Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad dugligheten beträffar, hoppas jag med Guds hjelp att verket skall prisa mästarn.”
Fru Kathrina nickade vid dessa ord betydelsefullt åt löjtnanten, hvilken, genom denna artiga vändning, kände sig fullkomligt försonad. ”Jag kan undra,” sade han, liksom ingenting förefallit, ”när vi ha vår Arve hemma?”
”Åh, det blir väl hvarken i dag eller i morgon,” menade fru Kathrina och bjöd löjtnanten en pris.
”Han är liksom förhexad i skälskytteriet; men så får han också rätt vackra fyrkar för hudarne, och ståtlig ser han ut, min vackre pilt, då han kommer med sin höga skälskinnsmössa på hufvudet och väskan öfver axeln.
Många gånger, då jag får se honom, kommer mig just tårarne i ögonen.
Han påminner mig lifligt, salig
Arnmans utseende, då han första gången friade till mig.”
”Första gången?” inföll löjtnanten; ”gaf fru syster honom afslag?”
En skär rodnad, som icke tog sig illa ut på gumman Arnmans vänliga ansigte, förrådde minnet af fordna dagars händelser.
”Kära bror, hvar och en har väl haft sina svagheter i verlden.
Det var en tid, då jag i lättsinnighet och oförstånd yfdes öfver den skapnad Gud gifvit mig, och lyssnade på förföriskt prat af granna herrar.
Salig Arnman, som då tagit afsked från flottan och var tullvaktmästare i H–, tycktes mig alltför simpel.
Men vår Herre, som har många ris, straffade min fåfänga.
Jag fick kopporna, ganska svåra, och då var det alldeles förbi med mitt fagra skinn.
När jag först kom upp efter sjukdomen, gret jag ögonen så röda, att jag blef fulare än jag var.
Och sedan gret jag i lång tid ej mindre bittert för det jag blef sittande ensam.
Men, som jag sedan ofta sagt och Gud ske lof alltid tänkt:
Vår Herre är de dårars förmyndare.
Min pröfning var min lycka.”
”Nå, det skall bli roligt att höra, huru dermed förhöll sig!” sade gubben Askenberg och makade sin stol närmare fru Kathrinas.
”Jo, det var en vacker aftonstund; jag mins det så grannt, som om det passerat i går.
Vi hade just råg ute att soltorka, och jag satt på gården och nystade garn, för att på samma gång vakta säden från grannens fyrfotingar och våra egna höns.
Nå, som jag säger – behagar bror inte en pris – så satt jag der och nystade och tänkte att det hade varit mig bättre, om jag icke försmått tullvaktmästarns giftermålsanbud.
Han menade ärligt med mig och skulle säkert lika mycket haft mig kär i min olyckas dagar – bror förstår att jag då ännu ansåg som en olycka att hafva förlorat min skönhet – som i mina bästa solskensdagar.
Men nu voro flera år förgångna sedan dess.
Arnman hade fått en tulljakt och kallades löjtnant och brydde sig visst icke om den, som ej bättre visste skatta sin lycka.
Ja, just så eller så omkring flögo tankarne, då någon sakta bakifrån rörde mig på axeln.
Jag såg mig om och hade så när skrikit högt till i glädjen, då jag fick se salig far stå der så mild i synen och buga sig för mig.
Men med ens for mig i minnet kopporna och den fulhet de qvarlemnat.
’Det var ett nöje att se herr jaktlöjtnanten,’ sade jag, steg opp och neg det djupaste jag förmådde i mitt hjertas stora förlägenhet.”
”’Det var mycket längesedan jag träffade jungfru Dahlstedt,’ sade han; ’jag hoppas allt står väl till!’
Vid de orden hade jag så när brustit i gråt; men jag tog mod till mig och bad honom, i stället för svar, att stiga in.
Far var i verkstaden; men jag skulle underrätta honom om besöket.”
”Nu var då bekantskapen förnyad, och sedan kom Arnman hvar eviga vecka.
