Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu var knappast sommaren slut, ännu var man ej längre hunnen på hösten än mot slutet af oktober, och redan började donna Micaela se för sig den dag, då upproret skulle bryta ut.
Hon såg de utsvultna människorna komma rusande framåt gatan.
De skulle plundra i bodarna, och de skulle plundra hos de få rike, som funnos i staden.
Utanför sommarpalatset skulle den vilda skaran stanna, och de skulle klättra upp till balkongerna och fönsterdörrarna.
»Fram med de gamla Alagonas juveler, fram med don Ferrantes millioner!»
Det var ju deras dröm, sommarpalatset!
De trodde, att det var så fullt af guld som ett sagoslott.
Men då de ingenting funno, skulle de sätta dolken på strupen på henne, för att hon skulle lämna ut skatter, som hon aldrig ägt, och hon skulle dödas af de rofhungriga skarorna.
Hvarför kunde ej de stora jordägarna hålla sig hemma?
Hvarför skulle de reta upp de fattiga med att lefva ett stort lif i Rom och Paris?
Man skulle ej vara så hätsk mot dem, om de höllo sig hemma; man skulle ej svära så dyrt och heligt att döda alla rika, då tiden kom.
Donna Micaela önskade endast, att hon kunnat fly ned till en af de stora städerna.
Men både hennes far och don Ferrante insjuknade denna höst, och för deras skull var hon bunden att stanna kvar, där hon var.
Och hon visste, att hon skulle blifva dödad, som ett försoningsoffer för de rikes synd mot de fattige.
I många år hade olyckorna samlat sig öfver Sicilien, och nu kunde de ej mer hållas tillbaka.
Nu började själfva Etna hota med ett utbrott.
Svafvelröken stod eldröd om natten, och jordåskan hördes ända till Diamante.
Allt skulle bli slut.
Allt skulle förstöras på en gång.
Visste då ej regeringen om missnöjet?
Ah, regeringen hade ändtligen fått kännedom därom, och den hade tillsatt en kommitté.
Det var en stor tröst, att en vacker dag se de kommitterade komma åkande framåt corson i Diamante.
Om blott folket hade förstått, att de ville det väl.
Om ej kvinnorna stått i sina dörrar och spottat efter de fina herrarne från fastlandet, om ej barnen sprungit bredvid vagnarna och ropat: »Tjuf, tjuf!»
Allt hvad man gjorde retade endast fram upproret.
Och det fanns ingen, som kunde taga hand om folket och lugna det.
Det fanns inga ämbetsmän, som man trodde på.
De, som blott togo mutor, voro de minst föraktade.
Men man sade, att flera voro medlemmar af Mafian.
Man sade, att de blott tänkte på att roffa till sig pengar och makt.
Allt som tiden led, ju flera tecken tydde på att det förestod något förfärligt.
I tidningarna läste man, att arbetarskaror samlade sig i de stora städerna och drogo fram genom gatorna.
I tidningarna läste man ock hur socialistledarna reste genom landet och höllo uppeggande tal.
Det blef med ens klart för donna Micaela hvarifrån all oron kom.
Det var socialisterna, som drefvo fram upproret.
Det var deras brandtal, som satte sinnena i jäsning.
Hur kunde man låta dem göra detta?
Hvem var då kung på Sicilien?
Hette han Da Felice eller Umberto?
Donna Micaela kände en fasa, som aldrig ville öfverge henne.
Det var som om man hade sammansvurit sig just emot henne.
Och ju mer hon hörde om socialisterna, desto mera fruktade hon dem.
Giannita försökte att lugna henne.
»Vi hafva alls inga socialister i Diamante,» sade hon:
»I Diamante tänker man ej på att göra uppror.»
Men donna Micaela frågade henne om hon ej visste hvad det betydde, att de gamla sländspinnerskorna sutto i sina mörka hörn och berättade om de store hjälteröfvarna och om den ryktbare Palermofiskaren Guiseppe Alesi, som de kallade Siciliens Masaniello?
