Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Dalman måste medgifva den stora skillnaden emellan ett mål och ett sådant tillkännagifvande, som Constit.Utsk. här har att göra. llr Cederschjöld har åberopat ett namn lika med mitt, hvilket tillhört samma åsigt som han.
Jag vill göra donne af mig värderade väns och släglinges minne den rättvisa, alt han gaf aktning åt andras åsigter; och jag vill i sådant afseende citera ett yttrande af honom d. 32 Juli i8a3, hvaruti han utlät sig sålunda:
(Frih.
Ehrenbergh uppläste derefter
Hr Ehrenborgs, Gasp.» Den 3o Ju 11 i f. m. 3j5 här ofvan citcrado yttrande, hvilket igenfinnes uti 6 bandet af R. o. Ad. prot. vid 1823 ärs riksdag, pag. 1109.)
Just i detta yttrande ådngalade han en af hans karakters tillhörigheter, den, att aldrig tilltro sig ofelbarhet i sina omdömen.
Cederström yttrade, att Ulsk., om det uppfyllt sin pligt, endast hort tillkännagifva sitt omdöme, utan att uppgifva några motiver derför.
Jag gillar denna åsigt; men jag har ansett mig pligtig att respectera majoritetens beslut, det jag äfven anser mig skyldig ställa mig till efterrättelse, i afseende å inom Ulsk. afgifna reservationer, och jag anser mig altså icke nu böra uppläsa min.
Men jng torde likväl icke såra grannlagenheten derigenom, att jag framlägger de skäl, hvarpå min öfvertygelse grundar sig.
Ehrenborgh anförde härefter skriftligen:
Uti 106 §:s ordställning linner jag lagstiftarens mening tydligen uttryckt, att denna §. bör tillämpas på sådana fall, der rådgifvarepersonalen handlat antingen emot grundlagarnas tydliga föreskrift, tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådana öfverträdelser , eller dem vållat och befrämjat genom uppsåtlig! fördöljande af någon upplysning
För tillämpning af denna § anser jag Statsrådsprot. och handlingarna, som föranledt rådslaget, tillfyllest.
Deraf kan brottsligheten tillräckligen bedömas och öfvertygelsen fattas, örn det är anledning att för sådana rådslåg ställa en eller liera af rådgifvarne*under tilltal af Just.ombudsm. inför Riksrätt.
Helt annat förhållande är med tillämpning af 107 §3 dess ordställning är olik 106 §:s.
Ej mindre deraf än också derföre, att denna § fått utgöra en särskild 5 för sig, tror jag mig böra finna lagstiftarens mening, att denna §, i motsats tili 106 §, icke är ämnad ätt tillämpas på isolerade fall, utan att den förutsätter en granskning af rådgifvarepersonalens fortsatta embetsutöfning under den tid, som tillhör Utsk:s bedömande för att erfara, huruvida en eller flera af dem under sina embetens fortsatta utöfning förbisett
Rikets sannskyldiga nytta, eller huruvida någon Statssecret. under fortsatt utöfning af sitt förtroende-embete icke iakttagit oväld, nit, skicklighet och drift — för att om Utsk. sådant finner, detsamma för R.
St. tillkännagifva.
För att sålunda tillförlitligt kunna bedöma, om sådant tillkännagifvande bör ske för R.
St., hvaraf de skola hemta ledning för de beslut, dc i sin ordning äga rätt att fatta, huruvida nemi.
Rikets väl kräfver, att den rådgifvare bör anmälas hos Konungen till entledigande, emot hvilken anmärkning inom Utsk. blifvit gjord, har jag trott det vara oundvikligt att inom Utsk. öfverskåda administrationen i sin helhet, innan man fällde ett omdöme, sorn, efter min 3jG Den 3o Juni f. m. mening, bör på denna allmänna öfverskådning vara bygdt, och icke på ett eller annat särskildt fall, som sällan, måhända aldrig, lemnar ett säkert och oförvilladt omdöme om rådgifvarekallels samvetsgranna och behöriga utöfning.
