Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarefter Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken hemställde, orri Ridderskapet och Adeln instämde i Herr von Scliulzenheims vid samma mom. gjorda anmärkning i afseende på tiden för tillStåndsbevisets begagnande, Ropades Nej. § 5, 4:o
Den i första momentet föreskrif - 262 Den af) Januari! e. m. na borgen, som till vederhäftigheten och namnteckningen bestyrkes, för Sökande i Stockholm af ÖfverStåthållaren, och i orterna af Konungens Befallningshafvande , skall innefatta Löftesmannens uttryckliga förbindelse alt ansvara för erläggandet af de böter, hvartill Sökanden, för öfverträdelset af denna Lag, kunde skyldig kännas , och till hvilkas gäldande tillgång hos Sökanden skulle saknas; Löftesmannen obetaget att inskränka sin borgensförbindelse till viss summa, hvilken likväl aldrig må understiga ett års prenumerations-afgift för Ett Hundrade Femtio Exemplar af den till ingifvande anmälda Periodiska Skriften.
Ar prenumeration icke tagen, eller uppgår den ej å nämnde antal exemplar till Tre Hundrade Riksdaler, utgöre detta belopp minsta antagliga borgens-summan. 5:o Vill Sökanden, heldre än att ställa borgen, nersätta reda penningar, svarande mot det, i ena och andra fallet, bestämda lägsta bor gens-beloppet, vare sådant honom öppet lemnadt; och bör då, i stället för borgen, till HofCantzlern ingifvas attest öfver summans deposition, antingen i Banken, eller i LandtRänteriet, på Sökandens namn, och till Hof Cantzler ns disposition för ofvansagde ändamål. 6:0
Böter, ädömda i och för Periodisk Skrift, skola, om borgen är ställd, Den ag J a n u a r i i e. m. 263 uttagas först af den ansvarige Utgif varens egendom, och derefter bristen hos Löftesmannen; men om deposition ägt rum, utmätes först den deponerade summan, och sedan bristen af utgifvarens egendom.
Kunna de ådömda böterna icke pä detta sätt fullt utgå, bör återstoden deraf förvandlas likmätigt föreskriften i 28 § 1 morn. j:o
Har, vid böters erläggande för Periodisk Skrift, större eller mindre del deraf måst uttagas, antingen hos Löf tesmannen, eller af depositions-summan, må skriften icke vidare fortsättas', förr än Utgif varén till HofCantzlern eller hans Ombud aflemnat ny behörig borgen, eller ock Attest om äter fullgjord deposition.
Samma förhållande iaktfages jemväl, i händelse Löftesmannen sin borgen återkallar, eller om hans vederhäftighet upphör , och HofCantzlern, efter derom erhållet laga betyg, ny borgen äskar.
Vid desse momenter gjordes icke någon anmärkning. § 5, 8:0
När utgifvandet af Periodisk Skrift upphör, vare Utgif varén eller hans rättsinnehafvare berättigad att, vid anmälan derom, och då det Utgif varén meddelade tillståndsbevis eller Diarii-Utdrag återställes, genast af HofCantzlern återbekomma Ilen 29 Januari i e. rn. den aflemnade bor gens-förbindelsen eller depositions-attesten _, denna senare med påskrift af HofCantzlern j att de deponerade medlen få af Utgif varén eller bans rätts innehafvare j utan all afgift hos vederbörande lyftas.
Såsom en ytterligere följd af beslulet i afseende på 2:dra momentet, hemställer jag, att orden eller Diarii-Utdrag äfven utur detta mom. må utgå.
Marskalken gjorde proposition till godkännande af Herr von Schulzenheims ber rörde anmärkning.
Bifölls. § 5- g:o Periodiska Skrifters Utgif vare * hvilka pä sätt f S 4 atom. för mår j, är o underkastade författar e-ansvar _, vare framför an dra erinrade om ett rätt bruk af Tryckfriheten; och umgälles Utgifvarens förbrytelse, genom sådan skrift, dubbelt i ulla de fall, der med penningar pliktas.