Om blott socialisterna kunde få upproret i gång, så skulle också Diamante komma med.
Hela Diamante visste redan, att något fruktansvärdt förestod.
Man hade sett den store svarte munken spöka på palazzo Geracis balkong.
Man hörde ugglor skrika hela natten igenom, och somliga påstodo, att tupparna golo i solnedgången och tego i dagbräckningen.
Det var en dag i november, då Diamante plötsligen uppfylldes af förfärliga människor.
Det var karlar med rofdjursansikten, med borstigt skägg, och med stora händer på ofantligt långa armar.
Flera af dem buro vida, fladdrande linnedräkter, och man trodde sig känna igen dem som ryktbara banditer och nyss lössläppta galérslafvar.
Giannita talade om att allt detta vilda folk höll till i inlandets bergöknar och hade gått öfver Simeto och kommit till Diamante, därför att ett rykte gått, att det redan brutit löst.
Men då allt hade varit lugnt och karabinierkasernen full af folk, hade de gått sin väg.
Donna Micaela tänkte nu ständigt på dessa människor och väntade, att de skulle blifva hennes mördare.
Hon såg för sig deras fladdrande linnedräkter och deras rofdjursansikten.
Hon visste, att de lågo på lur i sina berghålor och väntade på den dag, då de skulle höra skott och upprorslarm från Diamante.
Då skulle de störta sig öfver staden med brand och mord och gå fram i spetsen för hela det hungrande folket såsom plundringens generaler och anförare.
Donna Micaela hade hela denna höst att vårda både sin far och don Ferrante, som lågo sjuka månad efter månad.
Man hade dock sagt henne, att det på intet sätt var någon fara för deras lif.
Hon var mycket glad öfver att få behålla don Ferrante i lifvet, ty det var hennes enda hopp, att människorna ända in i det sista skulle ha försyn för honom, som var af en gammal och vördad ätt.
Där hon satt vid sjukbädden, gick hennes längtan mycket ofta till Gaetano och mångfaldiga voro de gånger, då hon önskade, att han skulle vara hemma.
Hon skulle ej känna ångest och dödsfruktan, om han åter stode inne på sin verkstad.
Då skulle hon icke hafva kunnat erfara något annat än trygghet och frid.
Äfven nu, då han var så långt borta, var han den, som hon i tankarna uppsökte, då skräcken ville drifva henne till vansinne.
Hon hade dock ej fått ett enda bref från honom, medan han varit borta, så att hon stundom trodde, att han alldeles glömt henne.
Andra tider åter visste hon säkert, att han älskade henne, ty hon kände sig så tvingad att tänka på honom, att hon förstod, att han i tankarna var henne nära och kallade henne.
Denna höst fick hon ändtligen ett bref från Gaetano.
Ack ett sådant bref!
Donna Micaelas första tanke var att bränna det.
Hon hade gått upp på takterrassen för att få vara ensam, då hon läste brefvet.
Här uppe hade hon en gång hört Gaetanos kärleksförklaring.
Och den hade ej alls gripit henne.
Den hade hvarken värmt henne eller skrämt henne.
Men detta bref var något annat.
Han bad, att hon skulle komma till honom, blifva hans, ge honom sitt lif.
Då hon läste det, blef hon förskräckt öfver sig själf.
Hon kände hur hon ville ropa ut i luften, »jag kommer, jag kommer,» och så bara ge sig åstad.
Det drog henne, förde bort henne.
»Låt oss vara lyckliga!» skref han.
»Vi förspilla tiden, åren gå.
Låt oss vara lyckliga!
Han beskref för henne hur de skulle lefva.
Han berättade henne om andra kvinnor, som lydt kärleken och blifvit lyckliga.
Han skref lika lockande som öfvertygande.
Men det var ej just innehållet, det var kärleken, som glödde och brann i brefvet, som betog henne.
