Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kyrkoherden hade utfarit i häftiga ord emot sonen och sagt att han ”bedragit” honom.
I det samma hade de hört buller från angränsande rum och strax derefter såg hon Axel skynda öfver gården, synbarligen blek och upprörd.
Det var då han för första gången började tänka på Stockholmsfärden.
Kyrkoherden hade samma gång förebrått
Ida att hon håller med sonen.
Kyrkoherden lär vara rysligt häftig, och äfven långsint, efter hvad jag tror.
Dagen efter deras besök här, hvilket jag på annat ställe omtalat hade Axel tyckt att der började bli så kallt nere i flygelrummet och derför sagt åt pigan att han ville ha nyckeln till det vindsrum han förut begagnat.
Pigan hade svarat att hon kunde icke gifva honom nyckeln, ty den hade fröken Ågren.
Axel hade gått till henne och begärt nyckeln, men hon svarade att han fick ingen nyckel utan om kyrkoherden befalde det.
Kyrkoherden hörde det från sitt rum, rusade ut och sade:
”Hvad är det du håller väsen om?”
Detta blef inledningen till ett häftigt uppträde mellan far och son, hvilket slutade så att den senare lemnade huset.
Han hade ingen packning med sig och sakerna skulle modren skicka efter honom.
Strax efter det detta var afgjordt träffade Anna Palm honom, ty hon var på kyrkogården just när han gick der förbi, så att han sprang in och helsade på henne, sägande att han tackade slumpen för det den beredt honom tillfälle att säga henne farväl.
Hon blef naturligtvis ytterst förvånad och han omtalade förhållandet i största korthet.
Vid middagstiden gick tåget, Ida och Anna gingo dit för att säga farväl.
Justus reste också då.
Axel hade återtagit sin verldsföraktande min och skämtade på sitt vanliga hånfulla sätt.
När tåget ilade åstad viftade Justus åt flickorna, men Axel tog upp sin näsduk och torkade hans ögon.217
Sist han skref till modren hade han icke fått någon anställning, men hans förhoppningar voro oförminskade och han skref att han arbetar träget.
En Upsalabekant, d.v.s. en Upsalabo, som han blifvit bekant med i Lysekil, hade han träffat och de hade på Upsaliensarens bekostnad ideligen festat i tre dagar.
Första aftonen hade han varit på teatern, men det hade kostat 3 kr, så det menade han sig icke hafva råd att göra om.
När Justus hörde detta sade han att det var bara dumt att gå på en så dyr plats.
Han hade ingen stor reskassa när han gaf sig åstad, men modren hade skickat honom pengar en gång, de hade kommit väl tillpass sade han i brefvet.
Från Lund hade han medhaft ett slags rekommendationsbref till Harald Wiesselgren från en ung Skarstedt, som är dennes systerson, annars hade han inga bekanta och känner ingen menniska.
Han skref att modren skulle framföra hans tack till Anna Palm för det denna hade gått in och tröstat henne.218
Fru Widegren skulle följa sin syster till tåget.
Systern satte sig under strida tårar i kupéen, men gaf ej akt på att ingen annan steg i.
Ideliga snyftningar och viftningar ända tills tåget vände och – kom om igen.
Det hade bara varit nere och vexlat.
Kupéedörrarne öppnas och passagerarne stiga in.
Ingen annan råd än att börja på med viftningarne för andra gången när tåget går på fullt allvar.
Gubben Runnerström, Konsul f.d., bosatt i Lund, bad sina barn, som alla voro myndiga, skrifva under på att han skulle sitta i orubbadt bo.
De gjorde det.
Åtta dar derefter förlofvade han sig med en ung dansk enka, som såg bra ut och hade två barn.
Man kan veta hur familjesämjan blef efter den affären.
Gubben var kär, enkan sade sig ”aldrig förr än nu ha vetat hvad kärlek är.”
Hennes barn voro gubbens barn, gubbens barn – ja de voro ingens.
