Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"kungörelse införa, bokhandel idka eller böcker försälja vill, ”förbunden, att, på sätt om boktryckeriers anläggning stad”gadt är och vid samma ansvar, anmälan derom hos Hof”cancelleren göra.
För fortfarande föryttrande af en skrift ”vare inga andra hinder, än de, som i 4 §:n af denna lag ”föreskrifvas.”
Detta stadgande är oförtydbart derutinnan, att intet hinder eller förbud, af hvad slag som helst, må läggas i vägen för bokhandlare eller förläggare, som dertill i behörig ordning legitimerat sig, på sätt i Tryckfrihets-förordn. finnes utsatt, att hvar, när och huru han behagar, antingen sjelf eller genom andra, och antingen i öppen bod eller eljest, föryttra skrifter, endast under de förbehåll och villkor, som samma författning stadgar för bokhandel i allmänhet.
Det är då icke utan förvåning, som man af en sedan sista riksdag inträffad händelse erfarit, att verkställande makten tillåtit sig alt egenmäktigt inskränka, denna rättighet, genom en polisförfattning, utfärdad d. 28 Dec. i8i5, i en kungörelse, nemi. af Öfverståth.embetet i hufvudstaden, så lydande: ”ÖfverStåth.embetets kungörelse och förbud emot ”tryckta skrifters utdelning eller försäljning på gator eller i ”portgångar här i staden.
Gifven i Stockholm den 28 ”Dec. [Si 5. ”På K.
M:s nåd. befallning, uti skrifvelse af den 2o:de ”i denna månad, och i anseende till det här i staden sig ”tilldragna oskick, att personer på öppna gator eller vid och ”utanföre boklådor utdelat eller försålt tryckta skrifter, ”hvilket med god ordning och polis icke kan förenas, var”der härigenom allmänneligen förbudet, att på gator eller i ”portgångar utdela eller försälja tryckta skrifter, med undantag endast af bönedagstexter och riksdagsallmanackor; ”och skall den, som häremot sig förbryter, anses förfallen ”lill ett vite från och med trettiotre riksd. 16 sk. till och ”med sextiosex riksd. 32 sk., efter omständigheterna, samt ”till befordrande deraf genast till poliskammaren afföras ”och, 0111 han ej kan visa, hvarest skriften, blifvit tryckt, ”särskildt, enl. vederb. domares bepröfning, såsom författare ”straffas: åliggande stadens fiscaler och poiisbeljening att öf”ver efterlefnaden af detta förbud hålla noga och allvarsam ”tillsyn, samt, när öfverträdelse förspörjes, densamma utan ”uppehåll till laga åtal anmäla.
Stockholm d. 28 Dec. i8i5.
Carl Mörner.
Claes Arvedson.”
Det uppgifna motivet till denna författning är så ihåligt, att det sönderfaller vid minsta vidrörande.
Alt det icke skulle vara förenligt med god ordning och polis att försälja tryckta skrifter ute på gatan, har påtagligen endast varit en tom förevändning, för att få inskränka en genom grundlagen gifven rättighet till spridande af bokpressens alster ; Den 7
M a r s e. m. stel1; en rättighet, för hvilken, liksom för sjelfva tryckfriheten, på dessa tider, än mera än nu, rådde en dyster spökrädsla eller farhåga för offentligheten , som skulle förefalla otrolig, om man ej sett så många andra bevis derpå ifrån samma tidskifte.
Ty hvem inser icke, att den allmänna ordningen ej störes genom försäljningen of en bok mera än genom utbjudandet af gipsfigurer eller luktvattensflaskor, eller kringvandrandet med orgelpositiver, som allt är tillåtet, och hvarigenom flere personer finna sin bergning.
Uti andra lane ler liai ■ man också icke funnit någonting äfventyrligt i rättigheten lill ett sådant slags bokhandel.