Grundlagens nyttjade ord: sådant tillkännagifva, vittna, efter min öfvertygelse, om grundlagsstiftarens sorgfällighet att inom Utsk:s pröfningsområde bibehålla de isolerade fallen för att deraf bilda ett helt resultat, uttaladt genom Utsk:s tillkännagifvande, då Utsk. pröfvar Rikets sannskyldiga nytta vara genom fortsatta obetänkta eller oriktiga rådslag för nära trädd; och hade sådant icke varit meningen, hade säkerligen en ordställning blifvit företrädesvis vald, som positivt ålagt Utsk. att uppgifva och tillkännagifva hvarje fall, der rådslaget blifvit afgifvet.
Men det var, efter mitt förmenande, grundlagens afsigt att från Ståndens plena afleda just dessa speciella tillkännagifvanden, som i samma mån skulle blifva för Stånden missledande, som Stånden icke ägde tillfälle att jemnföra dem med prot:n, dem Utsk. icke får till Stånden utlemna.
Denna min mening hemtar, som det vill synas mig, Stod genom jemnförelse af de ifrågavar. §§:s ordställning med 29 § Riksd.Ordn. och 90 § Reg.F., som förutsätta, att under R.
St:s öfverläggning och pröfning aldrig få komma enskilda frågor i annan ordning, än den 29 § föreskrifver.
Min åsigt har icke blifvit delad af Utsk:s pluralitet, och tnig har sålunda blifvit betaget både rättighet och pligt att utöfva mitt kall inom Utsk. i den större omfattning, jag trott det, enligt grundlagens både anda och bokstaf, tillhöra blig, och för mig hafva de särskilda fall, som fästat Utskrs uppmärksamhet, icke varit tillräckliga att för dem individuelt anmäla någon rådgifvare.
Hr Frih. muntligen fortfor:
Då jag sålunda var af olika tanka med majoriteten i afseende å behandlingsformen, trodde jag mig likväl icke böra undandraga mig att, enligt min öfvertygelse, arbeta i den form, majoriteten beslutat; och jag anser mig altså äfven nu bora Upptaga de anmärkningar, hvilka i sjelfva saken blifvit framställda.
Frih. Rantzou har yrkat återremiss af mentor.
N:o 6, på det att ansvar må drabba alla de Konungens rådgifvare, Som icke tillstyrkt Konungen att entlediga Generalconsul
Ehrenhoff från sitt innehafvande consulsembete, samt att ställa honom till ansvar för sitt tillgrepp; och Hr Dalman har yrkat, ätt det prot. bort infordras, som i ministeriel
Väg blifvit i ärendet hållet.
Jag anser, att den Upplysning, som deraf kunde vinnas, icke verkade på saken det allraringaste, och ville således, äfven om formen icke lage emöt, bestrida återremisSen.
Det är utan tvifvel hvar och en bekant, att det är Konungens rättighet att efter sitt godt - Den 3o Juni f. m. godtfinnande till eller afsätta Generalconsul»’, och att sådant verkställes i ministeriel väg samt i öfvervaro endast af Utrikes Ministern jemte Hofcaneelleren.
Huruvida det var Utsk. tillständigt att infordra prot. för att utröna, huru K.
M. utöfvat en rättighet, som är honom ensam förbehållen, lemnar jag åt hvar och en att afgöra.
Min tro är, att någon annan åtgärd nu icke kan äga rum än den, att memor. helt enkelt lägges till handlingarna.
Den väckta anmärknlsanledningen omfattade icke någonting annat än det förhållande, huruvida medel blifvit använda emot deras ändamål; och jag tror, att Utsk. saknade skäl och rätt alt utsträcka anmärkningen till frågan, huruvida Hr Ehrenhoff hort skiljas från sin tjenst, eller icke.
Jag skulle således våga påstå, att Utsk. behandlat frågan och utlåtit sig deröfver i fullkomlig öfverensstämmelse med rätt och billighet, samt att Utsk. jemväl i öfrigt icke varit så pligtförgäten som vissa ledamöter här synts förmoda.