Den steg upp från papperet, som en berusande rökelse, och hon kände hur den genomträngde henne.
Het längtan var det, som talade ur hvarje ord.
Nu var hon ej mer ett helgon för honom, som hon varit förr.
Det kom bedöfvande oväntadt detta efter ett par års tystnad.
Och hon blef ängslig öfver att det tjusade henne.
Hon hade aldrig tänkt sig kärleken sådan.
Skulle hon också tycka om den sådan?
Hon fann med ångest, att hon skulle tycka om den.
Och så straffade hon både sig själf och honom med att skrifva ett strängt svar.
Det var moral, moral, det var ingenting annat än moral.
Hon var stolt, då hon hade skrifvit det.
Hon förnekade ej, att hon älskade honom, men kanske Gaetano ej skulle kunna finna kärleksorden, de voro så inbäddade i förmaningar.
Han måtte ej heller ha funnit dem.
Han skref ej flere bref.
Men nu kunde donna Micaela ej vidare tänka på Gaetano som skydd och stöd.
Nu var han farligare än männen från inlandet.
Och det kom med hvarje dag allt hårdare budskap till Diamante.
Nu började alla skaffa vapen.
Och fastän det var förbjudet att äga sådana, buros de dock i hemlighet af alla människor.
Alla resande begåfvo sig från ön, men i stället sändes det ena tusentalet af trupper efter det andra dit öfver från Italien.
Socialisterna talade och talade.
De voro då besatta af onda andar, de kunde ej nöja sig utan att kalla fram olyckan!
Ändtligen hade upprorsmännen fått dagen bestämd, då stormen skulle bryta lös.
Hela Sicilien, hela Italien skulle resa sig.
Det var icke endast hot numera, det var verklighet.
Så kommo allt flere trupper från fastlandet.
Och de flesta voro neapolitanare, som lefva i evig fejd med sicilianarna.
Och nu kom budskap om att ön hade blifvit satt utom lagen.
Där skulle ej mer vara domstolar, endast krigsrätter.
Och folket sade, att soldaterna skulle ha frihet att plundra och mörda så mycket dem lysste.
Ingen visste hvad som skulle ske.
Skräcken tycktes göra alla vansinniga.
Inlandsbönderna reste förskansningar uppe bland bergen.
I Diamante stodo männen i stora klungor samlade på torget, stodo där dag efter dag utan att gå på arbete.
Det såg förfärligt ut med dessa klungor af män, som voro klädda i mörka mantlar och slokhattar.
De stodo väl alla och drömde om den stund, då de skulle få plundra sommarpalatset.
Ju närmare man kom till dagen, då upproret skulle bryta ut, desto sjukare blef don Ferrante.
Och donna Micaela började frukta, att han skulle dö.
Det syntes henne som ett tecken, att hon var förutbestämd till undergång, att hon skulle förlora också don Ferrante.
Hvem skulle hafva någon försyn för henne, då han ej mer lefde?
Hon vakade öfver honom.
Hon och alla kvarterets kvinnor sutto i tysta böner omkring hans bädd.
Men en morgon, hän emot sextiden, dog don Ferrante.
Och donna Micaela sörjde honom, därför att han hade varit hennes ende beskyddare, och den ende, som kunnat rädda henne från undergången, och hon ville hedra döden så, som det ännu är brukligt i Diamante.
Hon lät öfverdraga likrummet med svart och stänga alla luckor för att det glada solljuset ej skulle komma in i rummen.
Hon lät också släcka all eld på härden, och hon sände bud till en blind sångare, att han skulle komma till palatset hvarje dag och sjunga klagovisor.
Hon lämnade åt Giannita att sköta om cavaliere Palmeri för att hon själf skulle få sitta stilla i likrummet bland de tillskyndande kvinnorna.
Det var mot kvällen på dödsdagen, då alla förberedelser voro afslutade, och man endast väntade de hvites brödraskap, som skulle komma och föra bort liket.