Der blef så ”trångt” i hemmet att sönerna måste hyra rum i staden.
Sedan skulle ”pappa och mamma” dricka brunn och hålla diet, derför skulle sönerna äta på värdshus, ty ”det blefve för tråkigt för dem att sitta och äta sjukmat.”
Dottren gifte sig med första, bästa friare bara för att komma ur huset, der hon förut varit enväldig herskarinna.
Gubben vill passera för ett stycke helgon, men tillika salongsmenniska.219
Man säger att kamrer Nilsons hållit på att skiljas, sådana ovänner lära de ha varit, brodren – hennes – måste komma dit för att styra till rätta.
De bodde i hvars sitt rum och intogo icke måltiderna tillhopa.
Till slut skref herrn ett bref till frun och lade en tia uti, och så blefvo de försonade.
Det påstås att han rätt ofta måste ”köpa” henne på detta sätt.
I dag när vi skulle ha lection, fröken Seth och jag, kom der en trupp dragoner ridande just som vi stodo i begrepp att gå ut.
Fröken drog sig in i förstugan bakom dörren ty hon var rädd att der kunde vara någon officer med.
Åh, i sjelfva verket kan det ju gå an att taga lectioner af postmästarfrun, men att visa sig i hennes hus, eller på annat sätt vidgå det!
Ah, min fröken, ni vet icke hur stolt den postmästarfrun är, och äfven hon drog sig tillbaka.
I går kom jag in i förmaket och dörren till postkontoret stod öppen.
Jag såg i springan en skymt af ett par benkläder och en ytterrock.
I det Mathilda lemnade posten hörde jag henne stämma upp en visa, som landtliga oskulder ibland göra när de vilja synas ogenerade.
En vanlig butiksflicka! – – – – –
Samma dag
Erman fick afslaget på sitt friarebref skulle han kommit hit för att spela.
Han kom icke, och uppgaf som orsak att han ”icke kunnat få någon häst”.
Jag hade lofvat att icke se mycket på honom, men mig tycktes han vara blekare än vanligt.
De talade lugnt och okonstladt om alltihop och hon sade att detta väl icke skulle störa deras vänskapliga förhållande.
”Nej naturligtvis icke,” svarade han.
Elise Nordqvist berömde Ida Lundegård så mycket sist hon var här, men sade att doktorinnan S. är en ”slamsa”, eller något i den vägen.
Sade att Ida är en genomhederlig och bra menniska.
Hade också lagt märke till att hon aldrig förtalar folk.220
19.10 1883.
Det förefaller mig ibland som om jag endast vore omgifven af barn och som om jag sjelf vore så oändligt gammal.
Så är det i qväll.
Jag har arbetat med mina grammatikaliska exempel tills mitt hufvud värker, mitt förstånd står stilla och det sjunger för mina öron.
Ingen ren hand som kan stryka öfver denna stackars panna!
Och de smutsiga vill jag icke veta af.
Kära vänner, hur gerna skulle jag icke vilja luta mitt trötta hufvud i knät på en af er, men penningar och milslångt afstånd skiljer oss åt.
Denna oro och oordning, som nödvändigt måste herska i min mans hem, pinar mig väl till döds slutligen.
Alltid stök, smuts och otrefnad.
Måste allt detta nödvändigt följa med små tillgångar?
Också ett bevis på dygd!
Jag drager mig nu till minnes, ibland alla andra historier afsedda att bestyrka en viss persons ”renhet”, också en om hur Kristian en gång medan han var på kontoret i Malmö genom postluckan klappade en piga, som hemtade posten. (!)
Hon frågade då hur dags hon finge komma på qvällen.
Då blef han försträckt och drog sig tillbaka, hvilket han menade skulle bevisa att han var dygdigare än hon.
Mig synes det blott bevisa att de voro ”lika goda kålsupare” men att han var fegare än hon när det kunde komma i fråga att bränna sig.
