Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om deremot helt fartyg blifvit bortslutet åt tvenne, ansåg man något särskildt stadgande icke erfordras, enär Handelsbaden innehåller ett för dylikt läll tillämpligt stadgande; och då man, efter analogi med nämnde stadgande, kunde döma, i händelse viss del af fartyg blifvit bortsluten till tvenne, torde deraf följa att icke heller för detta fall något stadgande behöfde i lagen införas.
Då således §:n, i min tanke, är fullständig, anhåller jag att den måtte bifallas.
Den 17 September f. m. 349 Hr Olivecrona:
Då jag förra gången hade ordet, togjag mig friheten anmärka att det varit önskligt, om i lagen blifvit intagen den bestämmelse, att aftal om frakt af helt fartyg eller viss del deraf skulle skriftligen afTaltas.
Denna min åsigt vidhåller jag fortfarande, och ber att, till bemötande af den föreg:de värde talarens anmärkning, att lagstiftaren icke borde befatta sig med stadganden, som kunde anses endast såsom råd, få erinra derom, att 1734 års lag på flere ställen innehåller dylika för den stora allmänheten högst nyttiga föreskrifter om hvad vid aftals upprättande iakttagas bör.
Hvad beträffar den omständighet att man, för den händelse samma fartyg eller viss del deraf blifvit upplåtet åt tvenne, kan hänvisa till allmänna lagen, så bevisar detta ingalunda att det varit ur vägen att ett särskildt stadgande här införts, enär detta speciella kontrakt i många afseenden afviker från hvad som eljest gäller lör locatio conductio rei.
Jemte det jag åberopar hvad af Hr Rabenius blifvit anfördt, ber jag att få nämna att den kasus, att tvenne fraktslut blifvit (ör samma resa alslutade, så mycket mindre kunnat undgå Utsk:ts uppmärksamhet, som i Högsta
Domstolen vid förslagets granskning anmärkts att det icke kunde sakna skäl, om härför lemnades särskild föreskrift.
Flertalet i Högsta
Domstolen ansåg emellertid ett sådant stadgande obehöfligt, och denna mening delades af Utsk:t.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n och dels återremiss deraf, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på §:ns antagande, och, då dervid svarades många ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 74, 75 och 76.
Biföllos. § 77. Gr.
Sparre: Sednare mom:t af förev:de § börjar sålunda: »Ar aflastaren icke känd, eller icke att träffa», etc. etc.
Derefter heter det i slutet af samma morn.:
»Lag samma vare, om konnessementet är stäldt till viss man, men denne icke anträffas.
Den sista meningen innehåller, enligt min uppfattning, ingenting annat, än hvad redan förut är sagdt, och jag anhåller derföre att den, såsom alldeles öfverflödig, måtte utgå.
Sparre nu framställda anmärkning grundar sig på ett missförstånd.
Förhållandet är nemi., 350 Den 17 September f. m. att aflastare och befraktare vä! kan vara, men visst icke alltid är, samma person, och §:n måste således afse dessa håda fall.
Eller denna förklaring torde Gr.
Sparres anmärkning förfalla, Ii vårföre jag anhåller om bifall till §:n oförändrad.
Konnessements-innehafvaren mätte väl vara samma person, som aflastaren.
Nu kan väl hända att konnessements-innehafvaren afyttrar lasten till en annan, men detta kan ju äfven den nye konnessements-innehafvaren göra.
Således, om lagen säger: »Kan aflastaren icke träffas» etc. etc., så måste detta äfven gälla för den, tili hvilken han öfverlåtit sin rätt.
Jag lori fa r derföre i mitt yrkande, enär, om §:n bifölles, såsom ordspråket säger, »kaka komme på kaka.»
Jag tager mig friheten att ännu en gång upprepa hvad jag förut anfört, att nemi. aflastaren och konnesseinents-innehafvaren kunna vara tvenne olika personer.
»Aflastare» kallas också aldrig »innehafvare af konnessement.» Frih.
Hr Rabenius har redan besvarat Gr.
Sparres anmärkning, och jag vill endast tillägga att l:sta mom:t i förevule § afser håde lastning och lossning, och att 2:<lra mom:t har alspende såväl å det läll att en person, som kommer till en ort för att inlasta, eller, som det kallas, aflasta, gods, ej kan träda den, som bör lemna godset, som ock i det fall att den, som kommer för att lossa, ej kan få reda på mottagaren.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n oförändrad och dels §:ns antagande med uteslutande af den sista meningen: »Lag samma vare, om konnessementet är släldt till viss man, men denne icke anträffas», gjordes propos. på bifall till §:n utan förändring samt besvarades med ja. § 78.