Men ehuru kär jag redan då höll honom, emedan jag hade börjat inse hans stora värde, ville jag ändå ej låta honom märka det ringaste; ty ännu var der så mycket högmod qvar att det kostade på att ’bita i försmådd kaka,’ och på det sättet var han länge i ovisshet om han skulle göra andra försöket.
Men slutligen drog kärleken honom så starkt i armen, att han fattade beslut att fria på nytt.
En förmiddag, vid den tiden min far plägade vara i verkstaden, putsade Arnman sig och begaf sig från sitt.
Medan han gick nedför trappan sade han i sitt sinne:
’Om jag först möter en käring, då vänder jag om, ty det bådar otur och förtret; men möter jag en hund, det är lycka, och då går jag fram.’
Och ser nu bror att vår Herre hade sin hand med i spelet.
Gubben hade knappt vändt om första hörnet, förrän borgmästarns store Karo kom springandes emot honom och hviftade med svansen så vänligt och förtroligt.
Med gladt hjerta gick far då öfver kyrkogården och in till vårt.
Nu skall bror vela att jag satt i sidokammarn och siktade mjöl, och hade så oförhappandes kommit att knyta om hufvudet, så att det ej skulle dofta i håret, en gulrosig sidenduk, som Arnman aftonen förut qvarglömt.
Arnman plägade alltid komma om aftonen, då jag hade slutat mina göromål, och derför kan bror tro att jag blef ’kors i bröstet,’ då herr jaktlöjtnanten dristigt stiger in och säger: ’Håll tillgodo, jungfru Majsen!
Duken kläder så väl, att den aldrig borde komma dän.’”
”’Jag ber om ursäkt!’ sade jag och drog duken hastigt från hufvudet, ’det var bara ett misstag; jag tyckte i brådskan att det var fars.’
Men jag var ej van att ljuga; derföre steg mig också skamrodnaden upp i ansigtet.”
”’Kära, lilla jungfru Majsen,’ började han igen och sökte få tag i min hand, som alldeles mjölade ner hans nya svarta kläder, ’Gud gifve jag fick skänka något mera än detta lappri!
Jag vill icke tala om den snön, som föll i fjol, mitt frieri för några år sedan.
Men om jag nu fick bjuda jungfru Majsen min person, och hon toge den tillgodo, skulle ingen vara lyckligare än jag.’”
”Då satt hjertat mig i halsgropen.
Jag tänkte på mitt svåra högmod, på straffet, de stygga kopporna, och Gud vet hvad, och drog mig så i all ärbarhet bakom mjöltunnan, ty jag skämdes att säga ja.
Men salig gubben, som rätt väl såg hvad klockan var slagen, och kom mig allt närmare och närmare, tills, Gud allena vet huru det gick till, han fick mig om armen och, mjölig som jag var, förde mig in i stugan.
Far hemtades, och då han, fick höra hvarom frågan var, tog han af sig nattmössan och sade ’amen,’ och så var allt i god ordning och jag trolofvad.”
”Det der var en riktigt nöjsam historia, fru syster,” sade löjtnanten och strök sig om hakan; ”riktigt nöjsam!
Jag tror nog det var en lycka att den fina jungfru Majsen fick kopporna.”
”Ja men, var det så!
Högmod går för fall; men Gud straffade mig i sin mildhet med den lindrigaste agan.
Efteråt har jag först insett det och kommit till den slutsatsen att någon värre olycka lätteligen kunnat hända mig, om jag ej i så behaglig tid fått de välsignade kopporna ...
Men, herre min fader, jag har ju icke vattnat balsaminerna i dag!
Det må jag ej försumma; ty skulle de dö ut, då vore min dagliga glädje och trefnad borta.”
Och gumman Arnman hastade med ett stort vattenglas till fönstret, för att uppfriska sina älsklingar.
”Jag vill slå vad,” yttrade gubben Askenberg leende, ”att något kärt minne äfven fäster sig vid de der blommorna?