Om det tarfvades flera bevis behöfvde jag ju blott tänka på hvad han sjelf berättat mig om fröken Rosenschöld.
Äfven det skulle bevisa dygd å hans sida, men motsatsen å hennes.
Samma slags dygd som Eva visade då hon räckte äpplet som Adam bet i.
20.10 1883.
I går hade Uno möte med Fina igen.
Ingar, som är mycket svartsjuk, hade hört när de talades vid.
Sjöstrand har den ena pigan på apoteket, och båda paren hade slagit sig ihop för att gå på kyrkogården.221
Der är icke så litet effektsökeri hos Axel Lundegårdh.
Så var det effektsökeri att han log så sarkastiskt när han på tåget sade farväl till sitt fädernehem, så var det effektsökeri att han förstörde 700 kr på 6 veckors badsejour, vidare var det det som föranledde honom att skrifva ett afskedsbref till modren, fullt af fraser, fastän han redan sagt henne farväl vid afresan, det var effektsökeriets begär att framkalla rörelse hos andra.
28 Okt. 1883.
Mot all vana hade ryktet icke öfverdrifvit i fråga om Axel L.s depenser i Lysekil.
Jag har hört närmare genom Nathalia Morin, som är underrättad genom sin bror och sin far.
Brodren har de unges förtroende, fadren de gamles.222
Det sägs att Axel L. för närvarande håller på med en roman, som skall heta ”Sista glaset”.
I fjol skref han någonting för Figaro, hvarför han fick 60 kr.
Han hade med fadrens och häradshöfding Hallbergs borgen lånat 500 kr. före Lysekilsfärden, de skulle räckt både till badsejouren och något till terminen i Lund.
De ströko åt och han hade dessutom så mycken skuld att han behöfde 300 kr. för att komma hem.223
Modren lånade dessa 300 kr. af Helene Håkansson.
Fadren tror att der icke blir något af honom och är mycket ond för hans uppförande.
Säger dock att om han ångrande ber om förlåtelse, vill han fortfarande hjelpa honom.
Kyrkoherden har fått skräddareräkningar från Lysekil, men vägrar att betala dem.
Frun har berättat alltihop för Nathalia, och icke ens bedt henne tiga.
Doktorinnan
Skröder har också reda derpå, och så tror hon att det kan hållas tyst!
Ågren säger att han flammar lätt upp och blir kär.
Han har förr varit fadrens favorit, och när någonting skulle utverkas af honom, var det alltid Axel som valdes till förespråkare.
Axel L. rökar icke.
Det påstås att han icke tål det för sin mage.
Kyrkoherden är så ond för det Skröders höns gå i hans råg.
Härom dagen kom frun för att göra visit hos fru L.
Det var då kyrkoherdens afsigt att säga:
”Det var bättre doktorinnan blef hemma och passade sina höns än att gå på visiter,” men till sin ledsnad hindrades han af en man, som kom och ville tala vid honom.
31.10 1883.
I går voro vi till Palmens.
Ytterligare om Axel L.
Vid 15 eller 16 års ålder blef han volontär, gjorde dagen efter sin första nattvardsgång begynnelsen af sin militära bana genom att resa till Ljungby hed på sitt första möte.
Det gjorde modren mycket ondt att han skulle så att säga kastas direkt från nattvardsbordet och ut i militärlifvets frestelser.
Sjutton år gammal försökte han taga studentexamen, men misslyckades.
Man hade på förhand talat så mycket om hans tidiga examen, skammen att vara kuggad var således ännu kännbarare; detta var hans första stora motgång.
Han hade blifvit kuggad om våren, till julen gjorde han ett nytt försök och lyckades.
Så kom han ut på kondition i Boråstrakten.
Det var sorgliga förhållanden han der blef vittne till.
En dotter var vansinnig och tidtals ytterst våldsam.
En son dog af delirium tremens medan Lundegård var der.
Han stod vid dödsbädden, och hela scenen gjorde på honom ett outplånligt intryck.
En läkare i närheten begagnade morfininsprutningar.
