Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mine Hrr! hurudan är nu ställningen i afseende på denna fråga.
Sedan jag börjat observera den, har privatbankrörelsen aldrig förfallit till vårdslöshet såsom den gjort i England, emedan der privatbankrörelsen var utan all lagstiftning oförhindrad att utveckla sig, endast den icke kom Bank of Englands monopol för nära.
I Skottland hade man ifrat för grundsatsen af solidarisk ansvarighet och fritt erkännande.
Liksom i våra dagar lades äfven då flere hinder i vägen för privatbankrörelsen att upstå på naturligt sätt, d. v. s. att då Staten försummade att gifva folket ett bytesmedel, började kapitalisterna, som förenade sig om att, i brist på bårdt mynt. komma emellan med sin kredit, utgifva kreditsedlar, men det föll blott ett pär af Skottlands Banker in att begära kunglig så kallad Charter, de öfrige ansågo sig kunna vara dem förutan och hafva lyckats lika bra, emedan det hörde lill tidens sed att Den 4 Februari % m. 307 en dylik rättighet icke var behöflig eller berodde af Regeringen.
Den ansågs blott såsom stärkande krediten.
Nåväl! följden af delta fria system i penningerörelseri blef, att om en bank skalle hafva bjudit till att, såsom våra banker glorifiera sig af, att få 16 å 18 proc. i årlig utdelning, skulle på den samma platsen genast ännu en bank hafva uppstått och gjort all sådan öfverdrifven vinst omöjlig.
Den omständigheten, att man icke behöfde pelitionera om tillståndsbref, d. v. s icke förspilla sex å åtta månaders tid för att utfå detsamma, hade den omedelbara verkan pä redan existerande banker, alt de, heldre än framkalla täflan, sjelfmant bildade Barikafdelningar, hvilka sedermera innan kort blefvo oberoende Banker.
Våra små monopoliserade inrättningar, ty annat kan jag icke kalla våra privatbanker, och små äro de relativt till Riksbanken, de täfla endast med Riksbanken, och man kan väl säga, att konkurrens upstår, men aldrig för att gifva rörelsen bättre vilkor än Riksbanken.
Det är i det lokala behofvet af smärre sedlar som enskilda bankernes tillvaro förklaras; ty för öfrigt belasta de lånesökande med lika dryg ränta som Riksbanken, se sig dock bättre före än denna möjligen kan vid utlåningar och slippa de stora afskrifningarna.
Någon konkurrens i egentlig mening kan icke upstå.
Det finnes två sätt alt skafta penningar.
Det ena alt göra landets egna penningetillgångar och dess kredit mera rörlige, i den mån hvarje lokal det kräfver, det andra alt, såsom våra Hypothesföreningar göra, införskaffa utländska kapitaler, insätta dem i R.
St:s Bank, låta hela landet öfverhufvud öfversvämmas af sedlar och sedan, såsom bär blifvit sagt i dag, bränna upp*sedlarne samt låta den ädla metallen gå ut igen.
Dylika operationer kunna omöjligen befordra, utan måste tvertom förhindra all slags stadgad privatbanksrörelse.
Det. är naturligt, alt när R.
St:s Bank, på sätt (Uss räkenskaper visa, på ett år gifvet ut 6 a 7 millioner silfver, måste till banken indragas sedlar, och om någon konkurrens i utbjudning af kapitaler funnits, skall i den mån behofvet af bytesmedel förminskas, priset på alla varor stegras, och på detta sätt måste privatbankerne äfven fluktuera lika väl som Riksbanken eller riskera att komma till korta med sin rörelse.
Privatbankerne, i st. f. att utvidga måste nu inskränka sin rörelse.
Orsaken till allt detta onda ligger endast uti den i stort monopoliserade banken eller Riksbanken.
Om förhållandet varit precist detsamma inom England som i Skottland och om icke
Engelska bankrörelsen varit af en helt annan natur än den i Skottland, mäste den, som studerat dessa länders" bankhistoria i jemförelse med hvarandra, stadnat i förvåning och oförmåga att utreda orsakerna hvarför skillnad i effekten af privatbanker varit så ofantlig, hvarföre Skottlands banksystem förblifvit orubbadt och hälsosamt i nära 200 är. då detsamma åstadkommit rätt ofta en förfärlig förvirring i myntföthållandet inom England.