Den som någon gång besökt andra länder, känner att öfverallt, men isynnerhet i Englands, Frankrikes och Belgiens städer, en stor del af bokhandeln bedrifves genom personer, som utställa sina förråder på offentliga platserna under bar himmel, eller sjelfve kringbära dem; och nästan hela omsättningen af äldre böcker sker genom detta slags handel, och gör det möjligt att nedsätta priset på sjelfva böckerna, då de icke äro belastade med afdrag för dryga bodhyror i de mera bebodda trakterna af en hufvudstad.
.Skulle, genom ett så beskaffadt utbjudande härstädes, folksamlingar förorsakas eller annan oordning uppstå, så finnas tili deras afhjelpanue andra polisförfattningar, tillräckliga för ändamålet; och för öfrigt finnes icke ens uppgifvet, att någon sådan oordning gifvit anledn. till förbudet, som, huru man än vill betrakta det, icke blifver annat än en complelt handling af godtycke.
Denna författning hade emedlertid kanske ännu varit obekant eller förgäten, emedan en och annan ännu flera år efter dess utfärdande, oförhindrad af polisen, sålde skrifter ute, om den icke för ett par år sedan blifvit uppsökt och tillämpad på ett sätt, som, äfven särskildt för sig betraktadt, väckte allmän förvåning öfver lagtolkningens tänjbarhet hos en och annan medlem af dornaremakten.
Detta förbud mot utdelning af tryckta skrifter användes nemi. att fälla till böter en person, som hade gjort ett skrifvet och lithographeradt anslag på dörrarna till ett par hus i staden; och detta skedde, utan att innehållets brottslighet sattes i fråga.
Man ser häraf, huru lätt det dr att komma från den ena rättsvidrigheten till den andra, så snart man icke håller sig strängt inom den befogenhet lagarna lemna, och att det på sådant sätt, genom en förvrängd tydning, kan blifva möjligt att pliktfälla en person till 66 r:dr 32 sk. b:co böter, för det han på sitt eget hus eller bodlucka uppslår en tryckt underrättelse om varor, som äro till salu, eller rum att hyra.
Men jag behöfver icke utförligare sysselsätta mig med någon framställning af följderna, bland hvilka den ekonomiska redan är antydd, att förbudet borttager ett medel till arbetsförtjenst för alla dem, sorn i annat fall tilläfventyrs kunde äga någon förtjenst på dea omförmälds» utvägen tili afytt3 H. 33 a5S Den 7 Marie. ra. rande af böcker oell skrifter.
Det ar nog med författningens olaglighet, och det måste, så vida grundlagarna icke skola småningom förvandlas till en död bokstaf på papperet, gifvas någon utväg att förekomma, att deras föreskrifter icke må kunna kränkas genom några efter maktens godtycke utgifna pblisförbud.
Finnes ingen sådan möjlighet, då stod det också i Styrelsens makt att på samma väg göra till intet föreskrifter i Reg.Ftn och Piiksd.Ordn., likaväl som i Tryckfrihetslagen.
Jag vågar derföre, i afseende på nu ifragavar. författning, vördsamt föreslå, att R.
M. ingå med en und. föreställning örn dess olaglighet, och begära, att den genast må varda upphäfven, samt anhåller om remiss af denna motion till Lagutskottet, 7.
Uti 8 cap. 2 §:n Rätteg.btn stadgas, att Hofrätt skall såsom första instans upptaga tvister om arf efter frälsemän, deras förordning i dödstimman om deras egendom, förmynderskap för deras barn och arfvingar; så ock der frälseman eller dess arfvinge vill afstå sin egendom tilt borgenärer, eller den ena makan söker skilja sin lott i boet från den andras enskilda gäld; hvilka sistnämnda stadganden äfven finnas i i83o års concurslag bibehållna.
Med dessa föreskrifter har ifrån början sannolikt afsetts, att gifva .frälsemän ett privilegium eller förmånsrätt framför andra medborgare; men vid närmare granskning faller det genast i ögonen, att denna omvårdnad, långt ifrån att gagna, tvertom för dem medfört betydliga olägenheter.
