Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk. synes lika som komiterade hafva i allmänhet förbigått det väsendtligaste, men uppehållit sig vid småsaker, och trott sig dermed åstadkomma stora ting; men det ligger i sakens natur, att då man sysselsätter sig med det som ringa är, kan blott sådant uträttas.
Jag anhåller, att vid denna punkt, få återkomma till några af grundfrågorna, emedan de väsendtligen inverka på förevar:de ämnen; äfvensom att dervid få genmäla åtskilligt, som i gårdagens plenum blifvit mot mig yttradt, men hvilket jag då icke till besvarande upptog emedan tiden var så långt framskriden.
Då det, som då yttrades, har inverkan på den nu förevar:de punkten, hoppas jag att R. o. Ad. icke anser mig hafva gått utom ämnet, när jag till vederläggning upptager de gjorda inkasten.
Man har sagdt, att när räntepersedlarnes värde bestämmes i silfver, så bör ingen farhåga uppstå, att förminskning i lönerne till följd af myntförsämring skall kunna inträffa, alldenstund silfrets värde vore fast och lönernas belopp följaktligen måste rätta sig derefter.
Det torde likväl tillåtas mig, få fästa Eder uppmärksamhet derpå, Mine Hrr, att före den sista realisationen, fanns i mångens hand s. k. silfversedlar, innehållande betyg af banken derom, alt innehafvaren hade i banken insatt silfver till ett visst belopp.
Nu skulle man väl äga anledn. tro, att innehafvaren af en sådan sedel, äfven skulle hekömmit silfver emot sedlarnes återställande.
Men nej; han fick det icke, utan vid uppkomna tvister härom förklarade domstolarne att bankens sedlar utgjorde utan undantag ett lagligt liqvidationsmedel, och dermed fick innehafvaren sig åtnöja.
Huru stort förtroende man följaktligen hyser till beståndet af en realisation inom Sverige fick man erfara år 1843, då silfver till betydligt belopp var och ytterligare blef ur banken uttaget.
Det inträffade nemi., att köpmän, hvilka hade penningar innestående i banken trodde sig derigenom icke hafva säkerhet, om silfvers utbekommande vid anfordran, utan de uttogo det först mot sedlar, inpackade det derefter i lårar, och insatte det i bankens depositions-hvalf, hvarest arbetadt silfver och andra dyrbarheter pläga förvaras af dem, som för någon längre tid lemna hufvudstaden.
Öfver det sålunda hos banken verkställda inläggandet af silfret, erhålles ett prot.-utdr. lydande vitsordande att en kista, af beskrifvet utseende, blifvit lemnad i bankens vård, för att mot viss afgift och prot.-utdr:ts återställande utbekommas.
Den 1 Augusti. 9 Hade man haft förtroende till bankens sedlar, hade naturligtvis denna omgång icke blifvit vidtagen.
Man har äfvenledes sagdt, att om de till militiae-staten anslagna hemmansräntor förvandlades i penningar, skulle det beroende hvaruti kronan komme till R.
St. icke betydligt ökas; att i detta afseende ingen anledn. till farhågor för Konungamaktens försvagande vore för handen.
De på Ständerna allena ankommande bevillningarne voro redan betydligare än de ordinarie räntorna, hvadan beroendet således redan förefunnes.
Men jag anhåller att få fästa R. o. Adis uppmärksamhet derpå, att om än åtskilliga civila corpser och den värfvade armeen äro beroende af bevilln. så är likväl stammen, kärnan af arméen, eller den indelta, oberoende deraf, såvida hon är aflönad genom indelning och hemmansräntor.
Detta är en högst väsendtlig omständighet för fäderneslandets försvar och konungamaktens oberoende, och likväl är det derutinnan rubbning skulle ske.
Man har sagdt, att matvarorna jemväl falla i värde.
Jag vågar deremot påstå, att som folkmängden rättat sig efter möjligheten, att lefva, så blifver födoämnenas myckenhet aldrig i längden så stort, att deras pris fördenskuld gör något betydligt fall.
Man har vidare omtalat den lättnad, som skall uppkomma för de skattdragande, att kunna beräkna sina utskylder, om de utgjordes i penningar.
Men då nu i så långliga tider kronans räntor varit beräknade i penningar, och de s. k. småpersedlarne sällan förändra pris; så komma de förfärliga bråk, som i går om nämndes, att ganska litet försvåra jordägarens uträkning af dessa skatter.
Den föränderlighet, som är af någon vigt, uppkommer genom förvandlingen af de större persedlarne.
