Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utverkande af förändring i arbetsplanen, så att Bolaget kunnat fortsätta arbetet åtminstone så långt utöfver denna Riksdag, att Rikets Ständer fått pröfva hufvudsaken, utan alt det såsom ett vilkor hade behöft föreläggas dem, att verket borde hufvudstupa upphäfvas.
Jag hemställer, om ej orden i i8a3 års RiksdagsBeslut, hvarigenom Rikets Ständer uttrycka deras mening, att detta vore det yttersta, som Bolaget hade att förvänta, om icke dessa ord förtjenat någon aktning eller något afseende.
Det måtte förlåtas mig, om jag, såsom representant, såsom ett af Folkets ombud, yrkar på denna aktning.
Det måtte ej vara högfärd, att man, såsom representant, fordrar den; och här kan jag ej finna annat, än att den uteblifvit.
Jag kan ej borttaga ett ord af hvad jag nu yttrat, då man ej rättar sig efter Ständernas beslut, utan låter arbetet fortgå, tills alla medel äro slut, och litar på, att Rikets Ständer, hädanefter som förr, skola låta hänföra sig af orden National-ära, Europas ögon, m. m.; och då man i sista stund så godt som vill tvinga Ständerne att, mot sin vilja, bifalla livad som begäres, utan alt med sans kunna pröfva saken, och detta allt genom Directionens egna tillställningar.
Jag frågar om det hade varit för mycket hegardt, att arbetsplanen så hade blifvit uppgjord.*
I dess ställe har man funnit sig befogad, att göra anmärkning dervid, 93 Den 26 Mars f. m. att af ArbetsCassan, emot Ständernes beslut, blifvit disponeradt nära nog det belopp, som nu begäres, eller 84,733 R:dr 1 sk. 7 r:st.
Jag är af den öfvertj^gelse, och har med nöje hört uppmaning derom i ett annat fall af en utaf Konungens Rådgifvare, att vi böra vara samma menniskor nu, som i8a3.
Jag upptager alltid med nöje ett sådant yttrande, och önskar, att vi alltid må följa det.
Hvad delolägenheter angår, sorn för Canalen kunna uppstå genom uppskofvet med de 100,000 R:drs beviljande, så förlåtes det mig, att jag ännu ej är öfvertygad om vigten deraf.
Jag hyser för mycket förtroende till Canalens Styrelse, för att tro sakerne vara så ställde, att Bolaget skulle derigenom hotas af en total undergång, och jag underkastar mig gerna hvarje upplyst mans omdöme, om mina slutsatser i detta afseende äro falska.
Det är mig obehagligt, att hafva behöft ingå i hufvudfrågan; men inledd dertill af andre Talare, måtte det ursäktas mig.
Hvad de begärte 100,000 R:dr angår, anser jag det oförenligt med all princip, att på förhand lemna ett sådant förskott.
Jag godkänner således helt och hållet Utskottens Utlåtande, och tror, att det vore illa handladt, att bevilja detta förskott, derest man sedan skulle afslå hufvudfrågan.
Derifrån uppkomjne ett sådant förhållande, att Bolaget inlockades i arrangementer i afseende på arbetsfördelningen, hvilka sedan ej kunde un - Den 26 Mars f. m. 95 derhållas.
Jag anser oss af hederskänsla förbundne att ej genom ett sådant beslut, förleda Bolaget till företag, som vi måhända sedan ej finna oss i tillfälle att understödja.
På denna grund anhåller jag om proposition till bifall å Utskottens Utlåtande, Flere yttrade härtill deras bifall, Herr Stråle> Nils Willielm; Jag tager mig friheten hos Eders Excellence samt Ridderskapet och Adeln anhålla, att, då tiden redan långt framlidit, den ytterligare discussionen öfver ämnet finge till eftermiddagens Plenum uppskjutas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att ännu i3 Ledamöter anmält sig att tala öfver ämnet, samt hemställde, om icke Ridderskapet och Adeln behagade tillåta, att, i likhet med hvad vid dylika tillfällen förut varit vanligt, discussionen finge afbrj^tas, och till eftermiddagens Plenum uppskjutas.