Den förändring i K. M:s Propos., som blifvit af Ulsk:t i denna § föreslagen, har jag icke biträdt.
Att afräkna de dagar, då storm eller andra naturhinder förhindra lossning eller lastning, från det bestämda antalet liegedagar, synes mig sakna tillräcklig rättsgrund, och kommer att medföra stora praktiska olägenheter, enär uppfattningen af ett sådant hinders betydenhet måste blifva högst olika och väsendtligen beroende af beskaffenheten af den last, som skall intagas eller lossas.
Jag anhåller derföre att K.
M:s förslag i denna del måtte oförändradt antagas.
Denna § börjar sålunda: »Aro liggeda garne icke bestämda genom bindande aftal» etc.
Detta ord, Den 17 September f. m. 351 »bindande» såsom epithet till aftal, är i min tanke alldeles obehöfligt; ty antingen är ett aftal bindande eller icke-bindande i juridisk mening; att på ett icke-bindande altal någon rätt icke kan grundas, torde vara uppenbart.
Då redaktionen skulle vinna i korrekthet, om nämnda ord uteslötes, anhåller jag att R. o. Ad. dertill ville lemna sitt bifall.
Jag förenar mig i den af Hr
Oli vecrona gjorda framställning i afseende å uteslutande af ordet »bindande».
Jag ber att få förena mig med Hr von Ehrenheim i begäran alt §:n måtte antagas, sådan den finnes atfattad i K. M:s Propos., helst det föreslagna tillägget icke allenast komme att medföra praktiska olägenheter, utan äfven skulle öka de många tillfällen till missbruk af liggedagars lillgodonjutande, som redan förefinnas och icke genom något lagstadgande kunna förckommas.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder endast hade yrkats, att §:n måtte erhålla den al K.
M. föreslagna lydelse med uteslutande af ordet »bindande»; hvarefter och sedan propos. på bifall till §:n enligt Ulsk:ts förslag först blifvit framställd, men med nej besvarad, propos. gjordes på antagande af §:n enligt K.
M:s förslag, med uteslutande af ordet »bindande», samt besvarades med ja. § 79.
Jag hemställer att orden »sönoch» målte, på sätt It. o. Ad. vid förra §:n beslöt, utgå, och redaktionan således blifva densamma som i Iv. M:s Nåd.
Vid bestämmandet af liggedagarnes antal har förslaget följt stadgandet i Norska lagen.
Det måste derföre förefalla besynnerligt att. samma förslag vid bestämmandet af priset 1'iir ölverliggedagarne så väsendtligt ahikit från det Norska stadgandet, att det här i Sverige skulle blifva fyrdubbelt mot i Norge.
(För ett fartyg orri 200 läster betalas i Norge 7» rdr rint. men skulle, enbet förslaget, här i Sverige betalas 300 rdr pr öfverliggedag).
En så stor olikhet mfiste, om ett Svenskt fartyg kominer till Norge, väcka missnöje och förargelse, och jag undrar just hvad motiv legat till grund för berörda föreslagna stadgande.
Hr af Ström: Gr.
Sparres anmärkning synes grundad på den förutsättning, att en Svensk ny last skulle vara lika med en Norsk kommers-läst.
Så är emellertid icke förhållandet, ty en Norsk kommers-läst motsvarar ungefär en Svensk svår läst, hvilken åter är i det närmaste lika med | af en ny läst.
Der - 352 Den 17 September f. m. igenom minskas i betydlig mån den skilnad, som i det anmärkta hänseendet synes förefinnas mellan den Norska lagen och förevarande förslag.
Jag var icke okunnig om olikheten mellan en kommers-läst och en nyläst, och har framställt min anmärkning endast derföre, att mig syntes, alt, då man iakttagit den Norska bestämmelsen i fråga om liggedagarnes antal, hade man äfven bort tillse att ersättningen för öfverliggedagar komme att utgå efter ett någorlunda jern förligt förhållande, emedan det kunde väcka förargelse, om för de 2:ne nabofolken funnes så olika taxor.