I detta moment förekommer en dylik varning, sorn på ett föregående ställe blifvit borttagen, och jag hemställer, om icke här äfven kunde så ske, då momentet komme att erhålla följande Pen 29 Januari i e. m. 265 lydelse:
Periocliske skrifters Utgifvare, hvilka , på sätt f § f. morn. förmår , äro underkastade Författare-ansvar, umgälle förbrytelsen, genom sådan skrift, dubbelt i alla de fall, der med penningar pliktas.
Uppå af Hans Eoccellence Herr Grefven och LandtMarskadken framställd proposition, Lief denna af Herr Cederschjöld gjorda anmärkning, såsom Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka, till ConstitutionsUtskottet hänvisad. § 6. 1:0
Intet hinder möte för Bokhandelsidkande, ej heller för utgifning till föryttrarule af någon skrift, vare sig inländsk eller utländsk.
I det nu upplästa Momentet förekommer ett konstigare ord: möte, i stället för det i gamla redactionen begagnade enklare: vare, hvilket jag yrkar måtte, såsom bättre, äfven nu begagnas.
I öfrigt är här utelemnad en lång stroph angående böckers försäljning.
Som jag ej kan inse, hvarföre sådant skett, önskar jag att samma stadgande, som finnes i nu gällande förordning, mätte här bibehållas.
Jag förenar mig så mycket heldre med hvad Grefve Frölich nyss anmärkt, som man af det föreslagne momentet Den 29 Januarii f. m. skulle kunna draga den slutsats, att böcker ej finge säljas annat än i Bokhandel, hvilket vore orimligt.
Mig synes att just detta följer af nästa moment.
Jag får erinra der om, alt 2:dra momentet af ifrågavarande § innehåller hvarjehanda af hvad man anser vara uteslutet.
Efter den upplysning jag nu erhållit, finnér jag, att den senare af mig gjorde anmärkning förfaller, och inskränker mig derföre, att yrka det ordet 'vare måtte bibehållas, i stället för möte.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade instämma i den gjorda anmärkningen, att, i förevarande moment, ordet: möte, måtte förändras till: vare.
Bifölls. § 6. q:o Hvarje Författare eller Förläggare stånde fritt att en honom, i sådan egenskap , tillhörig skrift, sjelf eller genom andra föryttra; dock skall hvar och en, som antingen i öppen bod, eller eljest, efter kungörelse derom i allmänna Tid/lin-.
Den 29 J a n u a r i i e. m. 267 garnej vill idka Bokhandelj vara förbunden att, pä sätt om Boktryckeriers anläggning i 3 § 3 momentet stadgadt är j och vul enahanda ansvar_, sådant vederbörligen anmäla. 3:o
För fortsatt föryttrande af en skrift vare inga andra hinder än dej som i 12 j i3 och if. af denna Lag bestämmas.
Dessa två Momenter lemnades utan anmärkning.
Om allmänna vilkor och särskilta undantag vid Skrifters och Handlingars of fentlig gö rande. § 7- 1:0
I öfverensstämmelse med RegeringsFormen och denna Grundlag, skall det stå hvar och en fritt att, genom tryck j allmängöra skrifter i hvad ämne som helst.
I stället för det nu upplästa 1 momentet tror jag att den gamla redactionen borde bibehållas.
De kraftiga ord den innehåller äro här uteslutne.