Lundegård kom händelsevis in till honom en morgon innan han stigit upp eller hunnit få någon insprutning:
Han liknande ett djur.
En stund derefter såg han honom träda ut ur sitt rum.
Elegant, liflig och belefvad.
Det påstås att ett års vistande i denna familj helt och hållet förändrat ynglingen, han hade blifvit bitter och sluten samt såg verlden i svart.
Flickorna Palm voro en gång uppe på hans rum tillsammans med honom och modern.
”Hvad är det för en krans?” frågade
Anna plötsligt och pekade på en vissnad lagerkrans, som hängde på väggen.
”Det är en lagerkrans.”
”Det ser jag nog, men hur har ni fått den?”
”Det är en hel historia, och jag kunde gerna berätta er den, men den passar icke rätt väl till situationen.”
”Berätta den ändå, ni har gjort oss så nyfikna.
Han omtalade då hur han genom att stryka den unga flickan på pannan lyckats framkalla en magnetisk verkan så att hon under ett af sina våldsammaste utbrott blef helt lugn och fick ro.
Hennes sköterska var en gammal half-förryckt gumma, och af tacksamhet för den lindring han beredt hennes skyddsling, hade hon skickat till Borås efter den der lagerkransen.
”Det var minsann intressant att en gång få höra den historien,” sade fru Lundegård, ”jag har nog undrat hvarför
Axel alltid så troget fört den der kransen med sig, men aldrig vetat hvarför.”
När Lundegård var rest, och frun packade hans saker, kom Anna Palm der in.
”Skall fru Lundegård icke taga den kransen med?” sade hon.
”Jo, kanske jag borde göra det.”
”Det tror jag visst att han skulle tycka om.”
Och så packade hon ned kransen.
Tyder hela denna kranshistoria på verklig känsla eller effektsökeri?
”Sveriges yngste docent”, Tyrén tror jag han heter, lär dessutom vara en af vårt lands oförskämdaste karlar.
En sprätt i klädsel och uppträdande.
Ett oerhördt godt minne.
När han läst en sak, så kan han den.
Han har varit informator hos svenska ministern i Wien.
På följande sätt skaffade han sig platsen:
Ministern skref till en akademiker i Lund och bad honom skaffa sig en informator.
Denne borde vara filosofie doktor och icke för ung, ty pojkarne han skulle handleda voro 16 – 17 år gamla.
Akademikern annonserade, och kandidat Tyrén infann sig.
Han antogs icke, först emedan han var för ung, dernäst emedan han icke var filosofie doktor.
Tyrén packade sina koffertar, reste till Wien och anmälde sig såsom den af akademikern skickade informatorn.
”Det var besynnerligt,” menade ministern, ”jag har just haft bref från honom, att han icke kan finna någon lämplig person.”
Tyrén förstod icke; han hade blifvit skickad, och nu var han der.
Han tilläts att stanna, ty man hade icke hjerta att låta honom resa omigen den långa vägen.
Nästa vecka kom den rätte informatorn, en äldre filosofie doktor, men då hade Tyrén lyckats ställa sig så väl in hos familjen, särskildt fruntimmerna, att man ändå behöll honom.
Han stannade ett år, men då hade han spelat ut sina kort och reste hem igen.
En bekant frågade honom hur han trifts i Wien.
Han svarade att han ”funnit hofdamerna utomordentligt trefliga.”
Man frågade honom hvarför han icke stannat der längre.
”Kära du,” svarade han hemlighetsfullt, ”det var omöjligt, ty man började tala om mig och dottren.”
En tid efteråt fick vännen veta, att dottren endast var sju år gammal, och förebrådde honom för den osanna uppgiften.
”Ja, det var också bara som jag sade,” svarade han lika hemlighetsfullt, ”ty egentligen var det om grefvinnan (frun) och mig man pratade.”224
Anna Palm påstår att kyrkoherden ljuger på sin son, så prest han är.