I sjelfva saken, eller ang:de Hr Ehrenliolfs ololliga tillgrepp af 20,000 piaster, har jag föga att tillägga.
Från den ceconomiska sidan anser jag ämnet af obet) dbg vigt i jemnlörelse med saken, betraktad från synpunkten af det principvidriga i Styrelsens handlingssätt; ty jag läster intet afseende dervid, 0111 Styrelsen genom någon s. k. klok mesure satt staten i tillfälle att återfå 5ooo piaster, hvaraf den måhända eljest gått i mistning.
Sådant väger icke ett öre emot principen att hälla grundlagarna i helgd och emot nationens fordran, att Styrelsen skull visa kraft, der den behöfves, och utan considerationer straffa lagöfverträdelsen, ehvar den visar sig.
Jag beklagar tvärtom, att Styrelsen här alsett ett, i min tanka, så ömkligt ändamål som alt skaffa staten tillbaka den ifrågavarande summan, och jag kan icke betrakta det annorlunda an såsom bevis på en stor kraftlöshet hos Styrelsen, att den vid tjensten bibehållit en embetsman, som sä djerlt öfverträdt sin pligt.
Jag anser afven Constit.Ulsk. halva förbisett sin skyldighet att granska sjelfva styrelsesystemet, dä Utsk. vid besvarande af StatsUtsk:s anmarkntsanledning inskränkt sig till en naken anmälan 0111 anledningarna till den beviljade afskrifningen, i stallet att gå till botten af saken.
Jag hade trott, att Constit.Utsk. sjelfmant bort göra sig den frågan: hade det bort vara möjligt, att en embetsman, som så förfarit, ännu får sitta qvar vid sin tjenst, oeh att Statsrådets ledamöter icke tillstyrkt hans ställande till ansvar?
Dä denna fråga mäste med nej besvaras, hade Utsk. bort infordra de i ministeriel vag förda prol:n, för att förvissa sig, alt ingenting för den ifrågavar. embetsmannens bestraffande blifvit gjordt; och då netta icke skett, anser jag Constit.Utsk. lika mycket som Regeringen halva för8 H. 4« 37S Den 3o Juni f. ni. bisett sin pligt.
Jag erkänner visserligen, att rådgifvarnes ansvarighet vid tillämpningen af våra former alltid skall blifva blott en skuggbild; men då man, i stället att från Constit.Utsk. erhålla ett betänk, öfver styrelsesystemet, får ett dechargebetänk., sorn blott innefattar små enstaka fall, hvilka man med Frih.
Boye verkligen kan kalla ömkliga oell hvilka aldrig kunna gifva R.
St. anledning att begära någon rådgifvares entledigande, öfvergår denna ansvarighet i sanning till en carricatur.
Jag medger gerna, att vår Styrelse är välvillig och har goda afsigter, men den följer ett beskedlighetssystem, som hotar att förslappa hela samhället, och jag har önskat, att Utsk. härpå fastat R.
Vid 1818 års riksdag yttrade dävar.
Hofcancelleren, Hr Gr. af Wetterstedt, att ”det är för stora fall,” ”sorn blixten måste sparas;” och jag befarar, att denna stroph så beständigt står för både rådgifvarnes och Constit.Utsk:s ögon, att man anser intet fall såsom så stort, att man tror sig böra visa kraft.
Det nu ifrågavar. målet ar emedlertid i och för sig sjelf obetydligt; men det är af vigt, att Constit.Utsk. icke först förbiser sin pligt att fullständigt granska Konungens rådgifvares åtgärder, och sedan upphäfver sig till en hemlig opinionsdomstol genom vägran att låta minoritetens reservationer åtfölja deras betänktn och att tillåta offentliggörandet af Utskrs prot.
För min del betraktar jag således det speciella fall, som nu är i fråga, blott såsom ett bidrag till bedömande af styrelseåtgärderna i sin helhet, då dechargebetänk förekommer.