Jag har märkt att fru syster lemnar dem en sorgfälligare vård än deras grannar.”
Gumman Arnman såg vänligt på sin gamle vän, och det låg något obeskrifligt godt, nästan tacksamt i den blick, hvilken sedan föll på de präktiga balsaminerna.
”Jag ser de hafva sin historia – och efter fru syster är i taget att berätta, så låt höra!”
”Åh ja, hvarför icke!
Jag behöfver ej skämmas för min kärlek till dem.
Alltifrån den dag jag fick dem eller rättare deras föregångare – ty dessa ä’ bara afläggare förstås – hafva de burit mig glädje, och mången gång har det varit min tröst att se dem knoppas och blomstra.
Jag har alltid dervid tänkt på den dagen de först prydde mitt fönster.
Ser bror, jag fick i dopet af mina saliga föräldrar namnet Maria Kathrina.
Men i min ungdom, den tid jag ännu icke haft kopporna, och var fjäsad och bortskämd, kallades jag allmänt Majsen och skön Majsen, hvilket jag väl ock kände, fast jag ej låtsade om det.
Men nu hände sig så, att den första af mina namnsdagar, som inföll efter min trolofning med Arnman, var Kathrina.
Salig far kom i god tid på morgonen att önska mig lycka, och hade då under armen en kruka med en hög grann balsamin, omkring hvars stam var lindad en pappersrimsa, som jag ännu i dag förvarar, och på rimsan stod, i en liten rad af grannt målade förgät-mig-ej, namnet Kathrina.
’Jag vet icke,’ sade Arnman, i det han bjöd mig sin gåfva, ’om jag har så dålig smak; men Kathrina ljuder bättre för mina öron än Majsen.
Och om du riktigt håller af mig, så låt mig hädanefter kalla dig så!’”
”Jag förstod nog Arnmans mening, så fin hon var.
Namnet Majsen tyckte han erinrade om den tiden jag var vacker och fåfäng; Kathrina passade bättre efter de nya omständigheterna.
Jag var nöjd med förändringen, föresatte mig i mitt hjerta att alltid göra mig värd det nya namnet; och från den dagen kallades jag aldrig annat än Kathrina.”
”Och syster höll ord,” inföll löjtnant
Pehr med en ton, hvilken vittnade om den rörelse, hvarmed han afhört balsaminernas enkla historia.
”Men nu är det brors tur att berätta,” sade fru Kathrina och upptog den nedfällda stickstrumpan.
”Jag har aldrig vetat hur det bar till att bror kommit att lefva i ungkarlsståndet hela sitt lif igenom?”
”Åh, derom är historien kort,” yttrade den gamle invaliden med ett hjertligt leende.
”I min ungdom hade jag aldrig tid att fria, ehuru jag ett par tre gånger var rätt varm om hjertgropen; och sen jag blef gammal, var det för sent.
Hade jag icke haft min vän Arnmans hus, der jag gick i vinterqvarter, när jag ej längre dugde till tjensten, så hade jag kanske ändå sett mig om efter en beskedlig menniska.
Men det var nu bäst som skedde.
Jag har i fru systers sällskap funnit mig så väl, att jag aldrig saknat någon hustru, hvilken kanske i alla fall icke gifvit mig hälften så god och vänlig omvårdnad, som fru syster gjort.”
”Bror är alltför god!
Det ä’ vi som stå i skuld hos bror,” sade fru Kathrina, högst belåten med den välmenta artigheten.
”Men, min kära löjtnant, klockan har slagit tolf – och ännu ingen dukning!
Bror kan just vara snäll och slå upp bordskifvan, medan jag tittar ut i köket och ser åt om Annika icke bränt vid maten under vårt långa prat.”
– äfven lifvet eger sin försoning ren,
En ringare, den högres stilla förespel.
Utaf de fordna drömmar
Än mången bild sig ter,
Men som i årens strömmar
Försvinner mer och mer.
Hedborn.