Jar anser mig böra lemna den upplys ning, att föreskriften om betalningen för öfverliggedagar tillkommit efter öfverläggning med skeppsredare, och att den således kanske väl mycket tillgodoser dessas intresse.
Jag vill derföre icke motsätta mig en återremiss, enär det torde vara nödigt att företaga en ny granskning af denna §; men vill tillika anmärka att olikheten icke kan väcka förargelse hos Norrmännen, alldenstund den länder dem till förmån, då antalet af Norska fartyg, som besöka Svenska hamnar, utan tvifvel är större än antalet af Svenska fartyg, som gå på frakfart till Norge.
Jag kan icke rätt fatta huru den höga taxan på öfverliggedagar skulle blifva fördelaktig för Norrmännen, ty om en Norrman vill från Sverige befrakta ett fartyg till Norge, så är klart att Norrmannen, om fartyget blifver fast för öfverliggedagar, kommer alt betala den högre taxan, och detta kommer ju då oss till godo.
Men just emedan jag anser att man bör undvika sådana anledningar till missnöje, anhåller jag om återremiss.
I afseende å utslaget af det utaf Gr.
Sparre anmärkta förhållande, tager jag mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att det måste så tillgå, att när Svenskt fartyg tager frakt i Norge, så följes Norska lagen.
Ar det åter ett Norskt fartyg, som befraktas i Sverige, så kommer ju ersättningen för öfverliggedagar att tillfalla Norrmannen, och då ersättningen i detta läll utgår efter Svensk lag, är favören på Norrmannens sida.
Jag måtte icke hafva blifvit förstådd af den siste värde talaren och tager mig derföre friheten anföra ett exempel.
Om en person i Christiania vill från Göteborg hemta en last med bomull eller socker, och för detta ändamål i Göte borg befraktar ett Svenskt fartyg, så måste Norrmannen, om fartyget blilver fördröjdt i 25 dagar, utgifva ersättning för öfverliggedagarne — och detta kommer oss till godo.
Den 17 September f. nv 353 Frih. Leijonhufvud:
Jag anser mig böra nämna, att Frågan om priset på öfverliggedagarne icke inom Utsk:t varit föremål för diskussion, ehuru Norska lagen eljest ofta åberopats.
Detta är ock anledningen, hvarföre någon ändring icke blifvit gjord; men då taxan måhända bör ändras, torde en återremiss icke vara olämplig.
Hvad beträffar tvisten mellan Gr.
Sparre och Hr Rabenius, torde det ligga i öppen dag att förhållandet under olika omständigheter faller ömsom den ena, ömsom den andra till last; och så sannt Gr.
Sparres exempel än är, bevisar det dock ingenting.
Vill man se efter huru förhållandena i allmänhet skola gestalta sig, hör man väl hufvudsakligen å ena sidan tänka sig det fall, att Norska fartyg här i Sverige finge vänta på last, — då komme det dem till godo att Svenska taxan är hög, — och å andra sidan att Svenska fartyg finge i Norge vänta på last, — då erliöile de ersättning efter Norska taxan och således mindre.
Ilr von Ehrenheim:
Då jag framställt särskildt yrkande, anser jag mig böra frånträda det, och förenar mig i anhållan om återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. § 80.
Jag har vid liera tillfällen anmärkt hurusom man möjligen skulle kunna förkorta en eller annan §.
Ett sådant förfarande synes mig särdeles lämpligt i afseende å förev:de nu föredragna §.
Slutet af första mom:t innehåller nemi. en llän visning till 321 :sta §:n; men då på sistnämnde ställe finnes intaget det generella stadgandet och derifrån hänvisas jemväl till förev:de §, samt man kan anse att den, som skall tillämpa lagen, lika val känner lagens stadgande på det ena som på det andra stället, kan jag icke annat än anse olämpligt att göra en sådan hänvisning, sorn dock (örekommer i 24:de, 31:sta, 80:de m. fl- §§■ Jag anhåller derföre om bifall till §:n, med uteslutande af orden »om hvilkas väljande och beslutanderätt vare lag som i §321 sägs.» Hr von Ehrenheim:
För min del kan jag icke finna olämpligt att hänvisningar göras, enär det kunde anmärkas såsom en ofullständighet, om sådana saknades.
