Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
George Sand har gifvit ett beundransvärdt svar åt sådana sofister, då hon säger: “ IIest imbécile de dire: Votre idée est tres belle, mais elle est impossible.
Si elle est belle, il est impossible qu ’ elle ne soit pas possible.
" * Huru kom då England att bilda ett undantag?
Politisk ekonomi är en vetenskap, som i sjelfva verket existerar blott sedan litet mera än ett århundrade.
Våra förfäder lefde i en bedröflig okunnighet derom, och om de dock befunno sig väl, såsom ofta blifvit framhållet, så berodde detta derpå att lefnadsvilkoren voro helt annorlunda och kampen för tillvaron icke så skarp, emedan nämligen landet var mindre tätt befolkadt, tack vare de farsoter genom hvilka lederna glesnade.
Det var 1752, som David Hume lade grunden till denna vetenskap genom utgifvandet af sina snillrika afhandlingar om “ Commerce “, “ Balance of Trade “ m. fl.
De slutsatser, till hvilka han kom, voro i sjelfva verket nästan fullständigt öfverensstämmande med de åsigter som hyllas af de mest avancerade nationalekonomer i våra dagar.
Tjugofyra år senare offentliggjorde Humes vän Adam Smith sitt stora verk “ The wealth of nations " och nästan samtidigt banades vägen i Frankrike af Quesnay och Turgot.
Huf-vudföremålet för Smiths verk var att belysa, hvilka grundsatser naturen sjelf på förhand nedlagt hos menniskorna för en småningom försiggående ökning af det nationela välståndet, samt vidare att ådagalägga huruledes den bästa utväg för ett folk att hinna till storhet är att iakttaga den ordning som naturen sjelf utstakat, derigenom nämligen, att man låter hvar och en, så länge han håller sig inom lagens råmärken, fullfölja sina egna intressen på sitt eget sätt samt inlägga sin yrkesflit och sitt kapital i den stora täflings-kampen med sina landsmän.
Hvarje nationalekonomiskt system, som antingen söker att genom utomordentliga uppmuntringar uppdrifva någon
* Det är enfaldigt att säga: Er idé är ganska vacker, men den är outförbar.
Om den är vacker, är det omöjligt att den icke sknlle vara möjlig.viss industri och förskaffa den samma ett större kapital än hvad samhället naturenligt skulle deri insätta, eller också genom utomordentliga inskränkningar söker beröfva någon viss industri en del af det kapital som eljest derpå skulle användas, motarbetar i sjelfva verket det stora ändamål, som meningen var att befordra.
Här möter oss redan hos Adam Smith frihandelns stora grundprincip, d. v. s. fri och oinskränkt täflan, naturlig utveckling af industri och företagsamhet, utan inblandning och utan begränsning.
Sålunda grundade Adam Smith den nationalekonomiska skola, hvars praktiska representanter Richard Gobden och hans vänner blefvo mer än temtio år senare.
Rätt lustigt är dock att läsa, att ehuru Adam Smith var så viss i sitt sinne, och ehuru han kunde bibringa andra en så djup öfvertygelse, han dock ingalunda var säker på sin teoris praktiska framgång.
Han skrifver: “ Att vänta, att frihandeln någonsin skulle bh fullständigt införd i Storbritanien, vore lika orimligt som att vänta att en Oceana eller Utopia någonsin der skulle grundas.
" En apostel bör dock icke slå kallt vatten på sina lärjungars nit.
Ingen skulle väl i våra dagar vilja förfäkta en trosbekännelse, om hvars sanning han vore öf-vertygad, på samma gång som han ansåge dess seger absurd.
Men kanske är det frihandelns oberäknade seger öf-ver de oändliga svårigheter Adam Smith förutsåg, som bidragit, lika mycket som något annat, att gifva filosofer och siare i våra dagar en så sangvinisk tillförsigt till framtiden.
Till en början hade emellertid Smith blott få lärjungar, och hans idéers framgång hämmades genom de politiska tilldragelserna, främst bland dem genom franska revolutionen med sina förskräckliga öfverilningar, sina galenskaper, brott, vilda läror och ofruktbara experiment, hvilket allt slutade med en oundviklig reaktion och militärdespotism.
Det var 1815, en af de värsta författningar, som i England någonsin skrifvits, blef gifven.
Detta var spanmålslagen, hvilken förbjöd införsel af utländskt hvete, ända till dess det gällande priset i Ertgland stigit till 80 shillings för enfjerding.
* Detta pris var ungefär detsamma, som om en limpa, hvilken nu betalas med fyra pence, skulle kosta 1 shilling 4 pence.