Den väldiga ande, hvilken med säkra steg genomgår verlden, delande mörkret och skiftande ljuset, och under sin framfart rubbande alla förhållanden, hvilken öppnar eller tillsluter menniskornas ögon och öfverändakastar bruk och seder, stiftar nya lagar och utplånar äfven de mest inrotade fördomar, tiden, som, med ett ord, förmår allt, hade äfven visat sin makt på den fläck af jorden, hvilken vi känna under namn af Tistelön.
Fem år hade der hunnit gifva sakerna ett annat utseende.
Om vi nu betrakta till exempel denna stupande bergshäll, framför den fordna stugan med sin hoplappade påbyggnad, så finna vi att hällen nu är sprängd, fylld och planerad, hvarigenom han visar sig för den resande som en snygg fyrkantig gård, omgifven af en vacker mur.
Katten, som fordom satt vid det stinkande agnet i hummertinan, sitter nu och solar sig på tröskeln till det nya, granna huset med tre fönsterlufter på hvardera sidan om den utbyggda frontespisen, ur hvars tvenne mindre fönster lätta gardiner af grönt tyg hvifta fram och åter.
Solen, som har så godt om förgyllning åt allting, skiner strålande ned på planteringarne vid husets baksida, hvilka nu dölja den skrofliga grunden.
Allt detta antyder att skälskyttarne, de misstänkta sjöröfrarne på Tistelön – liksom många andra, hvilka dragit nog förmögenhet tillsamman – byggt sig ett hus och nu lefva på god fot, ge socknens fattiga deras bestämda underhåll, kanske ibland en måltid, och visa mot alla, som anropa dem, en vänlig gästfrihet, hvilket välförhållande inom kort förskaffat dem namn, heder och värdighet af hederligt folk.
Sådant var ock förhållandet.
Lurendrejarne hade lagt ned handtverket.
Birgers giftermål med den förståndiga Erika måste nödvändigt åtföljas af en stor förändring i deras lefnadssätt och husliga förhållanden.
Kapten Birger Haraldson var nu den styrande makten.
Gubben hade sitt rum för sig, der han väl stundom hemsöktes af fruktan i afseende på det förflutna lifvet, men oftare öfverlemnade sig åt saknaden deraf.
Hans sysselsättning bestod numera uti det ännu alltid älskade skälskytteriet, samt att leda bergsprängningen, hvilken fortgick för att upptaga beqvämare vägar på den klippiga ön.
Anton lefde äfven hemma.
Hans sinnessjukdom hade med åren småningom aftagit; men hans ungdomskraft var bruten: en tvinande och mjeltsjuk varelse, framsläpade han sitt lif tyst och obemärkt.
Alla försök att upplifva hans håg till något yrke voro fåfänga.
”Jag vill ingenting bli, jag orkar icke,” var hans ständiga svar på alla uppmuntringar.
Hela timmar kunde han sitta sysslolös på bryggan och stirra i vattnet, dit han nedsänkt metspöet, hvilket han vanligen glömde att draga tillbaka.
Stördes han då af någon, spratt han häftigt upp, tog sitt redskap med sig och gick till något annat ställe, der han hoppades få vara ostörd.
Hans uteslutande grubbleri vände sig kring religionen, öfver hvilken han nu ofta talade med Erika.
Men oaktadt den utmärkta aktning och det stora förtroende, han egnade sin svägerska, förmådde hon aldrig tända trons ljus i hans skumma själ, der tviflets mask stundligen allt starkare innästlade sig.
Öfver den stackars Antons tärda ansigte och bleka läppar sågs aldrig sprittningen af en glädjerörelse, och om ett matt leende der visade sig, var det säkert framkalladt af den, som han minst kunde motstå, af den ömsinta Gabriella, hvilken gerna försakade alla nöjen, hon kände, för det största: att roa Anton.
Men Birger och Erika?
Huru såg det ut hos dem?
Såsom man ungefär borde kunna sluta till.
Erika, den goda, förståndiga qvinnan, ledde med lätt och varsam hand den orolige, halfvilde mannen från de sysselsättningar, som fordom fängslat honom.