Man letar förgäfves efter någon annan orsak än just Engelska bankens monopolium, som förbjudit bildandet af större associationer på 60 Eng. mils afstånd från hufvudstaden, som slutligen, då den tyckte, att den icke håde tillräckligt utrymme 308 Den 4 Februari e. m. för sin rörelse öfvertalade Ministern Peel att med ett penndrag förklara, att de icke lingö begagna sin kredit såsom folket eller allmänna rörelsen fordrade, nemi. med mindre sedlar, utan de tvingades att utgifva sådana på valör af minst 5 Pund St.
Då ramlade slraxt en mängd privatbanker, och man bade för en tid skiljt sig vid hvad man ansåg som en ohyra.
Genom dylika operationer blefvo alla kapitaler centraliserade inom London, men Engelska folket är ett praktiskt folk och innan denna operation vidtogs, för att, sorn det hette, rädda lölket, hade efter öfverstånden konvultion nya större Joint Stock Companies bildat sig; och största delen af fastighetsegarne i England hafva aldrig varit till den grad skuldsatta som våra.
Nu är det ett förhållande, som icke bör förbises, nemi., att industrien för sin rörelse måste hafva egna kanaler till penningar, belt och hållet afskiljda från alla andra, Denna sats har redan Adam Smith lipstadt.
Han har bevisat, att de industriella klasserna, om de få vara i fred, skola sig sjelfva med anskaffande af nödiga bytesmedel, åtnöjande sig med så liten portion metalliskt kapital som möjligt, emedan de understödja hvarandra med sin kredit; och då det alltid är gifvet att rörelsekapitalets storlek minskar vinsten af sjelfva näringen hafva de insett nödvändigheten att i minsta möjliga måtto begagna kontanta penningar, .lust denna konst behöfva vi att lära oss; men hvilket dock icke lärer kunna ske, förr än vi gifva våra privatbanker en utvidgad frihet att utgifva för rörelsen passande sedlar.
När detta skett, har man gått i ordning med frågan och då må gerna hamlet på räntan falla.
När jag nu här i dag hört Hr Gripenstedt påtagligen alludera till de satser, sorn framkastades af komitéerna åren 1846, 1847 och 1848, i England för att bevisa riktigheten af räntans frigifvande, så tillstår jag, alt det fägnade mig höra, att han egentligen sökt stadga sin öfvertygelse af de förhandlingar, sorn då förehades i Parlamentet, ty jag var säker, att det närmaste steget han skulle under argumentationen taga, var alt efterse, om förhållandet här i landet var alldeles detsamma som i England, då räntan der gjordes fri.
Olyckligtvis fann jag mig vid slutet af hans tal, som saknade all tillämpning, bedragen.
Olyckligtvis också, att dessa förhållanden äro fullkomligt motsatta, ty när fria räntan i England infördes var l:o jorden icke skuldsatt; och 2:o de industriella klasserna om än städse utsatta för handels-kriser, likväl försedda med egna rörelsekapitaler, så att de i olikhet med våra industriidkare, som drifva sin rörelse med egna penningar, nedsatte hos deras bankirer, hvilka högst sällan äro deras förläggare.
Hos Oss går det annorlunda till.
Man går nemi. först till R.
St:s Bank och begär ett förlag eller förskott på ett eller par hundra tusen R:dr för att börja en rörelse.
Sedan man fått det, går man till Privatbankerna och tillser, om man på personalkrediten der kan få någon ytterligare kredit, och sedan börjar man rörelsen, men vinsten kan icke beräknas, ty konjunkturerna kunna hafva sä förändrat sig när produkten skall realiseras, att i st. f. vinst upkommer förlust.
Om således man i penningeväsendet sorn i annat ville tillvägagå med mera system, om man Den 4 Februari e. m. 309 ville börja med början, så skulle man olvifvelaktigt finna, alt man på sådant sätt omsider skulle komma till de förhållanden, hvarunder den fria räntan blef i England införd; men ännu hafva vi icke kommit derhän.
Sparres i dag afgifna yttrande emot Regeringen upfattade jag alldeles icke såsom en protest mot den brist pä plan, som råder här i större angelägenheter, och jag väntade visst icke alt Hr Gripenstedt, mot hvilken Grins anmärkmr riktades, skulle, såsom en annan Konungens rådgifvare för några dagar sedan svara, att han sannerligen icke kunde begripa hvad meningen kunde vara med att begära en plan; men frågan är, om icke förhållandet är nära nog detsamma.