Spanmålslagen var en följd af franska kriget.
De herskande klasserna i England lade beslag på den reaktion i uppfattningen, Lsom väcktes genom franska revolutionens utsväfningar, nämligen i syfte att dölja den verkliga meningen i denn % tilldragelse och att väcka misstro till de grundsatser om folksuveräniteten, hvilka den förkunnade.
De hade inför sig ett folk bragt i vanmakt och förnedring genom årslånga krigsförödelser och utpressningar; och då man fann, hvilken utsigt till prisfall för landtman-naprodukter, freden öppnade, då företog man sig att genom en parlamentsakt förlänga den genom kriget åstadkomna, konstlade bristen och på detta sätt fingo de besutna klasserna bibehålla hvad fördelar de vunnit på hela folkets bekostnad.
Men resultatet var ock oundvikligt.
Erfarenheten är en hård läromästare, men den snabbhet, hvarmed * dess lärdomar kunna inhemtas, står icke alltid i förhållande till dess hårdhet.
Sannerligen, om protektionism kunde göra ett folk lyckligt och blomstrande, så skulle England i början af vårt århundrade hunnit zenit af sin lycka.
Det egde allt hvad en nation någonsin kan hoppas att få glädja sig åt i prohibitivistisk väg.
Hvarje införselsartikel var belagd med umgälder, till hvilkas indrifvande tullkammare upprättades i hvarje del af riket, ända ned till de minsta fisklägen.
För en kostnad, som i åtskilliga fall öfversteg den summa som deraf skördades, underhöllos en mängd tullkamrar med kommissarier, kontrollörer, skrifvare o. s. v. Dessa afgifter voro än lämpade efter värdet, än en gång för alla bestämda; någon gång egde båda beräkningsgrunderna tillämpning på samma artikel.
Åtskilliga af dem voro i vissa fall olika, i det de stäldes högre för produkterna från somliga land och lägre för andra.
De vexlade i taxan på de mest nyckfulla
* En Qerding (quarter) motsvarar elfva kubikfot, eller enligt gammal räkning omkring tv&amp; tunnor.
Red: s anm.och oberäkneliga sätt, liksom om de uppkommit af en slump eller af lottdragning.
De officiela formerna hade att kämpa med ständiga svårigheter och medförde oemotståndliga frestelser till underslef och mutor.
Följaktligen blomstrade smugglingen, afgifterna undvekos i stor skala och inkomsten bortstals.
Det var en monopolets despotism, som mildrades ensamt af smugglarne.
Etø parlamentsledamot väckte en gång kammarens löje genom att utbreda sin bomullsnäsduk med orden: “ Här är en utländsk vara, som är alldeles förbjuden.
Nästan * hvar och en af er har en dylik otillåten artikel i sin ficka.
Detta om protektionismen.
" Alla möjliga påfund användes för att få utländingen att köpa af England och för att hindra England att köpa af honom.
Detta kallades att “ låta handelsvågen luta till Englands förmån.
" Och England var icke det enda land, som jägtade efter “ handelsvågens " bedrägliga fantom.
Alla andra land begagnade samma utvägar för att hinna till samma mål.
Alla försökte att sälja mycket och köpa litet; att faktiskt hinna derhän, var en fullständig omöjlighet.
Och hvarje folk hoppades att denna imaginära tyngd i vågskålen skulle utbetalas i guld.
Hvar och en tittade enfaldigt efter en årlig tribut i guld- och silfver-tackor från hvar och en annan.
Naturligtvis blef drömmen aldrig förverkligad och kunde aldrig blifva det.
Den enda praktiska följden af det framgångrika försöket att köpa litet, var det ej önskade resultatet att man sålde precis lika så litet, och sålunda blefvo de substantiela fördelar, som en fri handelstäflan skulle hafva skänkt åt alla, tillintetgjorda genom det onyttiga och befangda försöket från hvarje land, att erhålla någon viss fördel på de andras bekostnad.
Och afsedt från allt annat, hvilken handel, hvilket land kunde trifvas under städse återkommande, ytterligt gående vexlingar i priset pålifsmedel!
Ty spanmålslagen af 1815 modifierades men förvärrades i sjelfva verket genom en vexlande skala, så att priset på hvete alltjemt förändrades.
Det var i sanning en onaturlig och olycksalig ställning, ty om folket skulle njuta af öfverflöd,så skulle de smärre jordbrukarne gå under; och om de se-nares ställning blefve blomstrande, var det en nödvändig följd att folket måste svälta ihjäl.
Och folkets ställning under dessa år var verkligen beklagansvärd.