Fahnjunkaren berättade sig en gång hafva träffat pastor Hallén, och man hade då talat om att fru L.s helsa var så mycket förbättrad.
”Det var ju väl det,” svarade jesuiten, ”bara hon också kunde blifva en bättre menniska.”225
Det berättas att kyrkoherden var på värdshus en två, tre gånger i veckan under sin landskronatid.
Det sägs att den inre hushållningen sköttes slarfvigt.
Det påstås att dottren icke bryr sig om sin mor, men att hon går mycket tillhopa med fadren, och att hon är den enda menskliga varelse han håller riktigt af.
7.11 1883.
Träden äro aflöfvade, det blåser och himlen är mulen, endast öfver ett af de lägsta hustaken har den jemngrå färgen antagit en skiftning i guld till tecken att den korta vinterdagen är nära sitt slut, och här inne falla skuggorna redan, görande arbetet besvärligt, tankarna tunga och tystnaden ännu mera tryckande.
I mitt sinne är det gråkallt och skumt som derute.
Jag känner mig så ensam, och jag fryser.
Hvarför skall jag känna det så, har jag icke man och barn?
Jo, men min man – ja han sörjer för min ekonomi: mig fattas intet – är dock en främling för mig.
De band som binda oss vid hvarandra äro rent yttre.
Den enes personlighet är intet för den andre.
Jag svälter för ett vänligt ord, men till honom kan jag icke gå, han vet icke af annat än sinlighet, och jag ryser för honom.
Min afsky är så stark att jag känner det som om jag kunde krossa honom som en mask när han vill närma sig.
Jag föraktar mig sjelf, derför att jag bär dessa vanhedrande band, och jag söker att öfverskyla mitt elände med att det blifvit min pligt, men inom mig sjelf känner jag att jag har orätt.
Det är detta som är orsaken till min brutna helsa; det är genom orenheten i mitt förhållande, som jag ådragit mig denna obotliga tvinsot.
Mitt äktenskap är olyckligt, men så länge jag ännu hade någon viljekraft qvar, sökte jag åtminstone att hålla skenet uppe.
Nu har jag icke ens kraft till det.
Brefkort till Svahn.
№ 1.
Ernst Ahlgren.
№ 2.
Anhålles om penningar, revers eller åtminstone svar på mina bref. ”Glömma mig får Ni icke.”
№ 3.
Det kan ju visserligen taga sig bra ut på brefkort att tala om ”en väfnad af lögner”, men med tomma ord skrämmer man mig icke, och Ni bör genom vår gemensamma vän, Anna N-t, ha fått reda på, att allt hvad jag sagt
Er är påtaglig verklighet.
Det enda, som återstår af den omtalade ”väfnaden”, är såldes de många, men oskadliga signaturerna, af hvilka jag fortfarande tänker
behålla
Axel Lundegård har skrifvit text till ett vinterlandskap af Larsson för familj-journalen.
Dessutom har han lemnat en berättelse till den, jag tror att han fick 15 kr. derför.
Gernandt hade först invändt att berättelsen vore för lång för hans utrymme.
”Då får jag gå hem och kasta den i papperskorgen,” hade L. svarat.
”Nej det menade jag visst icke,” sade G., ”det är den alldeles för god till, och jag kan ju ta den.”226
Skånska aftonbladet 20.11 1883.
Efterspel till Färgarydsdramat.
Ryktet har redan förkunnat, att posttjyfen och mordbrännaren Widergren ej skjutit sig, utan vore på väg till Amerika, enligt hvad han meddelat en person i sin födelsebygd, Fröderyd.
En korrespondent skrifver till Smålands Allehanda angående Widergrens Amerikaflykt följande, som tycks ytterligare bestyrka sanningen af de kringsmygande ryktena:
”Tidigt på morgonen, dagen efter katastrofen i Färgaryd, syntes i Halmstad en skjuts med stark fart köra ned till ångbåtsbryggan, der Köpenhamnsbåtarne pläga lägga till.