Man uptager en enskild fråga, hvilken, liksom denna, är otvifvelaktig! riktig till principen, men man gör sig icke den mödan att efterse om denna fråga är den första eller den sista, som skall afgöras.
Jag har nu visserligen ganska ofullständigt besvarat den sisla talarens anmärkmar.
Jag har uppehållit R. o. Ad. med en discussion, som man kan säga icke egentligen hör till saken, men kan ändå icke sitta ned förrän jag fått säga några ord för att få relevera en annan talares yttrande.
Det inträffade nemi. på f. m., att, i anledn. af Gr.
Sparres yttrande, en hög embetsman apostroferade Grin, för det han skulle hafva sagt, att det numera har blifvit eli mode alt klandra Regeringen.
Om detta yttrande hade afgifvits af någon bland oss för att försvara Regeringen, skulle jag lemnal detsamma utan lingaste upmärksamhet, men när det kom från en hög person, som numera icke sitter i Regeringen, ty, som bekant är, har Justitie Kanslern numera icke något säte eller stämma inom konseljen, måste jag uptaga det såsom någonting anmärkningsvärd!.
Ilade det varit en person inom konseljen, som beklagat sig deröfver, att man icke vill låta Regeringen fullfölja sin plan, kunde detta icke heller föranleda någon anmärkn., men jag tillstår, att då jag fått höra en person, hvars syssla det ät; att anmärka allt, som strider emot Konungens och Regeringens intresse, vilja gifva oss en admonition, kan jag icke, oaktadt de förbindelser, som föreiinnas emellan honom och mig, underlåta att deremot protestera.
Det är visserligen sant. att ett sådant mode möjligen skulle kunna här komma å bane igen, och den värde ledamoten har sjelf, för icke så längesedan, då han icke hade säte och stämma på detta rum, visat sig hafva haft en liten anstrykning af samma mode. och måhända har jag alt förebrå mig, alt jag kanske upmunträt honom dertill.
Lyckligtvis för honom har han kommit ifrån detta mode och vunnit en högre, en förmånligare plats i samhället.
Jag kan icke neka, att det skar mig i öronen att under sedermera inträffade omständigheter få af denna man höra det yttrande, att R. o. Ad. icke måtte falla in i detta ofta omtalade mode.
Då man lcfvat i de högre kretsarne, vet man väl hur stor modets allmagt är.
Man vet att det är oemotståndligt.
Nu hoppas jag, att vi på detta rum måtte få slippa dylika admonitioner från denna embetsman, och jag hade äfven hoppats, att, om andra Collegierna efter 310 Dea 4 Februari e. m. erhållna anmärkms Mem:r fullgöra sina åligganden, delta Collegium åtminstone borde vara frikalladt från anniärkn:r af den beskaffenhet vi bär hört i dag.
Jag bade äfven föreställt mig, alt om det modet ännu efter läng lid skulle visa sig vara i sin början, nemi. alt man upträder bär på Riddarhuset emot en person i sak med önskan, att få se något system, någon slags plan i de handlingar, som emanera från Regeringen, så skulle detta i sanning vara att fägna sig åt, och jag tror, att alla anmärkn:r emot det sannt konstitutionella modet att efter befogenhet klandra Regeringens misstag komma att återfalla på dem, som försöka hindra modet i sitt rätta bruk.
Hr Tonérhjelm, Rudolf:
Vi hafva länge ridit omkring på theoriens käpphäst, sä att man kan vara trött dervid; men jag anhåller, alt få yttra några ord till vederläggning af åtskilliga talares anföranden.
Lagerbjelke har sagt. att erfarenheten visat, att då penningeräntan varit högre inom andra länder hafva kapitaler från Sverige blifvit ditsände och tvertom.
Jag har likväl en motsatt erfarenhet, ty då en penningekris inträffat i utlandet, då räntan der upstegrats, hafva några kapitaler från Sverige icke utskickats åtminstone icke från Stockholms Rörs, derföre att en sådan spekulation alltid skulle förfelas genom de omkostnader ett dylikt utskickande skulle medföra, Det kan äfven inträffa, att på sådant sätt upkommer öfverflöd på penningar, och att krisen på sådant sätt uphör, och då upstår behållningar, som följaktligen omintetgöra spkulationen.
Dessutom har penningeräntan i allmänhet varit lägre i Dannemark än i Sverige, men icke har från det förra landet mig veterligen några kapitaler blifvit hit i landet införda.
Gr:n har äfven sagt, alt om bankerna fingo fri ränta, vore fördelaktigt.