Högloflige Ridderskapet och A deln åtskiljdes klockan till 3 eftermiddagen
Thorsdagen den 26 Mars 1829.
Plenum kl. § till 6 Eftermiddagen.
Fortsattes den 1 förmiddagens Plenum började pröfning af Stats- och BancoUtskoltens den 14 dennes under Nio 92 afgifne, samt den 19 derpåfoljde e. m. på bordet lagde, Utlåtande i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition om ytterligare anslag utaf allmänna medel till Gotha Canalbyggnads fullbordande, så vidt den rörer ett förskott af 100,000 R:dr B:co.
Det är en gammal erkänd sanning, i afseende på den enskilda hushållningen, att män vid användande af sina medel bör afse först det nödvändiga, sedan det nyttiga, och sist det blott nöjsamma eller praktfulla.
Jag för min del har trott, att Stats- och BancoUtskottens Utlåtande grundade sig på denna allmänt erkända regel, hvilkenär lika användbar vid den allmänna som den enskilta hushållningen, och att man nu icke borde ingå i någon annan Öfverläggning, än oin denna grundsatts bor följas eller icke.
Jag har icke trott, att man i främsta rummet kan sätta Götha Canal och anse densamma oundgängligen nödvändig för Sveriges bestånd, utan har förmodat, att detta främsta rum skulle tillhöra StatsRegleringen i Den 26 Mars e. m. g5 allmänhet.
Götha Canal kan på sin höjd, enligt min tanka, anses såsom nyttig för det allmänna, och kommer således i andra rummet.
Så har jag för min del fattat Statsoch BancoUtskottens Utlåtande, och trott, att man kunde bifalla det, såsom en gärd åt förenämnde allmänna regel, utan att ens ingå i undersökning, om Canalen bor fortsättas eller icke, Men discussionen har vändt sig så, att man sätter sjelfva hufvudsaken i fråga, och jag tror, att, vid afgörandet af förevarande Utlåtande, hvar och en bestäm mér sin tanka derom, efter den opinion hart hyser, örn Canal-arbetet i allmänhet bör fortsättas eller icke.
I det äfseendet skall äfven jag be, att få anföra hågra ord.
Om det är en pligt för representanten, att uttala hvad han anser vara folkets verkliga fördel, så lärer han icke eller kunna undgå, att, om hos folket någon allmän tanka bildat sig angående ett företags framgång eller nytta, derpå fästa en allvarlig uppmärksamhet.
Det är visserligen möjligt, att för ett ögonblick eller någon kort tid missleda det allmänna omdömet; mert en folkopinion, som längre tid fortfarit och är i beständigt tilltagande, den saknar sällan verklig grund, och det måtte vara FolkRepresentatitens pligt, att undersöka hvari orsaken ligger, antingen den är ett falskt eller sannt begrepp; i förra fallet att upplysa förhållandet och vederlägga de skäl, som åberopas, i det sednare att lyssna 96
Den 26 Mars e. m. till sanningens röst.
Det kan icke nekas, att allmänna omdömet om Götha Canal, år ifrån år, från Riksdag till Riksdag, allt mer och mer vändt sig till opposition emot Canalen, och detta förhållande måste väl påkalla någon undersökning, huruvida detta tänkesätt stöder sig på en verklig sanning eller icke.
Jag anser således det vara nödvändigt för sjelfva hufvudfrågans behandlande att ingå uti undersökning om anledningen till det mindre gynnsamma omdöme, som nu mera allmänt äger rum i afseende på Götha Canal.
Vi veta alla, att år 180g emottogs förslaget med mycket bifall.
Det väckte då Rikets Ständers uppmärksamhet, och ehuru
Riket var i en betryckt ställning efter ett nyss slutadt krig, emottogs förslaget med verklig enthusiasm.