På kärran sutto två personer, af hvilka den ene hade ansigtet väl ombonadt och var iklädd en tulubb med pelsskinnet utåt, och den andra personen var körsvennen.
De åkande hunno just fram till ångbåtsbryggan, då klockan ringde för andra gången.
Den pelsklädde rusar i största hast ombord, men stöter i brådskan emot en bekant Halmstadbo, som säger: ”Hvart skall du hän, Widergren?” – ”Tyst,” svarar denne och försvinner ned i salongen.
Båten ångar emellertid åstad och skjutsen återvänder i traf genom staden.
Vår Halmstadbo fäste sig ej vidare vid saken, till dess han flera dagar senare får höra omtalas det tredubbla brottet i Färgaryd; då har han lösningen på gåtan.
De bland asksmörjan efter det nedbrunna skolhuset funna qvarlefvorna skulle i så fall ej vara den sorgliga återstoden efter sjelfmördaren, utan efter Widergrens hund, hvilken han skjutit, innan han tände eld på skolan.
Flere omständigheter tala för att Widergren rymt: 1:o den slemmassa, som fans bland ruinerna, kan mycket väl vara efter hunden, hvilken man oaktadt ifrigt letande ej lyckats anträffa; 2:o mordbranden i skolhuset, då det varit tillräckligt med endast sjelfmordet; 3:o den pels Widergren bar på sig den dag brottet begicks, var af samma utseende som den, hvilken begagnades af den till namnet
Widergren lystrande resenären med Köpenhamnsbåten; 4:o lärer W. haft omkring 800 kr. på sig, utgörande två års oredovisade brandstodsafgifter, hvilka han i dagarne bort redovisa, om han velat undgå utmätning.
W. var nämligen ordförande i socknens brandstodsbolag.
Häraf framgår, att han var stadd vid reskassa: och att han saknade hvarken mod eller slughet till utförande af det djerfva rymningsförsöket, derom vittnar hela hans föregående lif.
Widergren var den dag, då inventeringen skedde, borta i ett gladt lag och nåddes här af första underrättelsen om faran.
Den andra erhöll han af sin piga, till hvilken han lärer yttrat:
”tag du min öfverrock och gå förut; jag skall taga pelsen på mig och kommer strax efteråt.”227
Malmö den 20 Nov. 1883.
Till Kontorschefen i Hörby!
Som det här uppgifves lärer bokhållaren vid kontoret Nilsson blifvit uppsagd från sin befattning såsom agent för brandförsäkringsbolaget
Svea och såsom anledning härtill anföres ett handlingssätt af herr Nilsson, som, om dess sanningsenlighet bekräftas, gör det oss svårt att längre bibehålla Nilsson i bankens tjenst.
Då emellertid ingen bör dömas ohördan, torde herr Kontorschefen lemna mig förklaring öfver huru med denna sak sig förhåller.
Såsom herr
Kontorschefen erinrar sig tillät herr Nilsson sig vid förra årets bokslut ett par små friheter, hvilka jag såg genom fingret med då jag trodde dem vara föranledda af herr Nilssons okunnighet.
Skulle vi nu komma andra snedsprång på spåren, så torde både bankens och herr Benedictssons egen säkerhet fordra att vi i vår tjenst ej bibehålla en person, på hvars redlighet vi ej kunna fullkomligt lita.
Edert svar torde vara mig tillhanda Thorsdags morgon.
J.U.
Quensel.228
Höglärde herr doktor,
Bankdirektör och riddare!
Som svar å dagens ärade bref skyndar jag med omgående att sanningsenligt besvara detsamma.
F.O. Nilsson är fortfarande agent för Svea, samt ombud för köpmansföreningen i Malmö coh Göteborg.
Och kan jag ej finna annan orsak till detta rykte än att en hans underagent i Löberöd, som blef antagen af bolagets inspektör, har blifvit entledigad i och för branden på Borelund, der han ej lärer hafva förhållit sig redligt.