Om nu dessa persedlar bibehållas eller utbytas och skola godtgöras enligt ett medelmarkegångspris, beräknadt efter de sistförflutna 10 årens, så kunna räntegifvarne likväl icke komma till rätta med det belopp de skola betala, utan förmåga eller hjelp att kontrollera medelmarkegångens riktighet.
Vinsten af den föreslagna förändringen blifver då liten eller ingen.
Man har omförmält det missnöje, som uppkommer genom jemförelsen mellan räntornas olika begrepp inom landskap hvilka gränsa till hvarandra, såsom då räntorna i Småland jemföras med räntorna i Skåne.
Jag frågar om icke missnöjet skall blifva lika stort, måhända större, i fall grannar inom samma by anställa jemförelser emellan den olika betalning de måste erlägga, efter förevaride förslag, när den ene betalar sin frälseränta efter årlig markegång om hösten; den andra grannen betalar kronotionde efter markegång rättad efter 10 års medelmarkegång om våren och den 3;dje betalar sina utskylder efter ett penningevärde, som en gång för alla blifvit bestämdt efter 20 års medelmarkegång.
Hr von Troil har redan anmärkt, att regements-skrifvare icke utan olägenheter kunna indragas och Utsk. har hemställt, att häradsskrifvarne hvarken måtte indragas eller deras befattningar så förändras som Utsk. föreslagit.
Under dylika omständigheter lärer således ingen besparing för Statsverket, genom skatteförenklingen 10 Den 1 Augusti. kunna göras.
Deremot är det säkert, att kronofogdarne få ökade göromål, såvida denna punkt i Utsk:s betänk, vinner R.
Fogdarne skola väl då erhålla vedergällning för sin ökade möda och dertill erforderliga biträden antingen af kronan eller löntagarne vid regementerne.
I sednare händelsen och om regementsskrifvarne icke kunna umbäras, på sätt Hr von Troil visat, sä måste officerarne, utom afgifterna till dem, vidkännas ersättning till fogdarne för deras ökade uppbörd.
Officerarnes ringa löner skola då med dessa afdrag ytterligare förminskas.
Skall åter Staten öfvertaga fogdarnes löneförbättring så blifver, åt, hvilketdera hållet man vänder sig, ökade utgifter följden af den ifrågavar:de förändringen.
Ytterligare förekommer att Staten, genom forsellönens eftergift gör en årlig förlust af 60,000 r:dr.
När nu Staten icke mera än en gång om året inbekommer de löner, men den militäre löntagaren, när han icke längre är sin egen uppbördsman, väl bör likasom andra, erhålla sin lön qvartaliter; så mäste Staten förskjuta 3 qvartal, hvartill medel mäste anskaffas.
Den erforderliga summan uppgår sannolikt till 7 eller 800,000 r:dr (jag kan icke för ögonblicket på ziffran säga beloppet), som riksg:s-kont. väl måste hälla Stals-kont. tillhanda.
Hvarifrån skola de tagas?
Jag kan icke inse annat än en ökad svårighet af den föreslagna förändringen.
Slutligen bör jag fästa uppmärksamheten derpå att när den 3:dje punkten som angår räntornas förvandling i penningar, blifvit af Ståndet återremitterad, och då R. o. Ad. sålunda förklarat sig icke godkänna denna grundförändring, så kan väl Ståndet icke besluta i 20:de punkten, att kronan skall öfvertaga de oförvandlade räntornas uppbörd.
Kronan har redan haft så stora svårigheter alt öfvervinna vid de behållna räntornas uppbörd att hon till deras undgående afhände sig uppsägningsrätten.
Huru vill man då, att kronan skall lättare kunna uppbära de indeldta?
R. o. Ad. torde således finna, att då 3:dje punkten är återremitterad ligger det i sakens natur, att äfven 20:de bör för sammanhangets skull lika behandlas, hvarom jag vördsamt anhåller.
Af en betydligare opasslighet hindrad, att ägna detta vigtiga och vidlyftiga utlåt, den mogna pröfning, som fordras för att inse, huruvida i sättet för tillvägabringande af de förändringar i afseende på ifrågavar:de räntor, hvilkas syfte jag gillar, man lyckats att uppfylla de vilkor, rätt och billighet kräfva, ämnar jag att endast vidröra en bifråga, den jag likväl anser vara af ganska stor vigt.
Den angår ett ämne, ett fast myntvärde inom vårt land, åt hvars beredande, jag under den kraftfullaste delen af min lefnad, med förkärlek egnat den lilla verksamhet jag kunnat besitta.