Först beröfvas frälseman härigenom, hvad som otvifvelaktig! är en förmån, att få tvister af nyssberörde egenskap underställda Hofrätt såsom andra instans, då en mera mångsidig och fullständig pröfning alltid bör väntas efter föregången utredning af saken vid underrätt, och der misstag, som i första hand möjligen uppstå, med mera sannolikhet kunna inses och rättas; för det andra tillskyndar detta privilegium adelsman betydligt ökade utgifter, antingen i och för resor till inställelse vid Hofrätt ifrån den ofta aflägsna hembygden, eller för fullmäktigs anskaffande; och slutligen äro alla afgifter för stäinpiadt papper, kallelsepenningar och utslags lösen dubbelt dyrare, än vid underdomstolarna.
Det sistnämnda är isynnerhet kännbart i concursmål, der stundom kallelse till många särskilda parter skall utdelas, och rättegångskostnaden ofta nog kan uppsvälja hela behållningen i ett bo med små tillgångar.
Den svåraste olägenheten ligger likväl kanhända i den betydliga tillökning, som dessa concurstvister förorsaka i flofrätternas göromål.
En division har icke sällan en, ja någon gång flera veckor måst sysselsätta sig med läsningen af handlingarna i en enda sådan rättegång; och tidsförlusten af de sammanräknade concurstvisternas upptagande är så stor, att, enl. flere sakkunnige och lagfarne
Den 7 Mare e. m. mäns tanka, hvilkas erfarenhet jag härom rådfrågat, dessa tvisters borttagande från Hofrätt, såsom första instans, skulle ensamt göra det möjligt för dessa domstolar, att, utan tillökning i Jedamöternes antal, emottaga och handlägga det större antal mål, som man befarar skola dit inkomma, i händelse af lagmansrätternas. upphörande.
På de här framställda grunder föreslår jag vördsamt, att 8 cap. i §:n Ilätteg.b:n, i hvad densamma angår de här ofvan vidrörda fall, äfvensom de sednare författningar, som i enlighet dermed förordna, alt Hofrätt skall vara första domstol för frälseman i sådana mål, må upphäfvas, eiler, för den händelse, att Fl.
LagUtsk. mot förmodan icke skulle tillstyrka detta helt och hållet, åtminstone cessions- samt boskilnads- och urarfva-mål, sorn angå frälsemän, hädanefter må vid samma domstolar, som sådana mål i allmänhet handlägga, upptagas. 8.
En icke obetydlig förenkling i lagskipnitigen och möjlig minskning i häktade personers antal, synes böra vinnas, om allmänna lagens och särskilda författningars föreskrifter, rörande de mål, som böra underställas öfver rätts pröfning, förändrades derhän, att underställningen ej behöfdes för andra fall, än dä den anklagade blifvit dömd skyldig.
Jag föreslår derföre vördsamt, att 25 eap. 5 §:n Rätteg.b:n från och med orden: ”i dessa roissgerningar,” måtte erhålla följande lydelse, hufvudsakligen instämmande med Lag-comiteens förslag till Rätteg.balk: ''
Är åtalade brottet så groft, att det i lagen belägges med lifvets eller urans "förlust, eller med fängelse å fästning eller tukthus tre år "eller derutöfver, och har sådan bestraffning eller påföljd ''blifvit den tilltalade ådömd; då skall domen underställas "öfverrättens pröfning, och åligge förty domare eiler ordför.
"att den dom, jemte ransakningsprotocollet och de handlingar, "sorn i öfrigt till målet höra, så tidigt afsända, alt det allt "inom en (i) månad, sedan domen utgafs, till öfverrätten in"kornmer.
Är någon för delaktighet i målet dömd, vare "underställningen äfven för honom gällande, ändå att han "till sä svårt straff fälld blifvit, som förut sagdt är.” 9.