I 2 § 3 momentet af nuvarande TryckfrihetsFörordning står: att det skall vara hvarje Författare eller utgifvare tillåtet, att, under det enda vilkor af helgd för andras ägande-rätt, allmängöra skrifter af hvad form, vidd eller beskaffenhet, som helst; 268 Den 29 Januari i e. m. och i a:a mom. ”skall, för hvarje ämne, ”skrifarten af hvarje Författares eget val ”hero, under det ansvar derföre, som nedanföre bestämmes, i fall den såsom skän”delig eller smädelig sig utmärker;” samt i 1 morn.: ”1 öfverensstämmelse med här of”van, för en allmän och lagbunden Tryckfrihet lagda grunder, skall det, under de ”nedanföre i 3 § stadgade förbehåll, stå ”hvarje författare fritt att öfver allt hvad ”sorn är eller kan blifva föremål för mensklig kunskap, genom tryck, sina tankar kun^ ”göra.”
Dessa stadganden har Utskottet förmodligen ansett för kraftiga, och derföre, eller möjligen af någon annan orsak, som jag ej kan inse, uteslutit dem.
Mig förefaller det emedlertid underligt, att ändra hvad som vunnit häfd, och jag yrkar derföre bibehållande af gamla redactionen.
Den siste värde talaren vill hafva säkerhet bibehållen att kunna få utgifva skrifter i alla ämnen, som kunna blifva föremål för mensklig kunskap.
Men långt ifrån att det nya förslaget är inskränktare, är det tvärtom ännu vidsträcktare, än det gamla stadgandet: ty om något kunde utgifvas, som kunde anses vara öfver eller utom mensklig kunskap, så vore icke ens derföre något hinder lagdt.
Jag tillst}'rker alltså, att den föreslagna redactionen måtte oförändrad antagas.
Grefve Frölich: Herr Cederschjöld har Den 29 Jan 11a iii e. m. 269 med sin framställning ej bevisat annat, än att det ej är konstigt att paraphrasera en mening; och fastän de skäl, han sökt andraga, för mig ingalunda äro väsentliga, vill jag dock, i händelse Ridd. och Adeln icke skulle dela min åsigt i detta fall, icke härmed uppehålla.
Hans Excellence Herr Grefven och LancltMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln godkände den af Grefve Frölich emot detta moment gjorda anmärkning.
Ropades Nej, § 7 • 2:0 Såsom följd häraf, skall ock hvar och en vara tillåtet att genom allmänt tryck utgifva alla, i embetsväg, till Domstolar samt Publika verk, Myndigheter och Corporationer inkomna, hos dem handlagda eller från dem utgångna handlingar; bärandes, för detta ändamål, sådana allmänna embetshandlingar icke allenast, emot lösen, i afskrift utlemnas åt hvem det äskar, utan äfven himna, om det ej medför betydande olägenheter, på stället utan lösen af skrifvas, vid ansvar, såsom för tjenstens försummelse, derest, genom publik Tjenstemans åtgärd, utlemnandet eller afskrifningen obehörigen fördröjes eller hindras.
För att förtydliga den mening, Utskottet velat framställa, får 270 Den 29 Januarii e. ni. jag föreslå följande redactionsförändring.
I förslaget står: "såsom följd häraf, skall ock "hvar och en vara tillåtet, att genom all"mänt tryck utgifva alla i embetsväg till ”Domstolar samt Publika Verk, Myndigheter och Corporatiöner inkomna, hos dem ”handlagda, eller från dem utgångna handtingar;” med ordet handlagda menas väl äfven de Protocoll, sorn uti Embetsverken blifvit hällne; men detta skulle möjligen kunna förtydas; jag föreslår derföre, atty med uteslutande af ordet haridlagde, må tilläggas: samt de Protocoll, sorn hos deni blifvit fördei Herr von Hartmansdorff:
Herr Cederschjöld har just anmärkt hvad jag ämnat yttra.
Jag vill således blott erinia, att i händelse den förändring, han föreslagit, antages, orden: och Protocoll, äfven i senare punkten af momentet måtte tilläggas näst efter ordet embetshandlingar.
Grefve frölich:
Utskottet har såsom skäl, hvarföre det uteslutit speciella uppräknandet af Embetsverken, åberopat, att det icke befrämjade, ulan snarare hindrade fullständigheten, så länge något annat Verk, än de uppräknade, kunde gifvas eller tänkas.
