstone borde efter min tanke, en enda känd antaglig olägenhet af den gamla textens bibehållande hafva upgifvits, hälst uti intet land, mig veterligen, silfvermyntets vigt ifrågasättes i den allmänna rörelsen.
Mångå ytterligare skäl kan jag andraga, men anser de redan anförda fullt tillräckliga, och frågan af en sådan vigt för Bankens framtida bestånd, att BankoUtskts skarpsinnighet, dem förutan, sannolikt utfinner medel att mota faran Om återremiss af BankoUtskts Betänktde N:o 15 anhålles vördsammast, i den delen sorn rörer texten på de nya sedlarne; äfven anhåller jag att mitt yttrtde i ämnet måtte få medfölja.
När man tager i öfvervägande de skäl, Hr Ehrenhoff anfört emot BankoUtskts moliver för Den 25 Februari f. m. 543 afstyrkande af hans ifrågavar:de motion, så måste man, enligt min tanka, erkänna, att dessa skäl äro väl grundade och fullkomligt riktiga.
Ibland dom ber jag att få särskildt fästa upmärksamheten vid den af Hr Ehrenhoff så tydligt framhållna omständighet, att Banken, till följd af den nya texten å des3 sedlar, icke skulle ega någon laglig ratt att åberopa myntlagen i fråga om remedium, utan blefve ovilkorligen förpligtad att tillhandahålla sedelinnehafvarcn sedelns belopp i silfver efter vigt och utan remedium.
Det är, enl. mitt begrepp, oförsigtigt att åtaga sig en förbindelse, hvars upfyllande är nära nog omöjligt, eller åtminstone icke kan ske annorlunda än på det orimga sätt, Hr Ehrenhoff här framställt såsom det enda verkställbara.
Jag kan följaktligen icke finna annat, än att R.
St. handlade mindre välbetänkt, då de vid sednaste Riksdagen förändrade den text, som finnes på Bankens nuvar:de sedlar, i annan måtto än för att få den nya benämningen derå utsatt, och jag får derföre tillstyrka It. o. Ad. alt bevilja den begärda återremissen af denna punkt: varande jag öfvertygad, att BankoUtsk., vid närmare öfvervägande af de förhållanden, Hr Ehrenhoff här upgifvit, skall finna sig föranlåtet att ändra åsigt och således tillstyrka R.
St. att bibehålla sedlarnes gamla text endast med den förändring, som af beslutet om den nya läkneenheten påkallas Propos. till bifall å denna punkt blef nu först framställd och besvarad med
Ja och Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärkrne föranleda till förevarrde punkts återremitterande, samt sedan svaren härvid utfallit med starka
Ja hafva varit öfvervägande. 3:dje punkten.
Den motion, hvarå Utsk. i denna punkt tillttyrkt afslag, var vid förra Riksdagen af R.
St. omfattad med särdeles bifall och blef äfven detta Stånds beslut, ehuru frågan sedermera vid votering i förstärkt BankoUtsk. förföll.
Så vidt jag kan förstå, har den värde motionären i sin framställning fullkomligt rätt.
Det må visserligen medgifvas, att det kan vara beqvämligt för allmänheten att få begagna sedlar å en riksdaler riksmynt, men utgifning å små sedlar torde ej kunna ur financiel synpunkt försvaras.
Det är nemi. gifvet, för det första, att landets silfvermassa ligger säkrare i de enskiltes fickor än i Bankens hvalf, och för det andra, att om dessa smärre sedlar nu indrages, så att den dagliga rörelsen man och man emellan skedde med silfver, så skulle det småningom ingå uti allmänhetens föreställningssätt, att endast det hårda myntet är verkligt mynt, då deremot, så länge den dagliga rörelsen befi lifves med sedlar, den stora allmänheten icke så lätt lärer sig att till full klarhet fatta att en sedel icke är något annat än invisning på ett visst belopp hårdt mynt, utan fortfarande skall bibehålla det gamla inrotade föreställningssättet, alt sedeln är 5-14 Den 25 Februari f. m. sjelfva myntet, och att den i och för sig sjelf har ett värde.
Det mera allmänna begagnandet af silfvennynt skall äfven blifva, om jag så får uttrycka mig, en säkerhets-vcntil emot alla vådliga finans-operationer med Banken, ty för den händelse att, till följd af ett R.
St-s beslut, Bankens rörelse kommc att regleras på ett sätt, som bragte realisationens bestånd i fara, så skulle den stora allmänheten, om den upgjorde alla sina liqvider med papperssedlar, icke just märka hvad soia tilldragit, sig, utan blott beklaga sig deröfver, alt allting blifvit så dyrt och att alla varor stigit i värde, icke inseende att rätta orsaken till det öfverklagade förhållandet läge deri, att sedlarne sjunkit i värde; då deremot, om endast silfver i allmänhet begagnades uti rörelsen, och den nyssnämnda händelsen inträffade, allmänheten genast skulle märka, att silfret försvann ur rörelsen, så att detta försvinnande genast skulle för allmänheten blifva ett ngif akt, bär måtte någon fara vara å färde!» Enligt min tro, skulle blotta medvetandet, att hvarje äfventyrlig finansoperation genast blefve bemärkt i hela landet, möjligen vara en hållhake på alla omogna beslut i den vägen.