De hade att lida af arbetslönernas låghet och lifsmedlens dyrhet, af dåliga, med hårdhet administrerade lagar, samt af täta, plötsliga och obefogade vexRngar i arbetsefterfrågan.
Politiskt missnöje, förrådande sig i tillfälliga uppror, våldsamt och blodigt undertryckta, var i svang i hela landet.
Men inom den lagstiftande församlingen hördes dess röst föga, ty det var icke folket, utan en klass, som då representerades i parlamentet.
Från 1829 till 1832 togs det allmänna intresset helt och hållet i anspråk af de brännande frågorna rörande katolikernas emancipation samt parlamentsreformen.
I december 1832 upplöstes parlamentet och nya val egde rum under alldeles nya förhållanden, i synnerhet under förberedelserna till reformbillen.
Härmed öppnades en ny æra.
Men från att vara dålig, blef ställningen i landet härunder än värre.
1838 hade hvetepriset stigit till hungersnödstaxa, der fun-nos alla utsigter till en våt höst, inkomsterna aftogo, deficit blef ett allmänt gängse ord, pauperismen var i tillväxt, och fabriksbefolkningen i Lancashire fann för sig omöjligt att existera, eftersom egendomsherrarne höllo ett onaturligt pris på de enklaste lifsförnödenheter.
Då inträffade något som icke är ovanligt i Englands offentliga angelägenheter, men söm gör dessa ensamt stående i jemförelse med andra nationer.
Det är en verkligt engelsk metod, ett fritt folks metod, med frihet att tänka, tala och handla så som man sjelf för godt finner.
Enskilda personer kommo till hjelp, ett litet men verksamt sällskap bildades, som först genom folklig agitation, derpå genom tapper parlamentskamp angrep och förstörde de monopol, genom hvilka nationens materiela tillväxt så länge hade blif-vit hindrad.
I oktober 1838 sammanträdde sju obekanta, dittills alldeles icke inflytelserika män på ett hotell i Man-chester och bildade en förening mot spänmålslagarne (Anti-Com-Law-League).
De erhöllo snart flera i sitt förbuqd; bland dem Richard Cobden, hvilken från detta ögonblick bestämdes att taga den mest framstående del i alla öfver-läggningar och åtgöranden.
Vi måste nu göra ett afbrott i vår framställning, för att egna ett ord särskildt åt denne märkvärdige man, en af de mest oegennyttiga och uppriktiga filantroper, af hvilka något lands statsmän kunna berömma sig.
Richard Cob-den föddes i en liten by i Sussex, i juni 1804, under, samma årtionde som såg lord Beaconsfield och Gladstone födas.
Af dessa tre män uppträdde Gobden under de minst gyn-samma omständigheter och bestämdt med den minsta ärelystnaden.
Vid en jemförelse nådde han alltså de största resultat, ty han åtog sig att vara sakförare i en fråga som icke till sin förmån hade något annat än den logiska följdriktigheten, och han fick upplefva att se sina önskningar antagna af de parlamentariska hufvudmännen inom alla partier.
Hans fader var en mindre landtbrukare, en odåga som förstörde sig sjelf och som äfven skulle hafva förstört sin familj, om han kunnat.
Gossen Richard fick ingen uppfostran, värd detta namn, och sattes 15 år gammal i en Londonaffär.
Här arbetade han oafbrutet, ersatte genom egna ansträngningar hvad som förut brustit honom, och detta med sådan framgång att i sitt tretionde år var han både en beläst man och chef för en blomstrande Manche-steraffar.
Ingenting är enligt hans biografs framställning märkligare, än att af hans bref se huru snabbt hans karakter utvecklade sig och mognade, från den naturliga och helsosamma egoismen hos den unge mannen, som skulle förtjena sitt bröd, till den ädle medborgarens vidsträckta intressen och höga allmänanda.
En kort tid derefter hade han redan sysselsatt sig med ekonomiska problem, hade skrifvit några märkliga politiska broschyrer och företagit resor i afsigt att vidga sina vyer.
Icke heller voro frihandelsidéerna nya för honom.
År 1834, i ett bref från Schweiz,skref han: “ Folket i detta land är enligt min föreställning det bäst styrda och derför det mest gynnade och lyckliga i verlden.
Det är den enda regering, som i sitt land icke hal * någon tullkammare, och tack vare frihandeln gifves det knapt någon gren af fabriksindustri, som icke i en eller annan trakt af landet finner för sig ett tacksamt fält.
“ Cob-den hade redan före 1838 formulerat sin öfvertygelse, att individens, nationens och alla nationers intressen äro identiska, att de särskilda intressena äro ett helt som måste stå i öfverensstämmelse med sedlighetens högsta bud.