Hvad åter formen för behandlingssättet beträffar, har jag, lika med Hr Cederschjöld, genomgått våra prot. allt ifrån 1812 oell dervid funnit en särdeles förbistring i begreppen, stundom hos samma personer, så att, hvad som vid den ena riksdagen blifvit vägradt såsom grundlagsstridig!
, har vid den andra blifvit tillåtet, och äfven de, som consequent vidhållit, att återremiss af Constit.Utsk:s betänkm rörtde väckta anrnärkmsanledningar icke kan ske, hafva alla bestämdt medgifvit, att de för denna sats icke hemta stöd från grundlagens ordalydelse, ulan ifrån dess anda och mening.
Adlerbeth, hvars yttrande härom d. 27 Juli 1818 är det fullständigaste, och som blef på en af hans motståndares motion befordradt till trycket, talade då i samma anda, som nu Gr.
Posse och Frih. Ehrenborgh; men äfven han medgaf, att 107 $:ns ordalydelse är så tvetydig, att han icke förundrade sig öfver sina motståndares med honom olika opinion; han åberopade endast syftningen bos dem, som stiftat grundlagen, deri han sjelf deltagit
Min ålder medger ej, att jag af egen erfarenhet kan veta, hvad meningen varit med den ifrågavar. grundlags-§:n, då den sammanskrefs; men så länge Constit.Utsk. samfäldt med Svenska academien, och tilläfventyrs med biträde af D c n 3o J u 11 i f. ra. 3/9 Konungens rådgifvare sjelfva, icke kan tillvägabringa en författning, sorn förbjuder Svenska folket att förstå grundlagens ord efter Svenska språkets vanliga språkbruk och ställa så till, att denna författning lydes, mäste det otvifvelaktig! stå fast, att R.
St. enligt 107 § hafva rättighet att afgöra anmärkntsfrågor blott under förbehåll, att Constit.Utsk. deröfver först skall höras.
Märkvärdigt vore det oek, om man bär skulle intränga i grundlagens mening och sammanhang, under det ordalydelsen i alla andra fall enligt 83 § skall gälla.
Jag uppmanar således mina motståndare att icke tala om grundlagens anda och mening, eller 0111 4 grundlagsstiftares auctoritel, som aldrig få verka på representanten, hvilken är kallad att tillämpa grundlagen efter ordalydelsen, utan hålla sig till bokstafliga innehållet oell uppgifva, hvar någon bokstaf finnes, hvarpå de kunna stödja sin sats.
Yi hafva ofta hört, huru man vid andra tillfällen alltid från ett visst håll har lätt alt åberopa någon grundlags-5 för att afklippa våra rättigheter; men här har man ingen viss § att stödja sig på, och detta torde redan bevisa något.
Det har blifvit sagdt, att om man ej är nöjd med grundlagen, sådan den nu är, borde detta uppmana någon af dena , som tänka lika med mig, att i laglig väg bereda en grundlagsförändring; men härvid beliöfver jag blott erinra, att de personer, som yrka R.
St:s rätt till återremiss, icke äro de, som funnit grundlagen otydlig.
Det är tvärtom just motsatta sidan, som icke kunnat undgå att medgifva, att 107 § är otydlig och att ordalydelsen tyckes stå i någon strid med deras åsigt.
Hvarföre gå då icke dessa ledamöter sjelfva in till Constit.Utsk. ined förslag till grundlagsförändring i den syftning, som öfverensstämmer med deras önskan?
Men det förhåller sig, som Frih.
Boye redan upplyst, att Regeringen redan cn gång sökt göra slut på dessa lormstrider genom en K. propos., sorn af alla 4 Stånden alslogs.
En talare har sagt, att det tillhör Hr Gr. o.
Landtm, ensamt att decidera denna fråga.