Man kan således icke säga, att Representationen varit kallsinnig för stora företag, utan tvärtom.
Anledningen , alt Rikets Ständer då icke ens satte i fråga, att anse förslaget nyttigt, var hufvudsakligen den, att våra förfäder ansett det så, och att förslagen redan voro många år gamla.
Någon tvifvel om en för framtiden blifvande nytta, uppkom icke.
Det var i främsta rummet en verkligt patriotisk känsla , som beredde den stora Actieteckningen.
Men det var icke enda motivet.
Hoppet om en stor vinst af den blifvande
Discont-inrättningen var kan hända lika mycket verkande till det förtroende fö - Den 26 Mars e. m. 97 företaget erhöll.
Man bör ihågkomma, att den dåvarande RiksDisconten, likasom förut RiksgäldsDisconten gjort, lemnade sine Actieägare stora utdelningar; äfvensom
Disconterna i Götheborg och Malmö då voro i flor.
Utsigten, att i framtiden erhålla en lika stor vinst var således mycket lofvande.
I begge dessa omständigheter, fäderneslandskänslan och hoppet om vinst, lågo motiverne år 181 o till den allmänna hyllning saken rönte; men om detta är en sanning, så förefaller det besynnerligt, huru delta gynsamma omdöme sedermera småningom kunnat så mycket förlora sig.
Icke har sjelfva företaget i sin natur undergått någon väsendtlig förändring.
Icke kan orsaken ligga i beskaffenheten af det verkställda arbetet?
Alla instämma ju i, att detta är vackert och väl gjordt.
Orsaken måste således uppsökas i andra omständigheter.
Vi torde igenfinna den i det sätt, hvarpå man företog arbetets verkställighet ifrån början, och den behandling frågan om ytterligare anslag beständigt fått.
Då man läser de allmänna handlingar och beslut, som lade grunden till Götha Cannls företagande, skall man finna, att dertill föreslogs ett
DiscontCreditiv af 5oo,ooo R:dr, tillika med ett räntefritt bidrag af 3oo,ooo R:dr, som synes egentligen hafva varit ämnadt att användas till Canalbyggnaden.
Denna sednare summa beviljades likväl icke annorlun 18 H. n Den aG Mars e. m. da, än emot ränta, hvilken skulle erläggas till 3 procent.
Derigenom tror jag en väsendtlig rubbning uppkom i den första planen, emedan det är en stor skillnad emellan ett räntefritt förskott och ett DiscontCreditiv.
Om desse 3oo,ooo R:dr blefvo använde till Canalbyggnaden, uppkomme derigenom ett deficit af 9000 R:dr årligen.
Måhända var det ett fel, att man då icke bestämdt uttryckte, om dessa 3oo,ooo R:dr lingö användas till sjelfva Canalbyggnaden eller icke; men för Directionen borde det hafva varit klart, att en väsendtlig förändring mot första förslaget uppkommit.
Också finna vi, att i sjelfva Bolagsreglorna, dessa serskilta summor blifvit sammanslaglie såsom en summa af 800,000 R:dr, egentligen utgörande DiscontCreditivet.
Opinionen år 1809 och sättet till arbetets företagande var den, attCanalen skulle byggas med ett ActieCapital, erlagt af enskilde Bolagsmän, och dessa skulle under byggnadstiden af den vinst, som genom Discontlnrättningen kunde beredas, erhålla 5 procents utdelning på sine insatte Capitaler.
Likväl finnes i Bolagsreglorne, att ActieCapitalet, som skulle användas till Canalbyggnaden, oeh DiscontCassan blifvit sammanblandade, utan inskränkning i afseende på utbetalningarne, som från DiscontCassan skulle ske till Canalbyggnaden; och det blef derigenom möjligt att oförmärkt äfven använda
Discontens egna tillgångar till utgifter för Cana - len.