Jag har icke betänk, i min hand, men jag tror, att denna fråga förekommer uti 3:dje punkten, som afhandlar räntornas förvandling; penningar beräknade i r:dr silfver.
Jag bekänner att det skulle högeligen smärta mig, att i en Svensk lag eller förordning se misstroende iulagdt emot Den 1 Augusti. 11 varaktigheten af den myntbeslämning, Konung och Ständer så högtidligen antagit.
Med den allmännare insigt som i dessa ämnen nu finnes, och med dess ytterligare stigande i framtiden, kan jag icke befara, att någon rubbning vidare skall inträffa i den en gång återvunna säkerheten i rikets gångbara mynt, vilkoret för säkerhet i äganderätt och för industriens beräkningar.
För vära förfäder som icke förstodo förhällanderne, kunde deras fordna rubbning i denna säkerhet vara förlåtlig, för oss eller våra efterkommande skulle förnyandet sakna all ursägt.
Men om likväl i en framlid det vore möjligt, att rikets lagstiftande magt kunde glömma rättvisans och det välförslådda intressets bud, och att det således gångbara myntet än en gång upphörde att inlösas med lagstadgndt belopp silfver, så skulle räntornes bestämmande i r:dr silfver föga gagna, ty då underläte man visst icke att, lika som förut skedt, att dessa räntor finge efter samma förhållande som förut betalas med sedlar, hvilka lagligen ausågos hafva bibehållit silt gamla silfvervärde, ehuru de i verkligheten ej mera ägde det.
Sålunda t. ex. uppfördes från Konung Carl
IX:s tid till 1776 alla kronans räntor uti daler silfvermyut, men delta oaktadt fingo de oftast inlösas med kopparmynt, som stundom hade eli mindre värde eller med sedlar som någongång icke ägde ^ af silfvermyntets värde. 1776 lät Konung Guslaf III upptaga kronoräntorne i r:dr specie hvilket är alldeles liktydigt med r:dr silfver, men delta hindrade icke att penningeräntorne r:dr för r:dr inlöstes på 1790-talet med r:gdssedlar, och från 1809 till 1834 med försämrade bankosedlar, en försämring eller nedsättning, som man vid realisationen nödgades stadfästa.
Men då jag sålunda delar Hr von Hartmansdorffs tanka, att räntornas bestämmande i r:dr silfver icke skulle uppfylla det åsyftade ändamålet, men endast gifva misstroendet till beståndande! af 1830 års realisation, kan jag deremot icke dela hans tanka, att ett sådant misstroende redan finnes.
Hr von Hartmansdorff har väl anfört, att under 1843 års dåliga konjuncturer, skulle något handelshus hafva uttagit silfver i banken, och insatt detsamma i bankens depositionshvalf, hvarefter depositionsbevis af banken utfärdas.
Möjligen har något sådant enstaka fall för någon mindre summa ägt rum, men man bör väl dermed icke tro sig hafva ådagalagdt, att det innebar ett allmänt misstroende, och ali delta då icke var allmänt, har jag mig så myckel mera bekant, som jag, som den tiden var bankofullmäktig, känner att den 2 Jan. 1843, eller det år, då det förmodade misstroendet skulle varit som störst, hade ett handelshus i banken på räkning inneslående en behållning af 540,000 r:dr b:ko eller mer än hvad vanligen allas enskildta bevillningar utgöra.
Hr Sandströmer, Joh. Peter:
Den första värde talaren har yttrat sin förvåning deröfver, att ett sådant förslag som det ifrågavar:de någonsin kunnat framkomma.
Måhända skall, om icke bans, åtminstone R. o, Ad:s förvåning betydligt förminskas, då jag 12 Den 1 Augusti. härmed får erinra, hurusom framställning om räntornas indragning, mot ersättning till löntagare af kontanta löneanslag, redan år 1828 giordes af vederbör:de collegier, hvilket föranledde K. M. att till Rikets dä församlade Ständer derom aflåta propos.
Uti samma propos. yttrade K.
M. ”att framställningen om de indelta lönings-räntornas upphörande och ingående till Statsverket, emot det att tjenstemännen erhöllo kontanta löner, vore i alla afseeuden en högst nyttig och nödig förbättring i fråga om aflöningssättet för sådane tjenstemanna-korpser som uppburo dylika räntor, samt skulle för landet blifva en af de nyttigaste förändringar som kunde införas”.