I likrummet var dödsstilla.
Alla kvarterets kvinnor sutto där orörliga med förgrämda ansikten.
Donna Micaela satt blek i sin stora ångest och stirrade ofrivilligt på bårklädet, som var bredt öfver liket.
Det var ett bårkläde, som hörde till ätten, familjevapnet var jättestort och prunkande broderadt på dess midt, och det hade silfverfransar och tjocka tofsar.
Detta bårtäcke hade aldrig bredts öfver någon annan än en Alagona.
Det tycktes ligga där för att donna Micaela ej ett ögonblick skulle glömma, att hennes sista stöd hade fallit och att hon nu var ensam och utan skydd bland det rasande folket.
Nu kom någon in och anmälde, att den gamla Assunta var kommen.
Den gamla Assunta, hvad önskade den gamla Assunta?
Jo, hon var lofsägerska, hon brukade tala öfver de döde.
Donna Micaela lät Assunta komma in i rummet.
Hon kom sådan, som hon var alla dagar, då hon satt och tiggde på domtrappan, samma lappade klädning och samma urblekta hufvuddok och samma kryckkäpp.
Liten och med krökt rygg, haltade hon fram till kistan.
Hon hade ett hopskrumpet ansikte, hopfallen mun och slocknade ögon.
Donna Micaela sade sig, att det var hjälplösheten och vanmakten, som hade kommit in i rummet.
Den gamla höjde sin röst och började tala i hustruns namn.
»Min herre är död, och jag är ensam.
Han, som upphöjde mig till sin sida är död.
Hur vidunderligt är det ej, att mitt hem har mist sin härskare!
— Hvarför äro luckorna för dina fönster stängda? säga de förbigående.
— Jag svarar, jag tål ej, att se ljuset, därför att min sorg är stor, min sorg är trefaldig.
— Hvad, äro så många af din släkt bortburna af de hvite?
— Nej, ingen af min släkt är död, men jag har mistat min man, min man, min man.»
Den gamla Assunta behöfde ej säga mera.
Donna Micaela brast ut i klagan.
Hela rummet fylldes af klagoljud från de instämmande kvinnorna.
Ty det är ingen sorg sådan som att mista en man.
De, som voro änkor, tänkte på hvad de hade förlorat, och de, som ännu ej voro det, tänkte på den tiden, då de ej skulle kunna röra sig på gatan, därför att ingen man ledsagade dem, då de skulle vara lämnade åt ensamhet, fattigdom, glömska, då de ingenting skulle vara, ingenting betyda, då de skulle blifva världens utkastade barn, därför att de ej mer hade en man, därför att ingenting mer gaf dem rätt att lefva.
Det var långt framme i december, dagarna mellan jul och nyår.
Det var ännu samma fara för uppror, och man hörde ännu samma skrämmande rykten.
Det berättades, att Falco Falcone hade samlat ett helt röfvarband ute i stenbrottet och att han endast låg och väntade på den dag, som var bestämd för upproret, för att bryta in öfver
Diamante och plundra det.
Det berättades ock, att folket i flera af de små bergstäderna hade rest sig, rifvit ned tullstationerna vid stadsportarna och drifvit bort tullkarlarna.
Man visste också att berätta, att trupperna drogo från stad till stad, arresterade alla misstänkta och sköto ned dem i hundratal.
Hvarje människa sade, att man måste strida.
Man kunde ej låta sig mördas af dessa italienare utan att försöka göra motstånd.
Under allt detta satt donna
Micaela fängslad vid sin fars sjukbädd, såsom hon förut suttit vid don Ferrantes.
Hon kunde ej fly från Diamante, och ångesten växte inom henne så, att hon var ingenting annat än skälfvande fruktan.
Det sista och svåraste af alla ångestbudskap, som nått henne, hade varit om Gaetano.
Ty då don Ferrante hade varit död endast en vecka, hade Gaetano kommit hem.