Säkert är det denna omständighet, som gifvit anledning till alla de olägenheter, hvaröfver man nu klagar; ty]om Disconten oförryckt} fått behålla sitt Capital, och endast vinsten samt ActieCapitalet användts till byggnaden, hade man undvikit alla de ledsamma öfvelläggningar härom, som sedermera ägt rum under flera Riksdagar.
Det är visserligen sant, att Capitalet icke hade räckt till; men Disconten hade ägt bestånd och lemliat ert fortfarande inkomst, som kunnat till arbetets bestridande användas, och ej heller hade då uppstått de svåra följder, som sedermera inträffade.
Af DiscontCassan iogos icke mingre än i,o83,ooo R:dr till Canalbyggnaden.
Orsaken dertill åter var den, att arbetet genast företogs i större scala än de verkliga tillgångarne medgåfvo.
Denna omständighet kunde icke undgå att väcka en allmän uppmärksamhet.
Man frågade hvarannan, hvarföre har Directionen företagit arbetet på flere ställen på en gång?
Månne det icke varit klokare, att börja på ett ställe och fullborda arbetet derstädes, än att, genom dess påbörjande på flere ställen, sätta sig i större omkostnader, än hvartill medel funnos.
Då uppstod den förmodan, att
Directionen börjat på flere ställen, emedan den fruktat, att, om icke företaget genast erhölle en större utsträckning, man skulle åtra sig och öfvergifva alltsammans.
Denna tanka, 7* lOO Den 26 Mars e. m. hvars riktighet jag icke vill bedöma, var ganska förolämpande emot fosterlandskänslan; och skadade opinionen om Canalen ganska mycket.
Man säde.*
Om företaget verkligen är nyttigt, hvarföre behöfva vi väl på sådant sätt inledas deruti?
Kunna vi då ej sjelfva bedöma företagets nytta?
Det har ju redan fått allmänna rösten för sig.
Om åter företaget icke lemnar utsigt till någon framtida nytta eller fördel, hvarföre ville man då hafva saken i gång, och på sådant sätt leda oss dertill?
Att detta skulle stöta många, som förut af patriotisme ifrat för Canalen, är naturligt.
Huru vårdades återigen det andra interesset för Canalen, eller hoppet om en framtida vinst af
Discontrörelsen?
Dess Capital utgjordes af Creditivet på 800,000 R:dr emot 3 procents ränta, och för öfrigt hvad Allmänheten ville insätta emot Reverser å 3 procent, som vid uppvisandet betalades.
Således allt lunta penningar å 3 procent, hvarpå räntevinst skulle erhållas.
När nu häraf togos i,o83,ooo R:dr, och nedlades i ett arbete, som icke gaf någon inkomst, och ej kunde återbetala Capitalet, när så påfordrades, skulle ju Disconten förr eller sednare råka på obestånd, och när bankrutt-tillståndet blef yppadt, Discontverket förr eller sednare brista sönder.
Också varade det icke länge, förr än detta sätt alt verkställa företaget skulle föra -till ett allmänt misstroende, och redan år i8i5 tror Den 26 Mars e. m.
IOf jag hvar och en , som sökte något när göra sig reda för huru ställningen var, kunde förstå, alt företaget aldrig skulle blifva förmånligt, hvarken för Actieägarne eller Banken.
Från detta förhållande kan man hufvudsakligen härleda det missnöje, som redan i8i5 yppades, sedan det visade sig, att kostnaden Slef mycket större än man påräknat.
Att ett stort misstag var begånget, är gifvet, ehuru uppsåt ej dertill torde kunna tillskrifvas någon viss person.
Man sökte då hjelpa saken derigenom, att DiscontCreditivet ökades till 1,600,000 R:dr; men äfven detta var olillräckeligt att återföra saken uti ett ordentligt skick, och Discontens obestånd blef slutligen bekant.
II var och en vet, huru svår följden häraf sedermera blef.