Ehuru man vid frågor om den ringaste förändring i det bestående, alltid är färdig, att benämna dylika förslag nyhetskrämeri, förmodar jag likväl, att den tid, då det nu af mig omförmälda förslag framställdes och på nyssnämnde sätt bedömdes, icke skall kunna bebiteras för sådane sympatier.
St. godkände vid 1828—1830 årens riksdag den uti ifrågavande propos. framställda grundsats, men ansågo icke dä lämpligt, att bevilja de anslag sorn erfordrades för tillvägabringandet af då åsyftade nya löneregleringar utan anhölle, att till kommande riksdag propos. derom skulle utarbetas och R.
Vid 1834 och 1835 årens riksdag förklarade K.
M. sig väl fortfarande hysa samma åsigt om oftanämnde åtgärds nödvändighet, men den ansågs då böra uppskjutas, bland annat i afbidande å följderna af realisationen.
Vid 1840 års riksdag framställde K.
M. förslag till landtstatens reglering efter enahanda grundsatts; men detta förslag blef då icke anlaget, emedan till löneförbättringar erfordrades anslag, hvilka R.
St. icke ville bevilja.
Afven vid sista riksdagen förevar samma fråga och R.
St. beslutade de iadelta räntornas indragning.
Det hade då berott på K. M., att sätta detta beslut i verkställighet, såvida sådant med afseende å dervid föreskrifna vilkor jemte andra frågor, som dermed egde sammanhang, funnits lämpligt.
Det torde således icke vara förvånande, att en fråga, som under loppet af 20 år, utgjort föremål för behandling i anledn. af K. M:s och R.
St:s ömsesidiga framställningar, och erkännande af åtgärdens nytta, nu återkommer, för att en gång kunna bringas till slut.
Hufvudfrågan kan enligt min åsigt, betraktas ur trenne synpunkter nemi. i afseende på räntegifvarne, Staten och räntetagarne.
Hvad nu räntegifvarne beträffar så lärer det icke för någon som med ämnet haft att skaffa, vara obekant, att räntegifvarne för närvar:de äro underkastade skyldigheten, alt på löntagarnes reqvisition, lemna räntorna in natura.
Onekligen uppstå häraf liera olägenheter för räntegifvarne, enär det ofta inträffar, att den vara som skall lefvereras, icke är af den fullgoda beskaffenhet, som räntetagaren efter lagens strängaste mening kan fordra, samt räntegifvaren äfven i så många andra hänseenden är beroende af räntetagaren, att följden deraf lått blir prejeri, hvaröfver jemväl klagomål ofta afhöras.
Jag tror och erkänner visserligen, att mången räntetagare icke begagnar sig af denna sin rättighet på ett för de skattdragande tryckande sätt; men så länge rättigheten fin - Den 1 Augusti. 13 nes och det beror af räntetagaren, att begagna sig deraf, är det slumpen, som bestämmer, hvilken som blottställes för ett så beskaffadt förfarande.
Afven om man antager, alt räntegifvarne med största skonsamhet behandlas, förblifver detta räntornas utgörande till räntetagarne alltid betungande, om icke på annat sätt, åtminstone derigenom att räntegifvarne måste vidkännas forsellön, hvaremot om räntegifvarne erlägga sin utskyld till kronan, som afsagt sig rättigheten till forsellönen, de naturligtvis ifrån denna afgift befrias.
På denna grund synes det mig, att de indelta räntegifvarne hafva ett billigt anspåk, alt blifva försatte i samma ställning som de, hvilka erlägga sina räntor till Staten.
Betraktar man åter Statens ställning i frågan, så förekommer först och främst att sättet för de indeldta räntornas utgörande är mindre lämpligt, när det synes vara i sin ordning, att Staten alltid af de skattdragande uppbär deras skattebördor, för att använda dem till dermed afsedda ändamål.
Det är dessutom klart, att det nuvar:de sättet skall i högst betydlig mån inveckla Statens räkenskaper, och fordra en mängd förvaltningar i och för dessa räntors uppbärande och redovisande, hvaremot, om de direkte ingå till Staten, sådana undvikas.
Den tredje frågan är löntagarnes rätt.
Man måste medgifva att om de skattdragande hafva uti förevar:de fall en billig fordran på lindring i deras bördor, och Staten icke blott utan olägenhet, kan den bevilja, utan fastmera deraf har lättnad, så bör förändring ske, ulan afseende på den större eller mindre fördel tjenstemannen deraf kan hafva, likväl förutsatt att icke någon enskild persons rätt kränkes, d. v. s. att icke någon af nuvar:de räntetagare, genom en dylik förändring varder i sin rätt förnärmad.