Ja! otvifvelaktig t är, att för privatbankerne vore det vida fördelaktigare, att få högre ränta.
Jag är sjelf privatbanksegare och kunde deraf fä stora fördelar, men jag tror, att denna högre ränta icke är till fördel för allmänheten.
Grin har äfven sagt, att fördelen att kunna erhålla penningar fullkomligt motväger olägenheten af den högre räntan.
Detta kan visserligen vara sannt, men erfarenheten visar redan nu, att oaktadt den fixa räntan man här i Stockholm får 8 a 10 °/0 på kapitaler, och att de fasta kapitalerna ännu icke kunnat lösgöras.
Man har äfven yttrat, att dess kapitaler komma alt draga lägre ränta.
Det har visserligen så varit, men i och med detsamma de rörliga kapitalerne draga 10 å 12 °/o ränta, lönar det sig icke, att sätta de fasta kapitalerna i rörelsen.
Man ser, att kassor, som hafva rätt att låna ut penningar emot namn, äfven upsagt sina intecknade kapitaler, och så göra äfven enskilde, hveraf följden otvifvelaktigt blir, att, om räntan frigöres, någon gräns för densamma icke finnes, och att alla intecknade kapitaler blifva upsagda, jordbrukare till stort fåfäng.
Vidare har man till stöd för den fria räntan åberopat, att spanmålspriserna blifva högre.
Detta kan i theoretiskt hänseende vara rigtigt, men i praktiken visar det sig annorlunda, ty spanmålspriserna bero af konkur - Oen 4 Februari e. m. 311 rensen, och dessutom är min öfvertygelse, att om man lånar penningar mot hög ränta, blir man mindre i tillfälle att handla med penningar, än då räntan är låg.
Hr Gripenstedt har på f. m. i sitt bekanta yttrande visat räntans gång ända från Moses och Profeterna; men just detta yttrande visar det moraliska tvång man ansett sig böra hafva på räntan, och oaktadt alla strider om räntans Ingifvande har ilet icke lyckats någon annan nation än England, att år 1848 lösgöra bandet på räntan, och detta land är ännu i denna stund det enda i hela Europa, som vågat sig in på denna väg. llr Gripenstedt har med lilliga färgor målat den nu före var: de pcnningekrisen och sagt att den skall blifva ännu större.
Just derföre fruktar jag tillämpningen af den fria räntan, och jag anser Hr Gripenstedts yttrande således utgöra stöd för den åsigt jag förfäktar.
Min öfvertygelse är, all räntans Ingifvande vore nära nog det olyckligaste, som kunde hända här i landet.
Hr Mannerskantz har sagt, att de, som framställ påståendet, att tiden för räntans frigifvande ännu icke vore inne, lemnat detta påstående ulan all bevisning, och att den fria räntan skulle tillskapa större konkurrens på kapitaler.
Jag frågar den värde ledamoten, om konkurrensen skall vara större för dera, som behöfva låna penningar, eller för dem, som utlåna sådana.
Jag tror, att antalet af dem, som vilja låna penningar, är större och delta har erfarenheten till dato besannat.
Således mäste Hr Mannerskantz medgifva, att tiden för räntans frigifvande ännu icke är inne.
Jag vill erkänna principens rigtighel i theoretiskt hänseende, och hoppas, att den tid snart skall komma, dä den kan i praktiken tillämpas.
Låtom oss antaga en sådan förändring, när vi kommit derhän, alt våra jernvägar blifva färdiga.
Låt oss se, hvad som kan uträttas till nästa riksdag.
Då kan tiden vara inne, att tillse om principen kan i sin allmänlighet tillämpas.
Betänk, är redan bifallet af 2 Stånd och således afgjordt.
Hvarför då längre fortsätta tvisten?
Jag anhåller om bifall till Utsk:ns Betänk.
Detta Betänk, är visserligen redan bifallet af två Stånd och man kan således anse en discussion om detsamma tjena till intet ; men jag tror likväl att man bör vara på sin vakt, ty om R. o. Ad. återremitterar Betänk:t, är det icke omöjligt att man kan påfinna någon utväg att antingen genom inbjudning eller något dylikt återkomma med frågan.
Jag tror således att de, som intressera sig för ämnet, böra vara på sin vakt och att bifall till Betänk:t är den enda åtgärd, som bör vidtagas med detsamma.
Jag skall i möjligaste korthet söka atfalta mitt yttrande, emedan jag endast ämnar besvara några anmärkntr.