Och detta hade ingalunda väckt hennes förfäran, utan det hade gladt henne.
Hon hade jublat öfver att ändtligen hafva någon i sin närhet, som kunde beskydda henne.
På samma gång beslöt hon, att hon alls ej skulle taga emot Gaetano, om han kom och sökte henne.
Hon kände, att hon ännu tillhörde den döde.
Hon ville helst ej se Gaetano förr än om ett år.
Men då Gaetano varit hemma i åtta dagar utan att komma till sommarpalatset, frågade hon Giannita efter honom.
»Hvar är Gaetano, är han törhända redan rest, efter som ingen talar om honom?»
»Ack, Micaela,» svarade Giannita, »ju mindre man talar om Gaetano, desto bättre för honom.»
Hon berättade donna Micaela, såsom hade hon berättat en stor skam, att Gaetano hade blifvit socialist.
»Han har blifvit alldeles förvandlad där borta i England,» sade hon.
»Han tillber ej mera hvarken Gud eller helgonen.
Han kysser icke kyrkoherden på hand, då han möter honom.
Han säger till alla människor, att de ej mer skola betala tull vid stadsporten.
Han uppmanar bönderna att ej betala sina arrenden.
Han har vapen med sig.
Han har kommit hem för att sätta upproret i gång, för att hjälpa banditerna.»
Hon behöfde ej säga mer för att donna Micaela skulle genomisas af större förfäran än hon någonsin förut känt.
Detta var det, som höstens kvalmfyllda dagar hade bådat.
Just han skulle det bli, som skakade ned blixten ur molnen.
Att hon ej väntat detta för länge sedan!
Detta var straff och hämnd.
Just han skulle det bli, som kallade fram olyckan.
Dessa sista dagar hade hon varit lugnare.
Hon hade hört, att alla socialister rundt om på ön hade blifvit fängslade.
Och alla de små upprorslågorna, som tändts borta i bergstäderna, hade snabbt blifvit kväfda.
Det hade nästan sett ut, som skulle upproret gå om intet.
Men nu var den siste Alagona kommen, och honom skulle folket följa.
Det skulle komma rörelse i de svarta grupperna på torget.
Männen i linnedräkterna skulle gå öfver Simeto.
Falco Falcones röfvarband skulle klättra upp ur stenbrottet— — — —
Nästa kväll talade Gaetano på torget.
Han hade suttit vid torgbrunnen och hade sett på hur människorna kommo för att hämta vatten.
Det var nu i två år han måst umbära glädjen att se de smärta flickorna lyfta de tunga vattenkrukorna på hufvudet och vandra bort med fasta, högtidliga steg.
Men det var ej endast de unga flickorna, som kommo till brunnen, utan folk af alla åldrar.
Och då han nu såg huru fattiga och olyckliga de flesta voro, började han tala med dem om framtiden.
Han lofvade dem, att det snart skulle bli bättre tider.
Han sade till den gamla Assunta, att hon hädanefter skulle få sitt dagliga bröd, utan att behöfva bedja någon människa om en allmosa.
Och då hon sade, att hon ej förstod hur detta skulle kunna ske, frågade han henne nästan med vrede, om hon ej visste, att tiden nu var kommen, då ingen ålderstigen och intet barn skulle vara utan huld och skydd.
Han pekade på den gamle stolmakaren, som var lika fattig som Assunta och därtill mycket sjuk, och han frågade om hon trodde, att man längre kunde uthärda, att det ej fanns fattigförsörjning och sjukhus.
Kunde hon ej förstå, att detta omöjligt kunde fortfara.
Kunde de ej alla förstå, att hädanefter skulle det blifva sörjdt för de gamle och sjuke.
Han såg också några barn, om hvilka han visste, att de mest lefde af krasse och syra, som de insamlade vid flodbrädden och vägkanten, och han lofvade att hädanefter skulle ingen behöfva svälta.