I sådant afseende hafva komilerade föreslagit, hvad äfven StatsUtsk. tillstyrkt, att hvar och en, som är i åtnjutande af indeldta hemmans räntor, skall, för sin tjenstetid, dervid bibehållas såvida han sådant åstundar och icke heldre önskar uppbära sin ersättning af Staten.
Jag tror för öfrigt att tjenstemännen, om de än vilja bevaka sina egna fördelar, icke böra vara missbelåtne med förändringen helst jag förmodar, att omtankan för deras hushållning sådant fordrar, enär man genom åtnjutandet af indeldt lön icke kan beräkna sina inkomster under året.
Dessa inkomster kunna icke förr än vid årets slut bestämmas och fä icke uppbäras förr än längre fram på det kommande; men äfven då kunna omständigheter inträffa, hvarigenom lönens erhållande fördröjes.
Tjenstemannen blir dessutom tvungen att, för att komma i besittning af sin lön, underkasta sig bäde kostnader och besvär, samt alt inlåta sig i handelsföretag för afyttrande af de räntor som in natura varda erlagde, men härigenom blir han ock, i afseende å sina löneinkomster, beroende af konjunkturen jemte många andra omständigheter.
Sådant kan icke vara önskvärdt; hvaremot, genom antagande af komiterades och ötskts förslag, den fördel vinnes, att tjenstemannen vet hvad han för året har att påräkna i inkomster, och att de utgå på bestämda tider.
Jag kan dessutom icke finna hvarföre, då pluraliteten af landets embetsman åtnjuta 14 Den 1 Augusti. kontanta löner, icke samma aflöningssått skulle med skäl kunna införas för hela tjensiemanakorpsen.
Den kan naturligtvis icke ega några giltiga anspråk på bibehållande af ett löningssätt, sorn Ständerne icke längre finna förenligt med Statens fördelar och de skattdragandes rätt och bästa.
Alt komiterade icke velat kränka någon enskilds rätt, torde bland annat bevisas af deras förfarande i afseende å indelta armeens anslag.
Betänk, upplyser nemi. alt sedan år 1828 förslag blifvit framstäldt om ny lönereglering för indelta armeen, grundad på de indeldta räntornas indragning, hade fråga uppstått huruvida någon reglering af aromens löner skulle kunna ega rum förr än förslaget om de indelta räntornas indragning blifvit afgjord, i anledn. hvaraf K.
M. uti nådigt bref af d. 2 Febr. 1833 förklarade något hinder icke möta af den omständigheten, ”att R.
M. med K.
St. kunde framdeles förordna om indragning lill Statsverket af de armeen anslagna indelta hemmansränlor med kronotionde afrads-spannmäl, samt anslåendet af kontanta löner i stället, enär å ena sidan ett sådant beslut icke kan fattas, utan att lönerne bestämmas till belopp, fullt motsvarande det hvartill räntorna af spannmål vid löneregleringen blifvit beräknade, och å andra sidan vederbör:de embets- och tjenstemän vid ett sådant förhållande skola sakna allt skäl till klagan öfver en så beskaffad förändring.”
Efter tillämpningen af detta K.
M. nåd. förklarande, som utgör grunden för den nu gällande löneregleringen, och hvarutöfver någon laglig rätt icke finnes för n.uvar:de innehafvare, att sträcka deras anspråk, skulle således räntornas indragning kunna verkställas, mot anvisande af kontant ersättning, till de uti nya aflöningsstaten upptagne belopp.
Men då emedlertid erfarenheten ådagalagt, att räntorna lemnat vida större inkomst, än hvartill de blifvit uppskattade, hafva komiterade hemställt, att ersättningen måtte bestämmas efter hvad hvarje korps eller löntagare i löneinkomsten verkligen åtnjutit och om förändringen pä sådant sätt tillvägabriugas, hoppas jag, att man icke må anses hafva velat förminska någons lagliga rätt.
Sedan jag sålunda yttrat mig öfver frågan i allmänhet, anhåller jag alt få besvara några af de här gjorda anmärknme.
Man har sagt, att det förslag, som nu är i fråga icke skulle medföra någon besparing, om det komme till verkställighet.