Men 55 § Riksd.Ordn. är härutinnan tydlig, att Landtm, ej kan vägra propos., utom då den står i strid med grundlagens ordalydelse, hvarjemte den § bör uppgifvas, på hvilken Landtnäs vägrande stödjer sig; och jag är förvissad, att Hr Gr. o. Landtm, ej lärer kunna uppgifva någon §, på hvars ordalydelse en vägrad propos. i detta fall skulle kunna stödjas.
För öfrigt är det anmärkningsvärd!, att så snart någon otydlighet i grundlagen förekommer, är det alltid Svenska folkets rättigheter, som få sitta emellan.
Billigheten fordrar likväl, att äfven om någon otydlighet, såsom man föregifver, bär skulle finnas, den icke tydes emot R.
St.; ty med denna tydning fordras det blott, att Konungens rådgifvare få tillfälle att genomdrifva Talmännens utnämnande i sitt interesse och en knapp majoritet i Constit.Utsk. för att all granskningsrätt af rådgifvarnes åtgärder skulle blilva R.
St. be - Den 3o Juni f. m. lagen.
Cederström har sagt, att i anmarkn:sfrågor enskilda mål icke ens få nämnas, och det är sannt, att grundlagen bestämmer i hvilka ordalag en anmärkn:sanledning får framställas; men sedan denna blifvit remitterad till Constit.Utsk, för att utarbetas, och åter inkommer i utredt skick, lärer det ej kunna anses orätt, att R.
St. till öfverläggning företaga det speciella mål, hvarom remissen handlar.
Jag erkänner likväl, att klander af enskilda beslut ej kan äga rum utom på den dag, då Statsrådets decharge förekommer; men då är också 90 § död eller hvilande i afseende på Styrelsens förhandlingar.
Jag har också derföre vid åtskilliga föregående tillfällen förklarat, att jag icke ville yttra nig öfver sådana frågor, förrän räkenskapsdagen med rådgifvarne inträffade; men nu, då den är inne, anser jag mig icke bunden af go §, hvilken man annars så ofta här håller framför oss, såsom fordom busen för de små barnen.
Cederström liar för öfrigt sagt, att om Constit.Utsk. vid besvarande af anmärknlsfrågor icke fullgjort sin pligt, vöre det ej stridande mot grundlagen att begära återremiss; och jag är glad åt detta medgifvande från Hr Frih., emedan jag tror mig hafva bevisat, att Utsk. här icke fullgjort sin pligt, och hoppas således, att Frih. icke skall motsätta sig den begärda återremissen.
Ehrenborgh har väl återtagit sift yttrande om Constit.Utsk:s domsrätt, men sagt, att begreppet om en sådan rättighet hos Utsk. att pröfva och bedöma anmärkn:sfrågor likväl qvarstår i grundlagen; och det ä1' just detta olyckliga hårklyfveri af begreppen från ordalagen i grundlagen, som föranleder till alla dessa strider om formen, då man endast bör hålla sig till ordalydelsen.
Jag slutar med den förklaring, att jag, på det vi icke mätte återkomma till denna formstrid, vid hvarje särskild fråga förenar mig med dem, som begärt återremiss, ehuru det för öfrigt är mig likgiltigt, huru det nu föredragna betänk, afgöres, Gr.
Jag skall ej beträda den bana, som Gr.
Cronhjelm nyss tilländabragt.
En kapplöpning oss emellan på densamma skulle tjena till intet, och jag vill derföre inskränka mig till besvarandet af några anmärkningar, sorn blifvit gjorda emot mitt föregående yttrande.
Till en början får jag härvid förklara, att jag icke ens skall bjuda till att urskulda mig för den förebråelse, som Hr
Dalman gjort mig att hafva för mycket hållit mig till grundlagens mening och sammanhang; ty jag anser denna förebråelse så smickrande, att jag blott beklagar, att jag icke kan göra Hr Dalman samma tillvitelse.
Hans bevisning har också på intet sätt blifvit för mig öfvertygande, och jag måste således förblifva dervid, att Hr Dalman misstagit sig om grundlagens både mening och ordalydelse, så framt man nemi. icke håller sig tili livart mora. för sig, utan läser §:n i sin hel - Den 3o Juni f. ra. 3Sx het.