Man hade uppmuntrat folket att låna penningar utöfver verkliga behofvet, och man kunde nästan likna denna tid med den, då, för att erhålla penningar, folket uppmanades att köpa bränvin.
Begge anstalterna hade ganska förderfliga följder.
Ändtligeu år 1817, då Malmö Discont gick öfver ända, blef följden, att Götha CanalDiscont icke heller längre kunde äga bestånd; ty när man har ett deficit på 1 million, och sådant blifver uppdagadt, är det icke möjligt, att längre uppehålla crediten.
Jag vill icke ingå i någon undersökning öfver möjligheten, att förut genom temporaira biträden upprätthålla
Disconten, hvilket man ofta vill på - 102 Den 26 Mars e. m. stå: delta tillhör Regeringens Ledamöter, eller de som verkade till Regeringens beslut, att besvara.
Men det torde vara ostridigt, att sedan crediten en gång var störtad, lät det sig icke göra, att upprätta den annorlunda, än att öfvertaga och inlösa alla Discontens förbindelser.
Maj:t föreslog också i sin Proposition till Rikets Ständer, alt
Disconlen skulle upphöra och att Banken skulle öfvertaga utredningen.
Jag får härvid anmärka, att i de tryckta upplysningar om Götha Canal .sorn blifvit i Ståndet utdelade, finnes väl den punkten af Konungens Proposition omnämnd, att Banken skulle öfvertaga utredningen; men man saknar den punkten, som innehåller, att
BancoDisconten ensamt skulle öfvertaga den framtida Lånerörelsen, utan att någon ersättning till Bolaget dervid omnämnes.
Det torde vara angeläget att fästa uppmärksamheten dervid, att propositionen derom kom från Kongl. Maj:t ifrån början, i anseende till den vigt man lägger på den omständighet, att Bolaget miste sin Disconträtt.
Då BancoUtskottet, i anledning af hvad Kongl. Majit föreslagit, infordrade Bolagets Utlåtande, huruvida det ansåg sig sjelf i tillstånd att fortsätta Discontrörelsen, blef svaret, att Bolaget hoppades kunna det, om det fick ytterligare lånebiträde af Staten.
Rikets Ständer bi föl lo likväl icke detta, utan beslöto, att
Disconten skulle upphöra.
I de tryckta upplysningarne saknas ock - Den 26 Mars e. m. io3 så all uppgift, hurudan Discontens ställning då var.
De upptysningar, som vid 1818 års Riksdag lemnades öfver Discontens ställning, utvisa likväl, att om Disconten kunnat indrifva alla sine utlånle medel, och dermed betalt utelöpande Assignationer och 3-procentReverser, hade i öfverskott ej funnits mera än omkring 5oo,ooo R:dr, hvarmed Discontrörelsen kunnat fortsättas; men då behållna räntan deraf ej lunde beräknas högre, än å 6 procent, till 30.000
R:dr; skulle deremot Disconten till Banken erlägga 3 procent å 1 £• Million med 45.000
R:dr årligen.
Denna zifferberäkning visar således, att Disconten då verkligen befann sig i bankrutt tillstånd och ej kunde fortsättas.
Det var kan hända oförsigtigt af 1817 års BancoUtskott, att icke infordra Bolagets bestämda yttrande, om det ville underkasta sig det beslut Rikets Ständer ville fatta, eller hellre gå till Concurs.
Jag säger, att detta var kan hända oförsigtigt, men orättvist torde beslutet ej kunna kallas; och i afseende på Bolagets försättande i Concurs-tilistånd måste man besinna, att det var icke blott Bolagets rätt, utan äfven en stor mängd medborgares välfärd, dervid var i fråga.
Hade Concurs uppstått, så hade Bolaget enligt Lag bordt lill gäldens betalande afträda alla sina tillgångar, och dess fordringsägare hade då blifvit ägare både af Disconten och af Canalen , emedan Bolaget äfven måst afträda densamma i dess då varande skick.