Om likväl mindre besvär åstadkommes derigenom, att alla kronans räntor i ett sammanhang uppbäras och hvarje löntagare får sin ersättning utan den vidlyftighet, som är förenad med nuvande aflöningssättet, och deraf härflytande serskilda och vidlyftiga uppbördsbestyr och redogörelser; så är det ju klart att derigenom uppstår en förenkling i göromålen, och om så är, blir det väl äfven möjligt, att sedermera minska antalet af de personer som med förvaltningen sysselsättas.
Vidare är det sagdt, att, genom antagandet af detta förslag, kronan måste afstå forsellönen.
Det är naturligt, att så måste ske; ty då kronan år 1830 afstod forsellön för sin behållna räntespannmål, måste samma fördel till— godokomma de räntegifvare, hvilkas räntor genom förändringen framdeles skulle komma att ingå till Staten, helst dessa ränte - Den 1 Augusti. 15 gifvare icke rimligen kunna försättas i annan och särare belägenhet än de öfriga, med hvilka de då blifva jemförliga.
Denna åtgärd blir således endast en följd af föreg:de Ständers beslut.
Man har ock anmärkt, att kronan skulle nödgas göra förskotter.
Härvid får jag hänvisa till hvad komiterade i afseende på verkställigheten af det ifrågavar:de förslaget tillstyrkt.
Komiterade föreslogo nemi., alt lönerne skulle utgå i penningar, och det sätt, att inkomsten af räntorna skulle upptagas efter de sednast förflutna 10 årens markegångsvärde, med forsellön, hvilket i parenthes sagdt, visst icke vore till löntagarnes skada, då man besinnar, att under dessa 10 år priserne i allmänhet varit ganska höga.
Naturligtvis måste, i nämnde fall, kronan utbetala lönerna förr än de räntor, hvilka löntagarne nu sjelfve uppbära, till Staten ingå; men jag får dock fästa uppmärksamheten derpå, att en icke obetydlig lättnad för dessa löneersättningars utbetalning skulle beredas i händelse af bifall lill komiterades särskildt framställda förslag, att en del af uppbörden komme att ombesörjas tidigare, än för närvar:de, så att af hvarje års skatter omkring 1 million statsmedel och hela allmänna bevillningen komme att inflyta under skatteåret, i stället att de nu först påföljande året erläggas.
Derigenom kunde ock riksg:s-kont. komma i tillfälle, att, förr än nu äger rum, utbetala statsbristsumman, och af allt detta blefve en följd, att statsverket icke vore i förlägenhet, att utgifva löneersättningarne qvartalsvis.
Det har blifvit anmärkt, alt kronan skulle hafva svårt, att öfvertaga uppbörden äfven af de indelta räntorna, enär kronan redan nu måste vidkännas svårigheter vid leverering in natura af dess för närvar:de behållna räntor.
Såvida härmed skulle förfaras som hitintills, d. v. s. att de indelta räntorna skulle utgå på samma sätt som nu, med rättighet för räntegifvarne, att uppsäga räntepersedlarne till levering in natura, så är det klart, att, många olägenheter skola uppstå.
Komiterade hafva ock derför anmärkt, att med bibehållande af delta liqvidationssält, kronan skulle underkastas äfventyret, att i sina magasiner få emottaga ett större belopp spannmål än som för närvar:de är förhållandet.
Möjligheten att utföra förändringen beror således på antagandet af komiterades förslag, att alla räntor skola lösas med penningar efter markegångspris, hvarigenom olägenheterne i berörde afseende för framtiden undvikas.
Sedan jag sålunda besvarat de väsendtligaste anmärkmr som emot förslagets hufvudgrunder blifvit anförde, kan jag icke underlåta att emot Utsk:s framställning ang:de sättet för verkställigheten göra den erinran, att om räntorne fortfarande skola blifva löntagarne tillförsäkrade, och endast uppbäras af kronofogdarne, för att sedermera, vid redovisningsdagen, hållas vederborde löntagare tillhanda, en betydlig del af den förenkling, som åsyftats, kommer att gå förlorad.
Detta Utsk:s förslag synes föranledt af farhåga, att, om de indelta räntorna utbytas mot kontanta anslag, indelningshafvarne skulle kunna äfventyra utbekommandet af sina löneanslag.
Jag kan likväl ingalunda anse denna farhå - 16
Den 1 Augusti. ga utgöra ett giltigt skäl för bibehållande af det nuvar:de aflöningssättet, ty samma farhåga skulle väl i sådant fall, med lika mycket skäl, kunna åberopas i afseende å den öfriga tjenstemanna-korpsen, som redan åtnjuter kontant aflöning.