I slutet af §:n i nu gällande förordning står dock: ”1 öfrigt, och som det blefve för vidlyftigt, att alla förekommande ämnen, mål ”och ärenden med noggranhet utsätta, skall Den 29 Januari! e. m. 271 “det stå livar och en fritt att i tryck all”mänt kunnigt göra allt, hvad som i denna ”lag icke finnes uttryckeligen förbjudet etc.”
Om nu detta stadgande äfven nu finge inflyta, så förfölle det skäl Utskottet åberopat, och det speciella uppnamnandet af Emhetsverken, såsom fullständigare och bättre, kunde då bibehållas.
Friherre Rålamb: Grefve Frölich har sjelf anfört hvad jag ville nämna till försvar för Utskottets förslag, ätt nemligen Utskottet, just för att göra rättigheten fullständigare, velat undvika att uppräkna Embelsverken.
Då äfven jag anser detta skäl riktigt, tillstyrker jag hvad Utskottet föreslagit.
Jag hemställer, om icke det utsatta ansvaret för den Tjensteman, som obehörigen vägrar att utlemna en begärd handling, är mycket obestämdt.
Här står nemligen: ”— — — vid ansvar, såsom för tjenstens ”försummelse, derest, genom publik Tjenste”mans åtgärd, utlemnandet eller afskrifningen obehörigen fördröjes eller hindras.”
Jag erkänner, att jag icke vet, om något visst ansvar är utsatt för tjenstens försummelse i allmänhet.
Som jag tviflar härpå, anser jag alldeles nödvändigt att ansvaret i förevarande fall närmare bestämmes.
Det hav i en ryktbar rättegång blifvit mig vä - 272 Den 29 J a n u a r i 1 e. m. gradt af ca Domare att utfå Protokollen till tryckning och till slutpåståendens afgifvande.
Bilagor till Högloflige Ridderskapets och Adelns Protocoll, vi d Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1823.
Andra Bandeii STOCKHOLM, Tryckt hos Ojcof Grahn, 1823, 'ft fkfaoic. i ■ h. érmåt •' -<Wi i\ s,Tö«& ■ i Bilagor Ull PieniProtocollet för elen i Mars, förmiddagen.
Herr Gripensvärd, Fredric Adolphi En besynnerlig strid liar uppstått om be-> Hämningen på den allmänna nöd, som trycker 1 Synnerhet Landtmanna-Näriilgarna, och, hvad som är ej mindre besynnerligt, händelsen har blottat tillvarelsen af interessen, så oförenliga ined en allmän välmåga, att de, för att hindra till och med sjelfva frågan oin dess vinnande, vågat höja sina rop ända till att vilja inbilla den lidande, att lian icke lider.
Delina nöd, soni redan en längre tid inett stora steg undergräft vår hufvtidnäriiig, jordbruket, vill man kalla en blott tillfällig förlägenhet, på det dett icke måtte anses förtjena något behjertande.
Är det väl nödigt att erinra det våra Öfriga näringar omöjligen kunna äga bestånd utan sin modernäring?
Om också dess totala undergång icke vore så hastigt att befara, bör då blotta möjligheten, att gifva den ett bättre lif och afhjelpa dess brister icke förtjena uppmärk - é
Den i Mars'. samhet?
Men här är icke nu frågan om mindre än dess fullkomliga vanmagt, bestyrkt af uppe enianter, som äga den obestridligast; sakkunnighet, som på det närmaste håll sett mängden al Landtbrukare väl icke uthungrad, men utpantad; dess boskap väl icke ännu dö af brist på föda för sig och ägarne, men drifvas hoptals till auctioner, för att af Kronobetjening försäljas; åkrarne vänhäfdade och troligen snart obrukade, icke af brist på arbetande händer, men af brist på dragare och redskap.
Man skryter, att skatterne blifvit inbetalta, men man tiger troligtvis med det sätt, hvarpå sådant blif. vit möjligt.