Sverige har alltifrån Carl XRs tid, och således tidigare än de flesta andra länder, fästat vigt vid sina communicationer.
Man vet, att de Svenska vägarna för sextio eller sjuttio år sedan stodo jemförelsevis framför alia andra länders.
Hjelmare och Strömholms canaler, samt de första försöken med Trollhätte slussverk, vittna ock om fordna bemödanden i detta hänseende.
Emedlertid har vart Iand pa sednare tider, i detta fall, likasom i många andra, blifvit långt efter de gigantiska framsteg, som visat sig i det öfriga s6o Dea 7 M»r« e, m.
Europas materiella utveckling, ehuru det blott beliöfves en blick på kartan, För att finna huru mycket ännu är alt göra och blifvit ogjordt.
Orsaken till denna brist ligger dock måhända mindre i bristande håg för sådana företag , an i bristande undervisningsanstalter för personer, sora äga vilja och anlag att egna sig till sådana arbetens utförande; Jag anser mig icke böra upptaga Ståndets tid med en vidare utveckling af behofvet i detta hänseende, men tager mig i stället friheten att fästa uppmärksamhet vid en i dessa dagar utkommen brochure, undertitel:
Otn publika arbetens nytta och nödvändighet, af A. E. von Sydow; och det är under åberopande af denna skrifts innehåll, och då den förtjenstfulle embetsman, som författat densamma, icke sjelf tillhör Piepresentationen, som jag vördsamt föreslår: — att krigsacademien vid Carlberg må i dess nuvar. egenskap upphöra, samt förändras till ett polyteckniskt institut föl'grundstudierna af fortification, artilleri, topographi, hydrographi, mekanik, bergsvetenskap och byggnadskonst.
Denna anstalts ändamål skulle blifva att utbilda skickliga ämnen för geni-corpserna, byggnadsstaten, om en sådan framdeles inrättas, samt bergsstaten.
Hvad artilleriet beträffar torde måhända särskilda bestämmelser i detta fall vara nödiga; men äfven detta vapen skulle kanske rekrytera sitt befäl ibland dem, som genomgått denna inrättning.
Det mindre planmässiga i krigsacademiens närvar, inrättning har redan ofta blifvit anmärkt.
Den lärer, om slottet och dess lagenheter inberäknas, kunna anses kosta Staten omkring 4°,000 r:dr b:co årligen för ett antal af ioo till i3o cadetter, af hvilka -§:delar erlägga en betydlig årsafgift, så att hvarje cadett kan anses kosta 6 ä 700 r:dr b‘.co årligen, hvaraf Staten betalar 4 ä 5oo.
Della är mycket, 0111 man betraktar, att academien i det hela icke är annat än en elementarskola för dem, som egna sig åt militär-ståndet.
Den är ock mindre behöflig, och blir det ännu mer i samma mån som de öfriga elementar-läroverken förbättras, och den enskilda bildningen jemväl gör ständiga framsteg.
Att den ingalunda motsvarar sin benämning såsom krigsacademi eller högskola, derpå är det bästa beviset, att Mariebergs läroanstalt redan måst i 20
Den ii November f. m. 3oi så betänkligt och förutsätter en så äfventyrlig åtgärd, alt, oin den ej frånträdes och återtages, jag icke kan eller vill lunka mig så vådliga följder, som deraf möjligen kunna uppslå.
Någon annan lillfyllestgöYande åtgärd att ställa detta till rälla lärer ej heller finnas, än att helt enkelt erkänna, alt vi haft orätt och icke vidare motsätta oss votering i förstärkt StutsUtsk. om de propositioner, som af Utsk. blifvit till Ståndens antagande framställda, och detta, så framt grundlagens helgd och samhällets säkerhet icke skola äfventyias.
Då jag begärde ordet, var del för att framställa samma önskan, som Ur Ribbing yttrade, nemi. att de prot.utdr., som till R. o. Ad. ankommit ifrån de öfriga Stånden, måtte uppläsas.