Hr v. Koch har sagt det han icke kan förstå, huru det är möjligt att den princip, som är riktig i theorien, ej skall kunna vinna tillämpning i praktiken.
— Jag nämnde på f. m. att det Visserligen kan linnas theorier, hvilka enl. den naturliga rättvisan äro riktiga, men som dock 312 Den 4 Februari e. m. måste enl. samhällsläran underkasta sig inskränkningar i praktiken, hvarpå jag anhåiier få anföra ett exempel:
Efter den na turliga rättvisans theorier är det en hvar öppet att fritt tillverka eller producera hvilken vara som helst; men jag hemställer om det enl. samhällsläran kan vara tillåtet hvar och en att fritt tillverka den vara, som vi kalla penningar.
Jag yttrade på f. m. att alla, som ifrat för den fria räntan och till grund derför åberopat rättvisans fordringar, enl. hvilka det skulle stå hvar och en öppet att ingå hvilket aftal som helst, såvida det icke förnärmade tredje mans rätt, likväl i sjelfva tillämpningen frångått denna princip, hvilket mitt yttrande, såvidt det rörde Hr Nordenfelt, af honom påståtts hvila på ett misstag, till stöd för hvilket påstående han åberopat, att han ansett det vara bättre att vinna något än intet, och alt han visserligen önskat bifall till Hr Wallenbergs motion i sin helhet, men då han befarade sådant ej kunna vinnas, förslaget att åtminstone ränta måtte få utfästas till hvad belopp som helst, å försbrifningar på minst Ett Tusen (1,000) R:dr rmt, att betalas om sex månader eller kortare tid.
Den värde talaren tyckes således hafva förgätit hvad
Hr Wallenberg egentligen har tillstyrkt! ty han har icke tillstyrkt att hvilket aftal som helst om ränteberäkningen skulle blifva gällande; utan i afseende derå gjort den inskränkning att, derest aftal om högre ränta göres, så skall detta aftal uphöra att vara gällande, såvida inteckning för fordringen begäres.
Följaktligen har Hr Wallenberg icke heller konseqvent utfört den princip
Hr Nordenfelt åberopar, och jag tror alltså att jag icke begått något misstag, då jag påstått att reservanterne icke konseqvent fullföljt sina uttalade satser, enär, såsom jag redan visat, de till stöd för sina yttranden åberopat principer, hvilka de sedermera i tillämpningen måst frångå.
Hr v. Koch likasom Hr Gripenstedt hafva citerat åtskilliga yttranden af författare i Statsekonomien och derigenom hafva vi visserligen fått den intressanta uplysning, att Moses och Propheterne ansågo det vara omenskligt att taga ränta på utlånt kapital; men äfven om denna theori på den tiden då Moses lefde kunde vara riktig, så hafva vi dock alla nogsamt erfarit, att JIoses’s efterkommande funnit samma theori vara i praktiken olämplig.
— Jag klandrar dem dock alldeles icke derföre; ty, om de låtit denna theori i praktiken blifva tillämpad, huru skulle då förhållandet varit nu?
jo! att man icke kunnat få något lån af alla dera, som nu utlåna penningar mot ränta: och huru skulle det då gå med spekulationens utveckling?
Hr v. Koch har äfven -påstått, att det är alltid bättre att under sådana förhållanden, som f. n., kunna erhålla penningar mot hög ränta, och att nu endast fruntimmer och omyndiga åtnöjas med den lagliga räntan.
Jag får på det högtidligaste protestera mot en sådan upgift och tror mig kunna påstå, att det icke finnes någon samvetsgrann och Tedlig man, som tager högre ränta än lagen medgifver, och om man icke kan bestrida att ju äfven samvetsgranne och redlige män finnas.
Den 4 Februari e. m. 313 som utlåna penningar, så lärer häraf väl följa att detta påstående saknar all grund.
De som ifra för en högre ränta säga sig göra det till förekommande af en penningekris, som man anser vara för handen; men hvilken orsak har väl framkallat denna penningekris? jo! den minskade tillgång på penningar, som f. n. finnes, eller ock den öfverflödiga tillgång derpå, som tillförene funnits, och hvilken framkallat öfverdrifna spekulationer i fastighetsköp, och vingleri i öfrigt.
Då allt detta framkallats af den ökade penningetillgången kan jag icke fatta det resonnement, som går derpå ut alt än vidare öka denna penningetillgang, ty i samma mån man förskaffar ökade kapitaler, i samma mån måste äfven dessa svindlande företag fortsättas.