Birger hade byggt en galeas, hvilken han sjelf förde.
Under hans frånvaro var Erika den verkande kraften inom hushållet på Tistelön.
Ty äfven gamle Haraldson, som mera fruktade än älskade sin son, tordes icke i uppenbar fejd strida mot dennes ögonsten, hans hustru.
Då Birger om hösten återkom, var Erika den första på bryggan att välkomna honom.
Hon hade då alltid verkställt någon inredning i huset eller gjort någon annan förbättring, hvarmed hon kunde öfverraska och fägna sin tacksamme make.
Och Birger var tacksam.
Han hade velat bära Erika på sina händer och akta henne för hvarje den minsta förtret och ledsamhet, till tack för det hon uppoffrat sitt lif åt honom.
Likväl, vare detta sagdt till heder för den menskliga känslan i hans bröst, njöt han aldrig sin lycka fullt eller oblandadt: tärande samvetsqval gnagde på hans lif, och så kärt hemmet var vid Erikas sida, längtade han dock beständigt efter våren, för att genom frisk och kraftfull verksamhet döfva den oro, som aldrig lemnade honom.
Uti Erikas hjerta, templet för en sann gudsfruktan, der en stark och allvarlig förmåga lefde och verkade för det kall, hon iklädt sig, fanns likväl rum nog för en sorg, som icke jordades af hvarken tid eller förhållanden, sorgen öfver att hafva förenat sitt öde med en mördares.
I from undergifvenhet betraktade hon derföre den bittra lotten att vara barnlös.
Hon hade ej hoppats få ega den glädjen att trycka en varelse till moderligt bröst; hon hade ej ens vågat bedja derom, och det fanns stunder, då Erika under stilla tårar erkände att just det, hon sörjde och saknade, var en lycka.
Kunde icke händelsen upptäcka det vid Pater-Noster-skären begångna brottet!
Ångestfullt sammandrog sig Erikas hjerta vid denna tanke.
”Herren gör allt väl,” suckade hon; ”bättre att lida ensam, än se varelser, som vi gifvit lifvet, begråta det som den sämsta gåfva.”
Och sålunda tröstad och upprättad efter de skakningar, hvilka minnet af det framfarna eller fruktan för det tillkommande vexelvis läto henne erfara, framgick Erika stilla på sin väg, välgörande för alla dem, som voro henne nära.
Hon egnade isynnerhet en moders ömma vård åt sin fosterdotter; och Gabriella älskade Erika så ömt tillbaka, att hon ej egde en tanke, som hon ej delade med denna sin andra mor.
Under en qvalmig julinatt sågs en liflig verksamhet inom det nya huset på Tistelön.
Till och med den tröge Anton hjelpte villigt till att bära och ordna sakerna i båten.
Haraldson skulle ut på skäljagt, och Gabriella, som länge bedt att få vara med på en sådan färd, hade ändtligen öfvertalat gubben att uppfylla hennes önskan vid nämnde tillfälle, då den nya båten tillika skulle profseglas.
Erika, som icke gerna lemnade sin älskling, hade beslutit att göra sällskap; och tillredelserna voro således icke få, ty man ernade både frukostera och äta middag på aflägsnare holmar.
Slutligen var sällskapet i ordning och inskeppadt; ty innan soluppgången måste skyttarne ligga dolda på de skär, vid hvilkas branter skälarne uppgingo om morgnarne, för att sola sig.
Gabriella var förtjust.
Hon hade så sällan fått tillfälle att lemna sin ö, att hvarje den obetydligaste utfart fröjdade henne och betraktades såsom ett slags epok i hennes stilla lif.
Erika hade väl ofta tänkt att göra någon förändring i deras enslighet; men alla förslag till umgänge med städerna strandade gemenligen mot hennes egen olust att utvidga den trånga krets, hvarvid hon blifvit van.
Det fanns ock en fin känsla eller kanske blott och bart ett instinktartadt intryck, som afhöll Erika att träda i närmare beröring med menniskorna.