Jag kan icke heller föreställa mig att en anmärkning, som icke går i sak eller är af större betydenhet, bör föranleda någon åtgärd, utan anhåller om bifall till §:n oförändrad. H. VI. 23 354 Den 17 September f. m.
ITr Rabenius:
Hufvudsakligen instämmande med Hr von Ehrenheim, vill jag blott tillägga några ord.
De skiljomän, som bär omtalas, och hvilka lagen ålagt att i första liand döma i åtskilliga Iråaor, äro indelade i 2:ne klasser: dels sådana, hvilka endast afgifva ett yttrande, hvilket skall ligga till grund för domstolens beslut; dels ock sådana, hvilkas utslag går i verkställighet. till dess en högre myndighet fått pröfva hvad af dem blifvit i ämnet a n förö t.
Jag tror att det är lämpligt alt bibehålla föreskriften om skiljomännen, sådan den här är afiältnd, och vågar jag bestrida den af Hr Olivecrona begärda förändring, enär jag icke här på stående fot kan afgöra hvilka konseqvenser deraf skulle härflyta.
Jag kan icke finna att någon otydlighet kan uppstå, 0111 den af mig begärda uteslutning löretages, ty i alla fall qvarstår ju i 32Irsta §:n hänvisningen till denna.
Men då jag icke kan anse behöflig! att §§ ömsesidigt hänvisa till hvarandra, anhåller jag fortfarande om bifall till det af mig framställda yrkande.
Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n ulan förändring och dels bifall till densamma med uteslutande af orden: »om hvilkas väljande och beslutanderätt vare lag som i § 321 sägs»; hvarefter propos. på bifall till §:n oförändrad framställdes samt besvarades med ja. §§ 81—99.
Bilöllos. § 100.
Den nu föredragna §:n var inom Utsk:t föremål för liflig diskussion, men det oaktadt kan icke nekas att §:n, sådan den bär är allätlad, gifver anledning lill tvekan om rälla förståndet af densamma, och jag anhåller derföre om återremiss, på det §:n måtte något mera förtydligas.
Afven jag anser ordalagen icke korrekt återgifva hvad med stadgandet åsvltas, oell lörenar mig derlöre i anhållan om återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§ 101 och 102.
Bilöllos.
Den 17 September f. m. 355 § 103.
Af skäl jag redan anfört, har jag i allmän het icke velat trötta med anmärkningar, men jag hemställer, huruvida K. o. Ad. vill låta passera ett ord, sådant som »förderflighet.
» Detta ord har endast en aktiv, men icke en passiv bemärkelse och hetyder i vanligt språk detsamma som »ega förmågan att förderfva»; men då Utsk:t icke kan hafva velat på detta ställe tillerkänna uttrycket nämnde betydelse, anhåller jag om återremiss, på det ett med vanligt språkbruk öfverens stämmande ord måtte blifva insatt.
Ordet »förderflighet» var inom Utsk:t föremål för uppmärksamhet, och anledningen, hvarföre det qvarstår, är helt enkelt den, att Utsk:t icke kunde finna något uttryck, som på ett mer passande sätt återgaf meningen.
Om derför Gr.
Sparre förslagsvis ville nämna ett mera lämpligt uttryck, tror jag att Utsk:t icke skulle hafva något emot att taga saken i öfvervägande.
HrRabenius:
Måhända saknar den af Gr.
Sparre framställda anmärkning icke allt fog, men jag måste yttra mig med största varsamhet i detta ämne, då det är en sak, som måste bedömmas h. o. h. ur linguistisk synpunkt.
Jag ber dock att få fästa uppmärksamheten derpå, att ordet »förderflig» redan i nu gällande försäkrings- och hafveristadga användes i intransitiv betydelse, enär der omtalas »lätt lörrierfliga» varor, utmärkande varor, som lätt taga skada; och då adjektivet förderflig redan finnes i lag användt i intransitiv bemärkelse, tror jag ej någon oegentlighet uppslår genom att bibehålla det här, efter samma adjektiv i denna bemärkelse bildade, substantiva förderflighet, och anhåller derföre att §:n oförändrad måtte antagas.
Om också i en gammal förordning ett ord blifvit användt i en bemärkelse, som det enligt vanligt språkbruk icke eger, kan jag icke finna att detta bör utgöra anledning att i samma felaktiga betydelse upptaga det i en ny förordning.