Han lade handen på barnens hufvud och bedyrade så stolt, som hade han varit furste af Diamante, att de ej mer skulle sakna bröd.
De visste ingenting i Diamante, sade han, de voro okunniga, de förstodo ej, att en ny välsignad tid var kommen, de trodde, att detta gamla elände alltjämt skulle fortfara.
Under det att han sålunda tröstade de fattiga, hade allt fler och fler samlats omkring honom, och han sprang helt hastigt upp, ställde sig på brunnskaret och började tala.
Hur kunde de, sade han, vara så enfaldiga och tro, att intet bättre skulle komma?
Skulle människorna, som ägde hela jorden, nöja sig med att låta de gamle svälta och låta barn växa upp till uslingar och brottslingar?
Visste de ej, att det fanns skatter i bergen och och i hafvet och i marken?
Hade de aldrig hört, att jorden var rik?
Trodde de, att hon ej kunde nära sina barn?
De skulle ej mumla emellan sig och säga, att det var omöjligt att ordna sakerna annorlunda.
De skulle ej tro, att det måste finnas rika och fattiga.
Ack, de visste då ingenting!
De kände icke sin moder jorden.
Trodde de, att hon hatade någon af dem?
De hade då lagt sig på marken och hört jorden tala?
De hade sett henne skrifva lagar?
De hade hört henne fälla domslut?
Hon hade befallt somliga att svälta och somliga att förgås af vällefnad.
Hvarför lyfte de ej upp sina öron och lyssnade till de nya läror, som gingo fram genom världen?
Ville de ej ha det bättre?
Tyckte de då om sina lumpor?
Voro de nöjda med syra och krasse?
Ville de ej äga tak öfver hufvudet?
Och han sade dem, att det gjorde intet, intet, om de nekade att tro på den nya tiden, som var i sin uppgång.
Den skulle komma till dem ändå.
De behöfde ju ej lyfta solen ur hafvet om morgonen.
Den nya tiden skulle komma till dem, som solen kom, men hvarför ville de ej vara med om att möta den?
Hvarför stängde de sig inne och fruktade för det nya ljuset?
Han talade länge på detta sätt, och allt flere och flere af det fattiga folket i Diamante samlades omkring honom.
Men ju längre han fortfor, desto skönare formade sig hans tal, och desto klarare blef hans röst.
Det kom eld i hans ljusklara ögon, och för folket, som blickade upp till honom, syntes han skön som en ung furste.
Han var som en af de forne, mäktiga herrarna af hans stam, som hade ägt makt att skänka lycka och guld till alla människor i sitt vida land.
De trodde honom, då han sade, att han hade lycka att ge dem.
De kände sig tröstade och glada öfver att deras unge herre älskade dem.
Då han slutat att tala, började de jubla och ropa till honom, att de ville följa honom och göra hvad han befallde dem.
Han hade tagit väldet öfver dem på ett enda ögonblick.
Han var så skön och så härlig, att de ej förmådde motstå honom.
Och hans tro var sådan, att den betog och betvingade.
Den natten var det ej en enda fattig människa i Diamante, som ej trodde, att Gaetano skulle skänka henne sorgfria och lyckliga dagar.
Den natten läste de välsignelser öfver honom, alla de, som bodde i lider och uthus.
Den natten lade sig de hungriga i viss tro, att det nästa dag skulle stå bord dignande af rätter, uppdukade för dem, då de vaknade.
Ty då Gaetano talade, var hans makt sådan, att han kunde öfvertyga den gamle, att han var ung, och den frysande, att han var varm.
Och man kände, att hvad han lofvade, det måste komma.
Han var den nya tidens furste.
Hans händer voro gifmilda, och under och välsignelser skulle strömma ned öfver Diamante, sedan han kommit åter.
Nästa dag inemot solnedgången kom Giannita in i sjukrummet och hviskade till donna Micaela: »Det är uppror borta i Paternó.
De skjuta sedan flera timmar, och man kan höra det ända hit.