Hon visste att de alla, om slöjan en gång föll, skulle med afsky och förakt draga sig ifrån Gabriella, den enda för hvilken en sådan uppoffring kom i fråga – och hvad var då vunnet?
Skulle ej den stackars flickan i denna händelse känna en smärta mera, den obekantskapen med verlden kunnat bespara henne!
Men å andra sidan var det ej rätt att låta detta unga, lifliga sinne förgäfves längta efter den minsta förändring.
”Jag vill tänka derpå,” sade Erika till sig sjelf eller till sin man; ”vi måste skaffa Gabriella någon passande förströelse.”
Och så tillkom, att börja med, en och annan lustfärd, hvaribland den närvarande äfven räknades.
”Hvad jag är glad!” jublade den unga flickan och hoppade som en liten sylf mellan toftorna.
”Du var riktigt snäll, pappa, som lät mig komma ut och pröfva din nya båt.
Den klyfver böljorna så raskt att jag har min lust och glädje att bara se på den.”
”Men vill du ej se att jag gjort ett litet tält åt dig?” sade Anton och visade på ett uppspändt segel, inom hvars skydd åtskilliga kuddar och täcken lågo i ordning.
”Åh jo, söta Anton, visst ser jag på det också!
Der ska Erika och jag sitta, när solen kommer och skiner hetast på oss.
Men nu är det roligast att vara uppe.
Se, Erika, hafvet blänker så vackert och klart, som vår stora spegel i gästkammarn.
Det är präktigt.
Jag vet icke hvarföre vi icke många gånger förut rest med pappa på skälskytteri – men så vilja vi hädanefter ta skadan igen.”
”Om du alltid fick vara med, lilla Ella, skulle du snart ledsna derpå,” sade Erika.
”Mins du huru du, för ett par år sedan, längtade efter att få dig en liten hage?
Du trodde dig aldrig tröttna att arbeta der, och ingenting kunde vara roligare än att se och vattna de blommor du sjelf dragit upp.
Du mins sjelf huru det gick.
Anton bröt upp åt dig en liten täppa bredvid min, och du planterade der sjelf.
Blommorna slogo ut, och på lång tid kunde du ej lemna dem.
Men du ledsnade snart att ansa din hage, ogräset växte öfver alltsammans, och de stackars rosorna dogo af sorg, emedan du ej mera brydde dig om dem.”
”Ja, men så gaf du mig också bannor ibland, för det jag smutsade ner min klädning!” inföll Gabriella, hvarvid hon riktigt såg ut som en liten Eva.
”Och derföre gick du ej mera i din hage?”
Det låg ett frågtecken i Erikas blick, hvilken alldeles afväpnade Gabriellas fintlighet.
”Jag vet icke,” svarade hon med blyg rodnad på den friska kinden, ”hvarföre det icke alltid blef lika roligt som i början.”
”Om du tänker efter, är det ofta nog så med det goda och angenäma, hvilket dagligen står oss till buds; och det är endast derigenom att man sparsamt njuter sina nöjen, som de bibehålla sitt egentliga värde.
Detta kan äfven lämpas på din önskan att ofta vara med och se skäljagten.
Om du skulle så här stiga upp några nätter i veckan, för att ge dig ut på sjön, blefve det i längden lika tråkigt, som du nu finner det roligt.
Tror du ej det?”
”Jag tror allt hvad du säger, Erika; och i morgon dag vill jag åter börja arbeta i min hage.
Den skall, minsann, icke mera få gå igen.
Men så var jag också bara barnet för två år sedan.”
”Men nu är du stora flickan,” smålog Erika; ”hela tolf åren!”
”Tolf, säger du – alltid säger du tolf: jag blir ju tretton i vinter!”
”Gå in du dansdocka, och lägg dig i huset, som
Anton ställt ihop åt dig,” uppmanade Haraldson, hvilken var rädd att hans ögonsten skulle förkyla sig i nattluften och utomdess alltid kände en viss förtret, då Erika, såsom han kallade det, mästrade Gabriella.