Jag kan icke heller anse det böra vara omöjligt att finna ett lämpligare uttryck, såsom t. ex. det »egenskap att kunna lätt skämmas.»
Anmärkningen är i sjelfva verket så obe tydlig att jag icke vill motsätta mig §:ns återremitterande.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§ 104—125.
Biföllos. 356
Den 17 September f. tn.
Rubriken till §§ 73—125.
Godkändes. §§ 126 — 141 samt rubriken till dessa §§.
Biföllos och godkändes. § 142.
Bifölls. § 143.
På sätt R. o. Ad. behagade finna, bar Utsk:t vid 6:te punkten gjort ett tillägg lill K. M:s Propos.
Detta tillägg gjordes på yrkande af ledamöterna af Bonde-St., sorn ansågo att, sedan punkten omnämnt återlösen af någon af besättningen, som blifvit våldsamt bortförd, belöning åt den som under strid blifvit sårad och annat dylikt, borde äfven stadgas att ersättning skulle utgå till den som i följd af arbete vid gemensamt haveri blifvit skadad eller ljutit döden.
Uppenbart torde dock vara att bär icke är rätta platsen för ett dylikt stadgande, sorti dessutom i oell för sig torde vara öfverflödigt, Oell jag hemställer derföre att berörda tillägg mätte utgå, men §:n i öfrigt bifallas, sådan den lyder i K. M:s Nåd.
TTr Olivecrona:
Beträffande anmärkningen mot tillägget i Gite ponten, är jag förekommen af Frih. Leijonhufvud.
Då jag genomläste punkten, stötte mig detta tillägg genast, enär det påtagtigen blifvit på olämplig plats infÖrdt.
Hvad §;n i öfrigt beträffar, är den alltför mycket detaljerad, och då man omöjligen kan upptaga alla tänkbara fall, hade det i min tanke varit bäst, om man icke befattat sig med denna kasuistiska uppräkning.
Denna § bar allt för mycket tycke med Tyska handelsrättens stadganden, som lider af en mängd öfverflödiga bestämmelser, definitioner och ponerade casus in infinitum.
Utskös ledamöter hafva vid andra tillfällen ihärdigt motsatt sig åtérremisser, och jag vill derföre icke framställa ett sådant yrkande, då det icke torde kunna bland R. o. Ad. i dag vinna bifall; men vill hafva till profit anmärkt, ätt jag anser denna § ulan olägenhet hafva betydligt kunnat förkortas, hvarigenom det hela utan tvifvel skulle vinna.
Då Hr Olivecrona icke framställt något bestämdt yrkande och jag icke vill upptaga tiden med någon pröfning af hvad af honom blifvit anfördt, har jag ingenting bft tillägga till hvad jag anförde, utan anhåller fortfarande att li. o. Ad. ville änlaga K. M:s Propos. i denria del.
Sparre: Hvad Hr Olivecrona anmärkt vid denna §, är visserligen sannt, meri detsamma eger sin tillämpning på en Den 17 September f. m. 357 slör del af de redan genomgångna §§:ne.
Sä t. ex. förekommer i kap. om bodmeri en mängd saker, som icke borde afhandlas i en special-lag, utan snarare hade sin plats i en vetenskaplig privat-rättslig afhandling.
Man kunde derföre tycka att sedan så mycket annat öfverflödigt redan är godkändt, äfven denna § bör få passera, en sats, hvars rigtighet jag dock icke vill erkänna.
Hr Rabenius: Då Hy Olivecrona mot förev:de § rigtat den anmärkning, att dep skulle vara allt för vidlyftig, ber jag att få lemna den upplysning, att jag under behandlingen af detta lagförslag varit i tillfälle att taga kännedom om åtskilliga länders sjölagar och dervid fpnnit att denna § förekommer j afla nyare sjölagar.
Särskildt vill jag nämna, att denna § står j närmast^ öfverensstämmelse med den Norska lagen, men så till vida är olika, att den bär är betydligt kortare, ty i förslaget upptager den endast 2:ne sidor, då deremot motsvarande § j Norska lagen upptager 3:ne sidor med mycket tätare stilar.
Jag tror således att den framställda anmärkningen icke för tjenar något afseende.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder endast yrkats bifall lill §:n, sådan dep lydde i K. M:s Propos.; hvarefter och sedan propos. på §:ns antagande enligt Utskfls förslag först blifvit framställd, iriep med nej besvarad, propos. gjordes på bifall till §:n enligt K.