Den jemnfö‘relse, Hr Dalman gjort emellan 56 § Reg.F. och 49 § Riksd.Ordn., skall jag icke heller upptaga, sedan arne andra ledamöter redan visat, att dessa §§ icke med nu förevar, fråga hafva något sammanhang.
Det återstår således endast att vederlägga det skäl, som blifvit hemtadt från ag § Itiksd.Ordn., dervid man, på sätt jag förutsett, argumenterat sålunda, att då denna § förbjuder R.
St. att pröfva anmärknrsfrågor, innan Constit.Utsk. deröfver utlåtit sig, skulle samma § tillåta R.
St. att, sedan Ut,sk. blifvit bordt, .afgöra sådana frågor, huru de behaga.
Detta är det enda skäl, som någon kunnat åberopa för R.
St:s rätt att afgöra anmärknrsfrågor oberoende af Constit.Utskrs godkännande, eller afslag å en väckt anmärknrsanledning; men jag torde härvid få fästa uppmärksamheten derpå, huru riktigt det kan vara, att R.
St. genom en sådan tydning skulle berättigas att afgöra anmärknrsfrågor, huru de behagade; ty om Constit.Utsk. ställde en Konungens rådgifvare, emot hvilken anmärknrsanledning blifvit väckt, under Riksrätt, huru behaga R.
St då afgöra en sådan fråga?
Eller om ConstitUtsk ställt samme rådgifvare under 107 §, men R.
St. behagade besluta, att han i stället skulle ställas under 106 §, månne väl sådant kunde vara tillåtet?
När Hr
Dalman på ett nöjaktigt sätt vederlagt dessa inkast, skall jag erkänna hans tydning, men icke förr.
Hr Dalman har vidare fästat sig vid mitt yttrande, att en anmärknrsanledning icke blir anmärkning, förrän den af Constit.Utsk. godkännes, och Hr Dalman har sagt, att en anmärknrsanledning förvandlas till anmärkning, då den i RiksSt. upptages.
Men i sådan händelse skulle RiksSt. anses hafva gjort anmärkning, utan att ens hafva vetat, hvari den består, och genom blotta upptagandet bundit händerna på sig, så att en anmärknrsanledning alltid skulle förvandlas till anmärkning, hvilket väl icke kan vara meningen.
Cronhjelm har ansett, att endast hans motståndare finna § otydlig, då deremot han sjelf och de, sorn tänka lika med honom, finna den solklar.
Jag vill icke yttra mig, huruvida någon solblindhet tilläfventyrs förefinnes hos dem, som anse 5 solklar; men jag har i dag hört Hr Cederschjöld sjelf erkänna, att lagstiftarpes afsigt varit, att R.
St. icke skulle äga att oinskränkt afgöra anmärknrsfrågor, ehuru Sveriges skyddsengel, såsom Hr Cederschjöld yttrade sig, förde pennan, så att man skref annat, än man menade, och således lärer icke $, äfven efter den sidans åsigt, vara utan all tvetydighet.
Boye har ansett sig genom ett yttrande vid 1818 års riksdag punkt för punkt hafva vederlagt min i dag gjorda framställning.
Jag vill icke besvära R- o. Ad. med en undersökning, huru härmed sig förhåller; jag vill blott uppmana den värde talaren sjelf att efter justeringen genomläsa min framställning, då han depi skall finna flera skäl, som af honom icke ens blifvit omnämnda, än mindre vederlagda.
Boye har 38a Den 3o Juni f. m. äfven såsom bevis för sin åsigt anmärkt, att R.
St. vid en föregående riksdag icke antagit en då föreslagen förändring till förtydligande af 107 §.
Jag finnér likväl häri intet bevis, ty jag försvarar endast lagen, sådan den är; men om ett ytterligare stadgande i samma riktning skulle komma i fråga, ville jag dertill säga nej, emedan jag, om någon förändring skall äga rum, önskade den i motsatt i syftning.