Under det Ränterier och Allmänna Verk fått sitt, har den enskilte fordringsägaren fått föga eller intet, och hans enda bedröfliga tröst är den, att snart får Kronan ej eller något.
Folket har val ännu att äta; men det är i allmänhet blottadt på capital, utsigter, dragare, redskap, för att fortsätta sin näring och åtmindstone utan allt hopp om nya företag, odlingar, förbättringar, ja, allt hvartill förlag fordras.
Endast med ett smålöje bör man bemöta jemförelsen mellan gamla tider och nu.
Den nöd, som fanns till exempel i Konung Carl XILs lid var af eii helt annan art än den, som nu finnes.
Skulcjer och egendomsköp voro nästan en oerhörd sak; hela hushållningen bestod i enkla operationer; capital, förlag, speoulation voro ord, hvaremot Landtmannen ej hade något svarande begrepp.
Krig, pest, hungersnöd, vöro sannerligen förfärliga
Den i Mars.
S landsplågor, men de förstörde icke den bas, hvarpå arbetskraft och idoghet kunde bygga ny välmåga; de förstörde det närvarande, men de förstörde icke möjligheten af ett tillkommande lika godt eller bättre.
Men afven den vanhäfdade åkern kan upplijelpas, ehuru med lång och varsam omsorg.
Vår belägenhet är hård, rnen icke förtviflad.
För att kunna hjelpa måste man först uppsöka det onda, se efter huru det uppkommit och mognat, utröna sjukdomens art; — och då detta ske dt, upptäckes botemedlet nästan af sig sjelft.
Allt annat sätt att förfara blir experimenter; och för experimenter äro vi Gu nås just offer.
Först torde man böra göra sig noga reda
För den skillnad, hvarom jag redan gifvit en vink, mellan Landtbrukets natur förr och nu, det vill säga mellan nöd och nöds aflijelpande förr och nu.
I det stora Skrå-systemet ingick nödvän., digt, att
Landtmannen skulle helt och hållet stängas från allt hvad man kallar rörelse, det vill säga industri på annat än plöjning, såning, skörd och dylikt; från ali sorts uttykt i speculation och användande af capital skulle han noga afhållas; man tålde knappt, att han bakake bröd eller ystade ost åt sig sjelf, allraminst att han dref det systematiskt och i stort och således icke, att han speculerade på nya eller lättare och indrägtigare methoder, hvilka egent - 6 Den x Mars, ligen äga rum då man i stort företager något.
Allt varubyte var honom strängt förbudet; och han skulle endast och allenast söka draga af sin jord, hvad han sjelf förtärde och hvad Kronan borde åtnjuta, hvilket åter då erlades i hans egna productei'.
Utan att vara slaf, var han ändock f åstad vid torfvan, och bevakades noga, att han icke måtte få det infallet, att vända sina ögon derutom.
Under ett sådant system kunde visserligen ett slags jordbruk finnas, men till någon höjd och soliditet kunde det icke föras.
Ty all näring, som skall drifvas till någon höjd, måste Vara fri och hvila på en fond, ett öfverskott på Capital och arbetskraft, hvarmed den olyckliga conjuncturens följder kunna bäras och den lyckliga begagnas.
Sträfvandet skall ej stanna vid det gamlas bibehållande; ty till det gamla höra mångå fördomar, som förlama tanke och vei’ksamhet - utan åsyfta beständig utveckling af nya krafter och hjelpkällor.
Detta är tidens lösen.
Detta oroliga sträfvande, som utgör vår tids caracter har påfört oss våra ofantliga behof; men också lärer det ensamt vara i stånd att bereda möjligheten af deras uppfyllande; på den punkt af Jefnads- och njutningslust, der vi nu stå, med de mångfaldigade behof och den vaknade oroliga forsknings- och rörelse-anda, gom nu lierrskar, lärer det blifva fåfängt ©m ej förderfligt, att vilja återföra sakerna till den inskränkta hushållning, som våra förfäder förde, Behofven skulle vara moderna och hjelp» källorna föråldrade, * Den I Martil, 7 Korttänkt är således hvarje jemförelse med det förflutna, så lange man icke gjort sig klart reda för skillnaden mellan förr och nu.