Det är således icke der före, att jag på något vis förnekar den stora nytta, som Bankrörelse med sedlar medförer, utan deiföre, att jag anser, att denna rörelse endast bör bedrifvas med sedlar å högre valörer, som jag nu vördsamt anhåller om denna punkts återremitterande.
Frih. S (jernstedt, Aug.
Man skulle icke behöfva mera än åberopa den af Hr Mannerskantz emot denna punkt anförda reservation för att finna de skäl, han anfört, vara så giltiga, att det förefaller nästan besynnerligt, att Utsk. kommit till det resultat som Betänk, utvisar.
.Jemte det jag således i allo instämmer i Hr Mannerskantz^ reservation, utbeder jag mig att i korthet få påpeka några oegentligheler uti de motiver, Utsk. till stöd för sitt afstyrkande anfört.
Till en början yttrar Utsk., att genom riksdalers-sedlarneS indragning Bankens metalliska kassa skulle komma att försvagas.
För min del kan jag icke finna detta, ty meningen med stadgandet om Bankens metalliska bassa är icke, alt denna kassa skall ökas derigenom att endast sedlar begagnas i rörelsen och allt silfver hopas i Banken, utan stadgandet afser, att det i Banken skall finnas en så stor fond af metallisk valuta, att de sedlar, som der företes, alltid skola kunna med silfver inlösas.
Om således en betydligare del af denna inetalliska valuta ligger i allmänhetens fickor, anser jag detta medföra större säkerhet, än om densamma till största delen befinner sig i Bankens hvalf, på sätt den siste värde talaren jemväl antydl.
Vidare säger Utsk.. att det ingalunda underskattar vigten deraf, att genom silfrets spridande bibringa allmänheten riktig föreställning om myntets verkliga värde, men alt delta ändamål redan torde kunna vara åtminstone till en del vunnet genom - Den 25 Februari f. m, 545 noin skillingsedlarnes indragning oell det i deras ställe i omlopp satta silfvermyntet.
Jag skulle tro, att då Utsk. således medgifvit nyttan af att silfvermynt finnes i rörelsen, och tillstått, att detta ändamål endast till en del vunnits genom skillingsedlarnes indragning, borde Utsk. äfven hafva tillstyrkt en åtgärd, hvarigenom nämnde ändamål i än väsendtligare mån skulle vinnas.
Då jag således anser Utsk:s så väl de af mig nu uptagna, som i öfrigt andragna skäl vara af den ringa vigt, att något huf vudsakligt afseende ej derå bör fästas, förenar jag mig med den siste värde talaren i yrkandet om återremiss af denna punkt.
Efter nu först till bifall å denna punkt framställd propos., som besvarades med starka Nej, blandade med Ja, hemställde Hr Gr. o.
Landtm, om R. o. Ad, ansåge de gjorda anmärkine föranleda till denna punkts återremitterande, och ropades härvid starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, förklarade sig hafva härvid funnit
Föredrogs ånyo Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskms d. 18 o. 21 dennes på bordet lagda Utlål:de N:o 4 i ani. af väckte motioner om ordnandet af pensions-väsendet.
De skäl, Utskm anfört för afstyrkande af bifall till den af mig begärda undersökning ang:de pensionsväsendets tillstånd här i landet, synes mig icke vara i någon mån öfvertygande.
Utskm erkänna till en början, att det nuvande penningeväsendet för
Statens embets- och tjenstemän är behäftadt med flere brister, och att det vore önskvärd! om dessa brister blefve afhulpne.
Men, i stället för att, såsom man af denna inledning haft skäl förmoda, tillstyrka R.
St. att låta utreda, hvaruti dessa brister bestå, hafva Utskm deremot kommit till den förklaring, alt de ansågo mastan oölvervinneliga svårigheten: möta förverkligandet af .Motionärens förslag, att till båtnad både för Staten och
Delegarne de många spridda pensionsaristalterne möjligen skulle kunna förenas under en gemensam förvaltning.
Vid afgifvandet af denna förklaring hafva Utskm likväl förbisett, att jag endast framkastat nyssnämnde tanke såsom ett mål, hvartill man i detta hänseende borde sträfva, men ingalunda yrkat dess omedelbara förverkligande, utan tvertom ålnöjt mig med alt begära en undersökning af det nuvar:de pensionsväsendet, för att sålunda kunna erhålla något på fullständig sakkännedom grundadt förslag till bristernas afhjelpande i större eller mindre mån.
Jag bär under några år varit hedrad med förtroendet att vara ledamot af den Direktion, som förvaltar Civil—Statens pensionsinrättning, äfvensom jag förut vid flere tillfällen varit vald till Fullmäktig för granskning af samma Inrättnings förvaltning, och jag bär dervid kommit till den nedslående erfarenhet, att denna pensionsinrättning, såsom den för närvar:de är ordnad, föga gagnar vare sig Staten eller de enskildte Delegare.
Denna min erfarenhet har II lf. 35 546 Den 25 Februari f. m. delals af de öfrige Fullmäktige, ehuru de vid tre till fyra särskildta möten icke kunnat utfinna något möjligt sätt att förbättra det så allmänt insedda missförhållandet, utan man har måst fortgå på den gamla vägen utan någon utsigt att kunna beträda en annan och bättre.