Jag finner visserligen, att det kan lända till mycken reda i frågan, att denna uppläsning äger rum vid hvarje särskild punkt; men för alt blifva i tillfälle att uppfatta en mera generel mening i frågan, anser jag nödigt, att dessa prot.- utdr. i sin helhet uppläsas, innan discussionen fortsältcs, isynnerhet som discussionen synes hvälfva sig, icke omkring de särskilda punkterna, utan omkring det hela.
Af denna anledn., och då jag föreställer mig att dessa prot.utdr. icke kunna vara särdeles vidlyftiga, och deras uppläsande således ej komma att upptaga mycken tid, anhåller jag att deras innehåll måtte Ståndet meddelas.—
I öfrigt begagnar jag tillfället att besvara några anmärkntr af Frih. Boye;' jag vill icke följa Frih:n i hans argumentation, ty jag anser, alt SlatsUtsk:s framställning rör:de grundsatsen, den Frihtn haft den godheten att för Ståndet omtala, innefattar en så fullständig vederläggning af hans yttrande, att det blott vore att upprepa de satser, som StatsUtsk. framlagt, om jag skulle ingå i svaromål derå; men jag utber mig att få fästa mig viden omständighet, som icke i StatsUtskrs betänk, blifvit anförd, nemi. att det icke är första gången, som
Ständerne i tydliga ordalag bestämt förbehåll och villkor i statsregleringsfrågor.
J ig anhåller att fä fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på det beslut, som föregrde Ständer fattade ang:de Jemtlands rotering.
Konungen bade framställt en propos., omfattande vissa grunder för roleringsverkets jemkning i Jemtland; Ständerne, som ej ansågo sig kunna gilla de af Konungen framställda grunder, anlogo och stadgade belt andra grunder för nämnda rotering, anslående dertill en summa af 4>ooo r:dr, under villkor, som orden lyda i Sländernes skrifvelse, att Konungen gillade de grunder, som R.
St i afseende på roteringsverket i Jemtland hade fastställt; således med frångående af de grunder, som Konungen i Sin nåd. propos. framställt.
Boye har äfven yttrat, att ändamål och villkor icke vore detsamma.
Om man fördomsfritt betraktar saken, så är hvarje moddi - 3oa
Den ii November f. m. cation, hvarje ändamål, i en Konungens propos. adaeqvat med villkor.
Konungen finner
Sig å sin sida icke förhindrad alt villkorligen bifalla de und. framställningar, sorn Ständerne göra lill Konungen; derpå hafva vi bevis under della riksmöte.
Konungen har t. ex, i fråga om arfvoderi lill magistrats personer och borgare i städerna, som förrätta syner och andra sysslor för Kronans räkning, i nåd. skrifvelse förklarat, att Konungen ej kunde till R.
Sits framställning i ämnet lemna nåd. bifall under annat villkor, än att Sländerne anslogo särskildta medel dertill.
Samma förhållande inträffar med Nummerlotteriet; vi hafva nyligen fått emottaga en nådig skrifvelse, deruti Konungen visserligen gillar R.
St:s åsigler ang:de nämnda verks upphörande; men att
Konungen för sin del funne betänklighet vid, eller icke ansåg sig i frågans nuvar. skick böra bifalla Ständernes framställning, utan i sammanhang med en indragningsslat för detta verkets tjenstemän.
Jag kan ej finna annat, än att förhållandet måtte vara likadant i det ena fallet som i det andra; och skola ärendena för framtiden, sorn hittills, behandlas med ömsesidigt förtroende de begge statsmakterna emellan; så tror jag det vara omöjligt att kunna förvägra Ständerna att göra allmänna förbehåll och lemna föreskrifter för anslagens användande, hvilket håde instämmer med hvad som skett under föreglde riksdagar och ligger i sakens natur, som ock hemtar stöd af grundlagens föreskrifter i många fall.