Allmän nöd, med allmän tillgång på folk och lifsmedel, är ett fenomen, sorn endast nutiden kan förete; men forntiden icke kunde tänka sig; och å andra sidan är att hoppas, det forntidens nöd icke mera kan komma att äga rum, så vida, nemligen Styrelsen icke öfvergifver tiden, och stadnar efter såsom en upptröttnad vandrare, efterlemnad af sitt sällskap.
Våra hjelpkällor äro nu ojemförligt talrikare; men de fordra också ojemförligt mera uppmärksamhet och ans, Äfven den minst erfarne måste se, att
Landtmanna-rörelsen gjort verkliga och lysande framsteg under den så illa beryktade period, hvarifrån del nuvarande tillståndet härleder sig.
Mången äfventyrare köpte jord endast på specuJation, det måste medgilvas; ännu flere köpte med ärlig föresats, att drifva Landtbruket, men utan erforderliga kunskaper.
Men också måste man medgifva, att mången, sorn köpte jord, på ett hedrande sätt fullgjort sitt åtagande, och att Landtbruket i allmänhet vunnit ofantligt på dessa så kallade speculanter, Speculation och rörelse förutsätta ovilkor-* ligen Rörelseeapital; och detta framkom.
Följden deraf var mera lif och afsättning för hvarje näring, och kanske mäst för Jordbrukaren.
För första gången kände han riktigt fördelarna af odlingar och förbättringar; och dessa uteblefvo ej.
Landtmunnen var ej mer dep ford-' 8 Den I Martii. na vid torfvan fästade dagakarlen, hvars högsta anspråk gick ut på frambringandet af vinterföda åt sig och tionde åt Löntagare5 han varén Näringsidkare, berättigad, att hoppas allt större och större förbättringar i, och fördelar af sin näring.
Allt tycktes bestyrka hans hopp, då i en hast nästan allt lif i rörelsen utsläcktes genom de källors uttorkande, hvarur Rörelsecapitalet flöt.
Man kan icke påstå, att det var blott den oförsigtiga speculanten, som straffades, nej hela systemet var på en ny fot; näringens natur hade ändrat sig öfver hela landet; den gamle Fastighetsägaren var lika väl som den nya indragen i hvirfveln, och alla utan undantag drabbades af indragningsoperationen; straffade man den djerfve äfventyraren, så straffade man dock icke honom ensam; hela landet har känt och känner straffet.
Hela Landtmannanäringen nedstörtades således från den höjd, dit den hunnit.
Hvad som varit lif, rörelse och förhoppning blef dö dt; en hushållning, beräknad på tillgång till, ej blott samma, utan äfven nytt capital, så snart det kunde erfordras, blef med våld dragen baklänges; de understöd som redan erhållits, återfordrades hastigt och strå ngt* Detta hade ej blott verkan på den skuldsatte, utan äfven på alla dem, som med honom stått i något förhållande och rörelse, det vill säga på hela landet utan undantag, Dan i Martil.
9 Slätterne, uppjagade under den goda penningetillgången, minskades icke med Rörelsecapitalet, utan måste utgå oafkortade.
Dertill korn vår märkvärdiga Magazinsinrättning, som på det mäst bestämda satt fulländade den, genom Penningestockens minskning och Discontfordringarnes indrifning, redan grundlagde förlägenheten.
Den enskilta crediten försvann och äfven det så mycket minskade Rörelsecapitalet gömde sig hos Capitalisten.
Denne kunde icke anförtro sina penningar åt Landtmannen, som knappast var i stånd att afbörda sig Statsutgifterne och skulderne till MagazinsDirectionen.