Det har redan gått bud till Catania efter trupper.
Och Gaetano säger, att det skall bryta löst äfven här.
Han säger, att det skall bryta löst i alla Etnastäder på en gång.»
Donna Micaela tecknade åt Giannita, att hon skulle stanna hos hennes far, och hon gick själf öfver gatan och in i donna Elisas bod.
Donna Elisa satt bakom disken vid sin båge, men hon arbetade ej.
Tårarna föllo tunga och täta, så att hon hade måst upphöra att brodera.
»Hvar är Gaetano?» sade donna Micaela alldeles utan omsvep.
»Jag måste tala med honom.»
»Gud gifve dig lycka till att tala med honom,» svarade donna Elisa.
»Han är i trädgården.»
Hon gick ut öfver gårdsplanen och in i den muromgifna trädgården.
I trädgården funnos många gångar, som löpte små och slingrande från terrass till terrass.
Där funnos också en mängd bersåer och grottor och hvilplatser.
Och där var så tätt af stela agaver och täta dvärgpalmer och styfbladiga ficus och rododendron, att man ej kunde se två steg framför sig.
Donna Micaela gick länge på dessa otaliga gångar, innan hon kunde finna Gaetano.
Och ju längre hon gick, desto otåligare blef hon.
Ändtligen fann hon honom längst nere i trädgården.
Hon fick se honom på den nedersta terrassen, som var utbyggd på en af stadsmurens bastioner.
Där satt Gaetano i god ro och arbetade med mejsel och hammare på en statyett.
Då han fick se donna Micaela, kom han emot henne med framsträckta händer.
Hon gaf sig knappast tid att hälsa på honom.
»Är det sanning,» sade hon, »att ni är kommen hem för att fördärfva oss?»
Han började skratta.
»Sindacon har varit här,» sade han. »Kyrkoherden har varit här.
Kommer nu också ni?»
Det sårade henne, att han skrattade och att han talade om kyrkoherden och sindacon.
Det var väl dock annat, och mera, att hon kom.
»Vill ni säga mig,» frågade hon stelt, »om det är sant, att vi skola få uppror i kväll?» — »Ånej,» svarade han, »vi skola intet uppror få.»
Och han sade detta i en sådan ton, att det nästan gjorde henne ondt om honom.
»Ni gör donna Elisa bra mycken sorg,» bröt hon ut.
— »Och äfven er, inte sant?» sade han med lätt hån.
»Jag gör er alla mycken sorg.
Jag är den förlorade sonen, jag är Judas.
Jag är straffängeln, som drifver er ut ur detta paradis, där man äter gräs.»
Hon svarade: »Kanske tycka vi, att det, som är, är bättre än att bli skjutna af soldaterna.
» — »Ja visst, det är bättre att svälta ihjäl.
Det är man van vid.» — »Det är ej heller roligt att bli mördad af banditerna.» — »Men hvarför i all världen låter man banditerna finnas, om man ej vill bli mördad af dem?» — »Ja, jag vet ju,» sade hon allt häftigare, »att ni vill, att alla rika skola förgås.»
Han svarade ej genast, utan stod och bet sig i läppen för att ej förifra sig.
»Låt mig få tala med er, donna Micaela!» sade han till sist.
»Låt mig förklara för er!
I detsamma tog han på sig en tålig min.
Han talade socialism med henne, så tydlig och enkel, att ett barn borde ha förstått.
Dock var det långt ifrån, att hon kunde följa med.
Hon hade kanske kunnat, men hon ville ej.
Hon ville ej just då höra talas om socialismen.
Det hade blifvit henne så underbart, då hon fått se honom.
Marken hade börjat gunga under henne.
Och något härligt och lycksaligt hade gått fram genom henne och alldeles betagit henne. »Gud, det är han, som jag älskar,» sade hon till sig själf. »Det är verkligen han.»
Innan hon sett honom, hade hon mycket väl vetat hvad hon skulle säga till honom.