På dessa skäl finner jag mig böra anmäla min reservation mot hvarje sådant R. o. Ad:s beslut, lill följd hvaraf det kunde hända att en statsregleringsfråga — som denna olvifvelaktigt är — skulle kunna förfalla på grund deraf, att två Stånd stannat emot iva.
Grundlagssliftaren har velat, att en obeslämd majoritet skulle uttryckas, och sådana frågor, som denna, kunna icke af nyssnämnda skäl förfalla.
Om detla skulle ske, så ledde en sådan princip till en bestämdt vådlig rubbning i våra constitutionella förhållanden.
Det är just derföre, att denna fråga är af så stor vigt, som jag önskar att R. o. Ad. ville besinna saken från denna synpunkt och fatla ett beslut, hvarigenom detla ämne i frid och sämja kunde mellan Representationens 4 kamrar afgöras, oell ej föranleda brytningar, hvilkas följder ej kunna förutses eiler beräknas.
De öfriga Ståndens prot.utdr. i ämnet, upplästes, nemi. från PresteSt. af den 7:de, från BorgareSt. af den 4:de och 7:de dennes, samt från BondeSt. af den iy:de Octoher.
Ilr Frih. o. Landtm, har visserligen förklarat, att det raisonnement, hvarpå Utsk. grundat sitt tillstyrkande, icke skulle föranleda till någon öfverläggning hos R. o. Ad.
Att denna öfverläggning icke kan hafva lill föremål att framkalla en propos. eller ett R. o.
Ad;s afgörande i principfrågan är naturligt; men då envald D c n 11 Noveni b c r f. m. 3o3 talare uppstått, för att genom motsägelse till principen söka leda Ståndets öfvertygelse derhän, alt Ståndet borde qvarblifva vid sitt redan en gång fattade beslut, att afslå voterls-propositioner, som bestämdt grundade sig på Ståndens redan fattade och nf StatsUtsk. alldeles oberoende beslut, så anser jag det vara nödvändigt att i en och annan punkt vidröra de principer, sorn Frih.
Boye framställt, öfvertygad derom likväl, att Ståndet, utan annan ledning för sitt omdöme än den grundlagen lemnar och hvad StatsUtsk. i sitt betänk, ådagalagt, väl vet att i denna kinkiga punkt taga ett beslut, som står i öfverensstämmelse så väl med grundlagens stadgande som ock Ståndets skyldighet och värdighet.
Den värde ledamoten, som deducerat frågan om
Ständernes rättighet ali bestämma villkor för statsanslagen, har förklarat en sådan Ständernes åtgärd innebära en inkräktning på konungamaktens område.
Jag vill medgifva, att sådana villkor kunna af Ständer föreslås, som tendera till ett sådant förhållande, och om detta olyckliga förhållande skulle inträffa, så får man i sanning beklaga, att anledn. från den ena eller andra sidan kan vara gifven dertill, och alt sjelfva Representationen, sjelfva den lagliga riksdagsformen och riksdagsarbetet sådant föranleder; men så länge grundlagen qvarstår och skall bokstafligen efterlefvas, anser jag det vara orimligt' och grundlagsvidrigt, att det ena Ståndet tilltror sig alt kunna upphäfva det andras beslut, vare sig att detta vore än aldrig så oriktigt och ändamålslöst, d. v. s. beslut, som röra statsregleringen, i afseende hvarå bestämdt, så väl i Reg.Fln som Riksd.Ordn., stadgas, alt sådana frågor icke kunna förfalla, då två Stånd stannat emot två, utan att de skola af förstärkt StatsUtsk. afgöras.
Förgäfves söker man ibland den nu gällande Riksd.Ordms §§ någon enda, som säger, att frågor, som röra statsreglerm, kunna förfalla, derföre att två Stånd stannat emot två; och kan man ej bevisa att denna fråga icke har sammanhang med statsreglerm, så måste man underkasta sig hvad 69 §:u Reg.Fm stadgar, på hvilken också SlalsUtskls skyldighet, enligt 3o §:n Riksd.Ordn., sig stödjer.