Desse for - Den 26 Mars e. m. dringsägare hade troligen icke medgifvit så förmånliga betalningsvilkor, som Rikets Ständer, och följden deraf hade blifvit många famillers undergång.
Det var nog ändå många, som fingo gå från hus och hem, och det hade blifvit många flere, om man helt enkelt hade påkallat Lagarne.
Således kan det icke sättas i fråga, att ju 1818 års beslut var en anstalt, förmonlig icke blott för Bolaget, utan äfven för alla dem, som hade skulder till Disconten.
Likväl var det denna indragning af Disconten, som gifvit anledning till talet om alla de förbindelser, löften och rättigheter, som Rikets Ständer skulle vara skyldige Bolaget.
Under hela Riksdagen, så länge frågan ännu var under beredning, hörde man ej något erbjudande från Bolaget, att sjelf utan Rikets Ständers medverkan utreda sin ställning, eller påkallande att Lagen om gäldenär, som ej mägtar betala, skulle sättas i verkställighet, utan först sedan beslutet var fattadt, såg man Direclionens] Ordförande framträda med en protest deremot inför Kongl. Maj:t; och derefter, sedan Kongl. Maj:t sanctionerat Rikets Ständers beslut och utfärdat dess förordning i ämnet, beslöt Bolaget att deremot protestera.
Det är sålunda man har sett, att sedan en allmänt antagen och gällande Lag blifvit af StatsMagten utfärdad, deremot blifvit protesteradt af ett enskilt Bolag.
Jag tror att det var denna åtgärd, som mest verkat på Den 26 Mars e. m. io5 allmänna omdömet om Bolagets eller dess Directions tänkesätt.
Man hade ju lika gerna kunnat stämma Rikets Ständer till KämnersRätten, som att protestera emot Konungs och Ständers gemensamma beslut; och kanske hade man gjort det, om något dermed stått att vinna.
Det har ofta varit en strid om, huruvida de bidrag, som lemnades till Canalen, utgingo utaf det skattdragande folket; och de, som talat för Canalen, hafva alltid bestridt, att så var, och att någon tunga var lagd på folket.
Förhållandet var, att Banken, som hade fordringar af Statsverket, erhöll afbetalning derå från StatsContoiret; StatsContoiret åter erhöll medel dertill från RiksgäldsContoiret, som emottog Allmänna Bevillningen.
]Yu utbetalte
Banken penningar till Götha Canal, men. man ville aldrig medgifva, att dessa gingo af allmänna medlen; ty, sade man, det är endast Bankens vinst, som användes.
Det är likväl klart, att om Banken icke hade behöft göra utbetalningarne till Götha Canal, så hade ej eller Banken haft behof af en motsvarande summas inbetalande från StatsContoiret, och delta ej eller från RiksgäldsContoiret, och Allmänna Bevillningen hade kunnat nedsättas med jemt lika mycket, som nu gått till Canalen.
Det har också beständigt brukats, att ehuru man haft årliga anslag, hafva likväl dessa al - io6 Den 26 Mars e. m. drig varit tillräckliga för året, utan Directionen alltid behöft förskott för det näst påföljande.
Det är visserligen sant, att uti utgifterne för året ingått förlager för det kommande året; men då desse utgifter beständigt under året skulle utgå, tjente det i sjelfva verket ej till någon reda att kalla dem förskott för det kommande året.
Sista Riksdag begärde Bolaget äfven att kunna få disponera 5o,ooo R:dr af det kommande årets anslag, och Rikets Ständer bade icke väl beviljat denna begäran, förr än Directionen, ett par dagar efteråt, begärde detta förskott, utan att någon omsändighet kunde uppgifvas, som ovilkorligen påkallade detsammas utbetalande.
Jag anför detta för att visa, huruledes man alltid begagnat hvarje möjlig utväg, att få penningar, och alltid varit i behof deraf.