Nilsson har hvarje månad behörigt inbetalt Assuranspremierna och för hvarje år fått ökat assurans summorna.
Ryktet har således – efter hvad jag tror – uppkommit utan grund.
Att Nilsson i bankens tjenst fortfarande arbetar med förmåga och raskhet, anser jag mig böra nämna, likasom att jag icke hos honom upptäckt någon oärlighet, ty vid minsta anledning till farhåga, skulle jag sjelf genast rapporterat förhållandet.
Hörby 20.11 1883.
Tillgifnast och ödmjukast
C. Benedictsson.
Lundegård har lemnat bidrag till Ny Ill.
Tidning, men sade sig tro att det länge komme att stå i kö i följe af den rika tillgången på manuskript.
Det tros att hans 5 veckors vistande i Lysekil gått till 1000 kr.
Fröken Ågren lär sjelf hafva sagt, att hon icke trodde att fru L. någonsin skulle komma på benen mer.
Hon låg nämligen till sängs då fröken blef fästad i tjensten.
Ågren kom dit i Maj 1881.
Frun kom hem från lasarettet i Lund på hösten (Augusti) samma år.
Ågren kunde icke dölja sin vrede öfver denna återuppståndelse.
Det var uppenbar fiendskap.
Då frun kom hem gingo Carl och Sofi med smutsigt linne och hade icke ens någon rent att taga på sig till söndagen.
Ida lät kalla upp Ågren, ty det var innan hon sjelf kunde gå riktigt; detta var om morgonen och först efter qvällsmaten behagade fröken infinna sig.
Då hon fick veta att man väntade det hon skulle stryka åt barnen innan söndagen, råkade hon i formligt raseri, skalf i hela kroppen och knöt händerna, bedyrande att ”icke en bit” skulle komma att strykas före den öfriga tvätten.
Ida vet att man kallar den lilla furien ”perlan”, men säger att det är Marie Lundegård, och icke kyrkoherden, som gifvit henne denna ”hederstitel”.229
Vi hade just satt oss kring kaffebordet då kyrkoherden kom in.
Det var ett prydligt kaffebord med ren duk och silfverservis.
I högsätet satt
Ida föreställande husmoder och på den mera anspråkslösa platsen till venster om mig satt husmamsellen med matmoders makt och myndighet, trumpen till utseende och vresig till sätt.
Då kom kyrkoherden in in; de svarta ögonen sände en snabb blick emot honom, och jag helsade.
Den lilla hustyrannen fortfor med sin buttra tystnad, men då kyrkoherden började prata och skämta, såg hon först åt sidan på honom, sökande att fortfarande hålla sig styf, och skenbart obekymrad om hvad han sade.
Det ryckte förstulet kring mungiporna, de svarta ögonen ändrade uttryck och plötsligen bröt leendet fram, mot hennes vilja.
Det var märkvärdigt hur detta leende kunde öfverskyla hennes fulhet.
De svarta ögonen egde förmåga att lysa upp hela ansigtet.
Det var bara detta bifallstecken kyrkoherden väntat på för att komma riktigt i sitt esse.
Han pratade och skämtade.
Hans vanliga sträfhet var som försvunnen eller åtminstone genomandad af en dämpad värme.
Det kunde gjort godt i hjertat, att se denna förvandling, om den icke så nära sammanhängt med föreställningen om en förorättad hustru.
Då ”påtåren” bjöds omkring envisades
Ida med att husmamsellen skulle göra sällskap, och taga sig en halfva.
Den barska minen var der igen som med ett trollslag.
”Nej,” sade hon hårdt och ovänligt, ”hade jag velat ha mer skulle jag tagit utan att bli persvaderad.”
Jag kunde icke låta bli att kasta en snabb blick på hvar och en af de närvarande.
Ågren syntes ond, frun fullkomligt lugn och kyrkoherden likgiltig.
Jag måtte ha sett ytterst förvånad ut, men ingen tycktes märka det.