Jag får dessutom till Frih.
Boye sjelf framställa, om han ej haft för afsigt med sin deduclion, alt för R. o. Ad. göra begripligt, huru orätt han anser det vara, att, i följd af Konungens propos., Ständerne ingå i några föreskrifter af villkor; men den värde Frihln synes hafva förgätit, alt statsreglerm kan äfven grunda sig på enskilde motionärers förslag.
Jag förmodar att Frihm icke är så sträng i bedömmande af StatsUtskis förslag, i händelse Utsk., på grund af en sådan motion som rörde ett eller annat statsanslag, funnit sig föranlåtet att dervid fästa villkor; men oberoende af dessa skiljaktiga sidor af frågan, så är det ett bestämdt factum, som ej kan 3o4 Deu ii November f. m. vederläggas, alt Sländerne många gånger tillförene, äfven med föranledande af K. proposrr, gifvit statsanslag villkorligt.
Sprengtporten har nyligen påmint 11. o. Ad. derom, att i afseende på Jemtlands rotering ett sådant villkor gafs, hvilket jag just som ett bevis ernade framdraga, och hvarom en hvar kan öfvertyga sig af Ständernes nild. skrifvelse N:o 267 frun förra riksdagen, deri det heter: ”i och under del villkor, att intilldess densamma hinner verkställas för rustnings- och roterings-prestationen, på sätt nu äger rum, bevilja 4,000 r:dr."
Detta var således ett villkor, uttryckt i skrifvefsen, som antogs utan någon Talmans eller någon annans protest, sådan som Frih. Boye nu afgifvit.
Visserligen medgifver jag, alt en anledn. vid denna riksdag, som icke förut funnits, kan framdragas af dem, hvilka hafva samma syfte som Friherren, den händelsen nemi., alt Const.Ulsk. förklarat det Talman icke äger att vägra propos. på ett TJtsk:s förslag.
Jag anser denna förklaring högst olycklig, och, 0111 jag så får säga, grundlagsvidrig.
Den är likväl en grund, åtminstone för denna riksdag, och i anledn. deraf medgifver jag, att det kan finnas en skenbar anledn. att komma till det yrkande, som Frih. Boye framställt; men detta vikande kan icke hafva afseende på annat än de beslut, hvaruti Ständerne skola stanna ronde sjelfva frågans afgörande.
Det hade varit på sitt ställe, alt, då sådant afgjordes inom Stånden, man, med förkastande af StalsUlsk:s förslag, låtit StatsUtsk. få med ett sådant förkastande erhålla skälen dertill och komma lill jemkning i förslaget; men när besluten inom
Stånden redan äro fattade, så återstår hvarken för Ständerna och än mindre för StatsUtsk. någon utväg att göra ändringar i redan fattade beslut.
Jag förstår icke, luiru man ens kan vilja ålägga StatsUtsk. såsom skyldighet, elier medgifva det någon rättighet, att på egen hand ändra något
Stånds redan fattade beslut.
Utsk. har ej annat att göra, än att framställa dessa beslut, och då 2 Stånd stannat emot 2, är det endast grundlagens befallning Utsk. åtlydt, då det framställt voter:s-propos:r till sakens afgörande.
Här kan ej tillämpas den regeln, att vid sådant förhållande frågan skall förfalla.
Jag medgifver, alt när man inblandat önskningsmål i de bestämda anslagen, detta varit ett medel för StatsUtsk. alt tillstyrka deras upphörande; men när 2:ne
Stånd yrka på att dessa önskningar skola framställas som villkor, så måste voteringen äga rum, derest icke dessa Stånd frångå sin mening.
Sådan är min öfvertygelse örn denna fråga, och då grundlagen bestämdt ålägger det förstärkta StatsUtsk. att med B.