Ett annat föremål för uppmärksamheten har vartt Bolagets pretention på ränta, som man påstår blifvit Bolaget försäkrad till 5 procent. 23 §. i Bolagets Privilegier lyder sålunda; ”Under byggnadstiden, eller intilldess ”Canalen blifver till genomfart färdig, bör "af Bolagets medel lill Actieägarne årligen "utbetalas Feni procent för deras insatte "Capital.”
Här står af Bolagets-medel.
Meningen var, att Discontens revenue skulle användas dertill, sedan Bolaget icke hade några Den 26 Mars e. m. andra medel.
Disconten upphörde, fingo actieägarne sine 5 procent genom afkortning å inbetalningarne af actie-capitalet, hvilket, om allt varit som sig bort, hade till fullo ingått.
Man kan likväl icke säga någonting derom, då Actie-capitalet var Bolagets egne medel, ehuru jag tror, att det stridde mot principen från början; men efter den tiden, och då Bolaget ej vidare bade egne medel, utan blott Statens medel voro att använda, måtte det väl vara slut med Bolagets pretention på ränta.
En helt annan sak är, om man af känsla för det lidande, som drabbat actieägarne, ville bevilja dem någon förmån under namn af ränta.
Emedlertid var det dessa pretentioner om laglig rätt till ränta, som väckte mycket missnöje.
Vid sista Riksdag, då Bolaget begärde ytterligare understöd, föreslogs, att Bolaget skulle få dessa fem procent på sådant sätt, att de ansågos hafva ökat sitt actie-capital med 20 procent, Ehuru detta förmodligen icke hade medfört någon direct vinst, innefattade det likväl ett anspråk att erhålla en förmån, som var i rak strid med Bolags-reglorna.
Det blef äfven af Rikets Ständer afslaget.
Under öfverläggningarne i Stats- och BancoUtskotten sista Riksdag, deruti jag såsom Ledamot i BancoUtskollet deltog, voro mångå, som yrkade, att anslaget icke skulle blifva högre, än hvad föregående Ständer hade till årligt användande bestämt.
Jag var då io8 Den 26 Mars e. ro. en bland dem, som ifrade emot detta; ty jag tyckte då, att det varit oklokt, att icke bifalla Bolagets begäran, emedan man borde förutse, att om anslaget icke till det begärdta beloppet bifölls, utan derå prutades, vederbörande just deruti skulle finna en ursäkt, att kostnaden komme att öfverstiga hvad uppgifvet var.
De begärde anslagen blefvo också slutligen bifallne; men något skäl fanns icke att anse de då framlagde calculer, mera tillförlitlige än dem, som förut blifvit uppgjorde.
Hvad jag då fruktade, har sedermera inträffat.
Men hvad jag omöjligen kunde förutse, var användandet af en del bland dessa medel till anläggandet af Motala verkstad, eller att Bolaget dertill af sine privilegier kunde åberopa rättighet. 7 §. af Privilegierna ljuder sålunda : ”Bolaget skall äga obehindrad ”rätt, att för Canalens behof, dess bygg”nad och underhåll, anlägga verkstäder, till ”förfärdigande af gjutgods, smiden, verktyg "och redskap, samt alla nödiga materia”lier &c.” Hvem hade väl kunnat tro, att, denna §. skulle användas, för att få lill anläggande af en verkstad tillgripa de medel, Staten anslog till Canalens gräfvande.
Privilegierna grundade sig derpå, att Bolaget sjelf skulle lemna medel till Canal-byggnaden och hvad dermed kunde hafva gemenskap, och med förenämnde stadgande kun - Den 26 Mars e. ro. 109 de väl icke afses annat* än Bolagets egna medel.
Nu hafva likväl de till Canalbyggnaden anslagne medel blifvit använda till en Inrättning, hvartill, om än den må vara nyttig, Rikets Ständer desamma icke anslagit.
Detta måtte vara något, som bör väcka uppmärksamhet och farhåga, huruvida de medel, sorn hädanefter anslås, blifva rätt använda.