”Nej, pappa lilla, jag slipper ju att lägga mig!
Det är så roligt att se på hafvet.
Ack, den som bara finge se hafsfrun eller en liten grann elfva, det vore något, det!
Har pappa aldrig sett något sådant, då pappa legat ute om nätterna?”
”Åh, jag har både sett och hört något af hvardera i min dar.
Men hafsmannen tycker icke om att en talar om något sådant.”
”Ja, så ska vi låta hafsmannen vara; men elfvorna, de bli visst icke stötta, om vi språka om dem.
Jag mins en saga, som fiskare-Kajsa talte om för mig, då jag var liten.
Den skall jag berätta; ty då jag nu sitter och ser på det klara blå vattnet, faller den mig också klart i hågen.
Vill du inte höra, pappa?”
”Jo, men då!”
Haraldson nickade med hufvudet; och sedan han gjort klart seglet, som han höll på med, tog han opp pipstumpen och satte sig bredvid Gabriella, hvilken mycket belåten började sin historia.
”Jo, det var i utlandet, förtäljde fiskare-Kajsa, en gång en kung, som en vacker qväll hade fått lust att gå till sin badstuga, der han ville sofva öfver natten.
Han tyckte det var så ljufligt att somna och vakna vid böljornas sqvalpande, och det lilla huset var bygdt vid hafvet.
Sedan han länge förnöjt sig med att lyssna på böljornas brusning, somnade han slutligen, men vaknade hastigt, vid det han hörde ett sakta och djupt suckande, liksom af en menniska.
Han reste sig då upp, för han tänkte att det endast var ett spel i drömmen; men då fann han tydligt att någon huttrade och frös utanföre.
Han besinnade sig ej länge, utan sprang till dörren och öppnade den.
Och tänk – då satt der, midtibland skummet, som slog högt öfver trapporna, en jungfru så skön, att kungen aldrig sett hennes make.
Hon hade så långt svart hår, att det räckte henne till fötterna; men ansigtet var så hvitt, som kransen af granna neckrosor, hon bar på hufvudet.
Kungen tyckte det var synd om den stackars jungfrun, som satt der naken och frös i vattnet, och bad henne af godt hjerta att komma in och värma sig i badstugan; och så tog han henne i sina armar och bar henne in, och hon sof vid kungens sida.
Men när morgonen kom och kungen skulle väcka sin granne, fick han se huru hon med flygande hast for ut genom fönstret rakt ned i hafvet, så att vattnet yrde om henne; och då blef kungen med stor skräck varse att hela nedra delen af kroppen var en stygg, slingrande orm, med otäcka fjell.
Och se detta var hafsjungfrun eller elfqvinnan.
Var det ej rysligt, pappa?”
”Värre har jag hört!” yttrade Haraldson, som ingalunda var fri från vidskepelse, i afseende på hafvets befolkning.
”Men det har icke lycka med sig att tala om sådant.”
”Det är ju alldeles oskyldigt,” inföll Erika.
”Jag är säker att Gabriella icke tror på sin historia, utan att hon endast berättat den som en gammal folksägen, hvilken alltid såsom sådan kan vara rolig nog.”
”Skulle jag icke tro den?” inföll Gabriella med en liten förtrytelse.
”Fiskare-Kajsa berättade aldrig andra sagor än dem, som voro sanna; och jag mins nu att det var något mera, som jag glömde.
Hafsjungfrun kom det följande året tillbaka med en liten flicka, kungen tog emot skänken och kallade flickan Skulda; men hon gjorde sedan stor sorg och många olyckor i landet, och det var för det att hon hade en hafsjungfru till mor.
Utomdess hade fiskare-Kajsa sjelf många gånger sett både hafsfrun och elfvorna, då hon om natten legat på sjön och fiskat.”
”Och hon var väl då så förtrolig med dem, att hon ej var rädd?” frågade Erika leende.