M:s förslag samt besvarades med ja. §§ 144—170.
Rubriken till §§ 142—170.
Godkändes. § 171.
Bifölls. § 172.
I sednare mom:t af denna § heter det: »Är sammanstötning förorsaka»), — — — af rätt våda» ptc.
Jag önskade att af någon Utsk:s-Iedamot erhålla upplysning, huruvida genom tillsatsen »rätt» framför våda någon förändring skett i betydelsen af ordet våda, eller om med ordet yåda icke bär menas detsamma som olycksfall (casus), hviket är den betydelse ordet i sednare tiders lagstiftning eger.
1 forna dagar utmärktes med ordet »våda» det samma som vi kalla nu för tiden vållande, culpa. 1 denna bemärkelse förekommer ordet till och med i 1734 års lag.
I den nya strafflagen talas om våda så - 338 Den 17 September f. m. sorn betecknande olyckshändelse, casus.
Att tillägga ordet rätt framför våda, kan ej lända till något gagn, men väl åstadkomma tvifvelsmål om hvad med »rätt våda» till skillnad från annan våda skall rätteligen förstås.
Allt hvad som kan i en lag leda till dubier om lagstiftarens mening, bör, så vidt möjligt är, aflägsnas.
Så vidt jag förstått det anmärkta uttryc ket, betyder orden »rätt våda» icke annat än våda rätt och slätt.
Jag har derföre icke något emot att ordet »rätt» utgår, enär det möjligen kan anses vilseledande.
Sedan Hr Rabenius upplyst att ordet »våda» bär står i sin vanliga bemärkelse, hemställer jag, om icke R. o.
Ad. ville besluta att ordet »rätt» må utgå.
Sedan Öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast yrkats bifall till §:n med uteslutande af ordet rätt på första raden i andra mom:t, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på §:ns antagande med ofvansagde förändring, hviken propos. med ja besvarades. §§ 173—175.
Rubriken till §§ 171—175, Godkändes. § 176—183.
Biföllos. § 184.
Då det i denna § heter: »Hvar som — — — bergar af egare öfvergitvet skeppsvrak» etc., synes det som om det misstag insmugit sig, alt egaren till fartyg skulle vid sådant tillfälle alltid vara ombord.
Alt så icke är förhållandet och att egaren vanligen icke medföljer fartyget, torde nogsamt vara kändt.
Jag anhåller derföre att orden »af egare» mätte utgå och ordalagen blifva: »bergar öfvergifvet fartyg eller skeppsvrak.» Frih.
Jag medgifver att uttrycket kan vara olämpligt, och motsätter mig derföre icke den föreslagna förändringen.
Den 17 September f. m. 359 Sedan öfverläggningen ansetts härmed slntad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast hade yrkats bifall till §:n med den förändring, att de å första mormts andra rad förekommande orden: af egare öfvergifvet skeppsvrak, utbyttes emot orden: öfvergifvet fartyg eller skeppsvrak; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propus, på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på §:ns antagande med ofvanomförmälde förändring, hvilken propos. med ja besvarades. § 185.
Rubriken till §§ 176—185.
Godkändes. §§ 186—208 samt rubriken till dessa §§, äfvensom §§ 209—-d22 och sistberörde §§:s rubrik.
Biföllos och godkändes. §§ 223-233.
Biföllos. § 234.
Försäkring afslutas ofta under åtskilliga förbehåll, bland hvilka de bär i § 234 upptagna äro de allmännast förekommande.
Men då, tilllölje af dessa förbehålls obestämdhet, tvister ofta föranledas, bar man ansett att i den nya lagen borde, i likhet med hvad som i Holländska och Tyska lagen förekommer, förklaras hvad som med dessa förbehåll skall menas. §:ns 3:dje mom. anser jag dock icke vara i lagförslaget rigtigt framstäldt, utan gifver jag företräde åt den af Hr Lundberg i bans reservation föreslagna redaktion, och då det måhända är bäst att Ulsk.t ytterligare granskar denna fråga, anhåller jag om återremiss.
Elter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall lill §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades.
Rubriken till §§ 223-234.
Godkändes. §§ 235—243 samt rubriken till dessa §§.
Biföllos och godkändes. 360 Den 17 September f. m. § 244.