En dödande långsamhet och skonsamhet vid utsökningen af enskildta fordringar, har visat sig öfver allt, utom i Residenset.
Också är det endast der, som penningar kunna fås, men mot inteckning i Stadsegendom; penningar finnas der, men begrafne såsom sagt är.
Att framlocka dem ur denna graf genom något annat medel än egennyttan, lärer vara fåfängt.
Att verkligen vilja umbära allt Rörelseeapital utom det lilla som nu visar sig i dagen vore, att med flit föra Landtmannanäringarna tillbaka till deras obetydlighet.
Detta synes mången önska; man berömmer den goda gamla tiden, då allt var så tarfligt.
Denna tid var också sannerligen värd högt beröm; men hon har det stora felet, att hon är förliden och aldrig kan återkomma, åtminstone aldrig utan genom de förderfligaste brytningar, hvaraf vi redan kant symptomer, Om vår Landtmannaröreise nu skall räddas från undergång, måste 10 Den i Martti, det sive genom återställande af capital, credit och rörelse, men ingalunda genom sträfvande mot dessa saker.
Endast beskattningssystemets förändring till utskyldernas erläggande i penningar i stället för producter och tjenstbarheter, om ej annat vöre, skulle göra sådant nödvändigt.
Vilja vi ej se våra odlade fält återfalla till vildhetstillstånd och all frukt af de påbegynta förbättringarne vid Landtbruket gå förlorade, måste således, efter min fasta öfvertygelse, en möjlighet för Landtmannen öppnas, att åter kunna disponera penningetillgångar, till samma belopp åtminstone som före Disconternas indragning.
Vi måste upphöra att straffa den idoge Näringsidkaren för några Discont-Directeurers oredlighet.
En betraktelse öfver den plats, Capitalisten intager i Samhället, och öfver hans förhållande till den productiva Näringsidkaren torde här förtjena ett rum, PeilBingehandel är visserligen det beqvämaste lefnadssätt man kan begära, men för landet ar den icke på något sätt indrägtig^ En Penningehandlare är en död person (jag hade velat säga moraliskt, om ej detta ord äfven hade en god bemärkelse).
Hans snille, om han har något, vänder sig kring den frågan, huru största ränta kan med största säkerhet dragas af penningen, det vill säga huru han må kunna utan något arbete, högst beskatta de närande Statsborgarne.
Han är blott half med* borgare, ty haus interesse är vändt blott åt ett Den l Martil.
XI håll och lian äger ensamt hvad den nyttige medborgaren alltid bör äga förenadt med idoghet, nemligen capital.
En aflagd fond, ett eapitalöfverskott är nödigt för all näring och production, om den skall bringas till någon fullkomlighet och fasthet; men denna fond hör finnas hos just den, som sjelf producerar och förädlar; finnes den isolerad hös någon annan så är Näringsidkaren ingen ting annat än dennes dagsverkare.
Af allt detta, är jag förd till den öfvertygelsen, att personer, som endast äro Capitalister och draga ränta af penningar (om ock denna vore måttlig och laglig) försvara ett ganska underordnadt interesse i samhället, och att alla åtgärder, som föranleda dylika personer till deltagande i productiva näringar, äro högst att recommendera.
Här finnes en annan invändning att besva; ra, som har mera Auctoritet med sig, och genom sin skenfagerhet vunnit anseende.
Man vill realisera, fixera myntvärdet, göra sedlarne svarande mot ädla metaller, o. im s, och detta mål kommer man ej blott icke närmare, utan till och med längre ifrån genom mera penningars utsläppande.
Men har väl någon gjort sig klart begrepp om fördelen af en dylik realisation?
Jag har aldrig kunnat fatta huru production, rörelse, välmåga skulle kunna ökas derigenom, att hvarje
Jiancosedel när som hälst finge utbytas mot U2 Deri x Martti, silfver.