Boye har slutligen ansett såsom mal-adroit att motsätta sig återremiss i denna fråga, och jag får dertill endast svara, att hos mig icke ingått i någon beräkning, huruvida frågans behandling kunde anses adroit eller maladroit; jag har endast följt min öfvertygelse om det rätta och grundiagsenliga.
Jag är skyldig Gr.
Posse tacksamhet för det han genom fullständigt upptagande af mitt föregående yttrande gifvit mig anledning att ånyo framställa och närmare utveckla mina skäl.
Posse synes härvid hafva missförstått mitt yttrande, ang:de grundlagens tolkning efter andan och meningen; ty det har visserligen ej varit min afsigt att klandra, det man söker sammanhang i grundlagens bud, men det kan å andra sidan aldrig blifva "smickrande” att tolka grundlagen på annat sätt, än grundlagen sjelf stadgar.
Posse har vidare sagt, att hvad jag yttrat om 56 § Reg.F. och 49 § Riksd Ordn. ej förtjenade något afseende, såsom icke hörande till saken.
Jag får i anledning häraf fästa den värde ledamotens uppmärksamhet derpå, att det icke var jag, sorn började med åberopande af dessa §§., utan då en af Hr Gr:s menings anhängare, Frih.
Ehrenborgh, åberopade 56 §, tog jag mig endast friheten att till hans vederläggning citera 49 §■
Jag hemtade för öfrigt förnämsta grunden för min åsigt från 107 §:s ordalydelse, der det uttryckligen står, att R.
St. äga rätt att afgöra sådana frågor, som angå inom RiksSt. eller af andra TJtsk. än Constit.Utsk. väckta anmärkn:sanledningar. emot Konungens rådgifvare, och jag ber att till vederläggning af Gr.
Posses sednasle inkast få erinra, att frågor om någon embetsmans ställande under Riksrätt icke lära kunna i RiksSt. väckas; ty denna rätt torde endast kunna gälla om sådana frågor, som omtalas i 107 §, hvaremot 106 § stadgar, huru med någon rådgifvares ställande under Riksrätt skall förhållas.
Det är således blott anmärkn:sfrågor efter 107 §, som R.
St., enligt min åsigt, kunna afgöra, huru de behaga, och härmed hoppas jag att hafva vederlagt de inkast, vid hvilkas framställning Gr.
Posse gått mig till mötes genom löftet att öfvergå till min mening, så snart vederläggningen skett.
Posse har för öfrigt missförstått mig, då han trott, att jag ansett hvarje anledning till anmärkning förvandlas till anmärkning endast derföre, att den af RiksSt. upptages till remiss; ty mitt yttrande åsyftade, De» 3o Juni f. ra. 383 att sedan anmärkn:sanledningen blifvit af Constit.Utsk. utredd, berodde det af R.
St. att upptaga den och göra den till anmärkn , helst jag icke är af Frih. Cederströms mening, att Constit.Utsk bör inkomma med omotiveradt yttrande öfver en vackt anmärkmsanledn., utan tvärtom tror det vara Utsk:s pligt att alltid utreda frågan, så att R.
St. blifva i tillfälle att få fullständig kännedom om sakens beskaffenhet och att derefter taga sitt beslut, ehvad de finna för godt att upptaga anmärkningen eller låta den förfalla.
Det är på grund häraf, som jag anser förhållandet med Constit.- Utskrs betänk:n i dessa frågor vara alldeles enahanda med andra Utsk:s betänkm.
Ehrenborgh, icke vilja betrakta anmärknrsfrågor såsom mål, synes mig vara enadvocatur, hvartill grundlagen ej gifver någon anledning.
Jag medgifver emedlertid, att meningarna kunna vara delade, och tviflar ej, att mina motståndare uppriktigt hysa den mening, de förfäkta likasom framlidne Statsrådet Adlerbeth och Ridd.secret.