Vill man åter stäfja dem, måste väl rätta sättet härför bestå uti en minskad penningetillgång, ty då återföres allt i sin naturliga och rätta ställning.
Lagerbjelke har sagt att endast ockraren skulle förlora på den fria räntan.
Om så vore händelsen, skulle jag lika med Gr:n strida för den fria räntan, men detta förhållande har Grin alldeles icke bevisat.
Om nu den fria räntan kommc att införas, hvad skulle då omyndiga hafva att påräkna af sina kapitaler då räntan ena dagen vore 2 och den andra 10 proc.?
Någon måttstock härför synes mig svårligen kunna upgifvas.
Huru skulle förhållandet blifva med tjenstemännen ? de hafva, som vi alla känna, varit och äro ännu i en betryckt ställning, till följd af högt updrifna priser för bostad och på alla lifsmedel.
Man har visserligen sagt att intecknade medel icke skola draga högre ränta; men om kapitalisten kan emot säkerhet af namn erhålla 10 °/0 å sina penningar, så upsäger han sina intecknade fordringar, och på detta sätt tvingas jordbrukaren att jemväl betala den högre räntan, samt till följd deraf att ytterligare stegra priserna på hvad han har att afyttra, och de fattige låntagarne få sitta emellan.
Med husegarne i städerna är förhållandet lika, dock med den skillnad att de för att betacka sig för förluster förhöja hyrorna, äfven till skada för tjenste manna-klassen.
Lagerbjelke påstår jag att de enda. som af fria räntan kunna hafva vinst, äro ockrarne och vinglarne. hvilka kunna ännu någon tid fortsätta sina spekulationer.
Jag förnyar min anhållan att R. o. Ad. måtte i allo bifalla Utsktns förslag.
Jag har begärt ordet i anledn. af en mot mig af Gr.
Frölich gjord anmiirkn., hviiande på ett misstag, som är naturligt, då min plats är så aflägsen från honom Han har trott mig hafva afgifvit ett yttrande, deruti jag skulle hafva framställt oformligheten af att en annan ledamot klandrat Regeringen.
Jag har icke bedagnat detta ord.
Det har icke fallit mig in att vilja göra någon anmärka, dervid att man här klandrar eller discuterar Regersåtgärder.
Jag har här i min hand en anteckning, som lika med prot:t torde fullständigt visa förhållandet.
Jag har endast sagt att det blifvit 314 Den 4 Februari e. m. ett mode alt skylla på Regeringen, och det måste väl vara en väsendtlig skillnad emellan att skylla på Regeringen och att klandra henne.
Med denna erinran tror jag äfven att Gr:ns argumentation har förfallit.
.Jag begagnar tillfället att jemväl uplysa Hr Cederschiöld derom att han missförstått eller icke riktigt upfattat hvad jag sagt.
Han liar nemi. påstått att jag skulle hafva yttrat, det de, som egentligen förlora på räntans bundenhet äro omyndiga och fruntimmer, men jag tilläde: »de samvetsgranne långifvarnc» likasom omyndige och fruntimmer, hvilkas medel disponeras af andra.
Med det Iilla tillägget »do samvetsgranne långifvarne» hoppas jag den värde talaren måtte varda belåten.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställt propos. först till bifall och derefter till återremiss af nu fiirevar:de punkt af Utsktns Betänk., och svaren dervid utfallit med blandade
Ja och Nej, blefvo dessa propos:r förnyade samt åter besvarade med
Ja och Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg den sednast å återremiss framställde propostn hafva blifvit besvarad med öfvervägande Ja.
Uplästes till justering och godkändes följande voteringsprnpos.
Den, som bifaller Banko- och Lag-Utsk:ns i Betänk:t N:o 1 första punkten gjorda hemställan att Frih. Raabs samt Hrr Wallenbergs.
Renströms och Hensehens motioner ang:de förändring af lagens stadgande om ränta icke kunna till någon lagstiftningsåtgärd föranlada, röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej. anser R. o. Ad. de emot samma punkt gjorda anmärkmr föranleda till dess återremitterande.
M:s denna dag f. m. ankomne Nåd.
St:s underd. skrifvelse, ang:de Riksdagens förlängning.
D en 4 Februari e. m. 315 Föredrogs och begärdes på bordet K.
M:s denna dag f. m. ankomna Nåd.