Med denna öfvértygelse var en ekonomisk sanning vunnen, af samma värdighet och lifskraft som en sedlig lag, och i stället att förblifva en ofruktbar lära af förståndet, blef häraf en lefvande kraft, egnad att röra menniskors hjertan och samveten.
Han insåg äfven, att ända till dess den borgerliga klassen i Europa kan lära sig att intet land.
kan vara fritt förr än folkets intressen äro tryggade genom fritt byte, skall man hafva att välja mellan de rivaliserande ombytena af autokratisk och socialistisk oordning.
Sådan var den man och sådana hans åsigter, hvilken nu stod i begrepp att lägga hela tyngden af sin energi och sin brinnande entusiasm i föreningen mot spanmålslagarne.
Den franske nationalekonomen Bastiat, som gaf sina landsmän en framställning af den stora agitation, hvari Cob-den en gång intog en framstående plats, har med rätta påpekat att benämningen Anti-Corn-Law-League gaf utlän-dingar en otillräcklig och inadeqvat föreställning om dess syfte, dess djup och dess besjälande egenskap.
Spanmåls-lagame blefvo första föremålet för angrepp, derför att de utgjorde den mest brännande frågan och på samma gång stödet för hela byggnaden af lagliga monopol.
Men, såsom Bastiat riktigt anmärkt, “ ehuru stridens hetta tycktes koncentreras i frågorna om taxering och tullkamrar, så var det i sjelfva verket en fråga mellan monopol och frihet, aristokrati och demokrati — en fråga om likställighet eller olikställighet i fördelningen af det allmänna välståndet.
" Kam-pen, som på sina tidigare stadier blifvit förd uteslutande mot spanmålsmonopoiet och som betraktades såsom en kamp för lifsuppehället, blef på sina senare utvecklingsskeden en fråga om frihandel i allmänhet.
Målet för frihandelspartiet, sådant det representerades af föreningen mot spanmålslagarne, var undanrödjandet af alla införselsumgäl-der, bland hvilka tullen på utländsk spanmål endast var en.
Denna sistnämda utvalde de till särskildt föremål för sina angrepp, icke derför att den företedde någon egendomlighet i princip, utan derför att den var den mest vidsträckt orättvisa, den mest allmänt skadliga och på samma gång den som kraftigast försvarades af alla protektionistiska intressen.
Föreningen mot spanmålslagarne var faktiskt en förening mot monopolen, och hvad Cobden personligen beträffar var det aldrig något annat.
Disraeli sade en gång, att frihandeln icke var en princip, utan ett medel.
För Cobden var just motsatsen sann: frihandeln var icke ett medel, utan en princip.
Han kämpade för billigt brödpris derför att han ansåg det såsom ett oundgängligt vilkor för so^ cialt framåtskridande, lika så mycket i sedligt och intellektuelt som i materielt afseende.
För honom var det blott en del af ett stort helt, ett rättesnöre för en allmän förbättring i de menskliga vilkoren.
Vid föreningens första möte påyrkade Cobden att en petition till parlamentet skulle inlemnas i dess namn; han påpekade deruti de bedröfliga resultaten af de gällande la-garne samt lade kammaren på hjertat att i den fullständigaste utsträckning befordra frihandelns sanna och fredstif-tande grundsatser.
Påföljande januari förklarade sig föreningen besluten att agitera för en penningesubskription.
Cobden fålde då ett af dessa uttryck som äro egnade att gripa menniskors sinnen i de ögonblick då de äro mogna för handling.
“ Låt oss “, sade han, “ insätta en del af vår egendom för att rädda återstoden från konfiskering.
" Inom en månad voro 6,000 p. st. tecknade, förelöpare till många tusental.
Filialer af föreningen upprättades i hvarje han-delsstad i riket, och af dem valdes sedan ombud till att öfverlemna saken åt parlamentet.
När de först,talade härom med en framstående medlem af aristokratien och meddelade honom att de kommo för att begära ett omedelbart och fullständigt upphäfvande af spanmålslagarne, svarade han: “ ni kan snarare vända upp och ned på konungariket, än genomdrifva detta.
“ Men de delegerade, bland dem Cobden, voro icke män som läto skrämma sig.
De förde sin talan inför ledande medlemmar af kammaren och när kammaren vägrade att höra dem, sade Cobden på ett offentligt möte: “ De delegerade hafva erbjudit sig att upplysa kammaren; kammaren har vägrat att emottaga upplysning.
Men kammaren måste bli upplyst, och det giltigaste och kraftigaste medlet är att upplysa nationen.
" Ytterligare insamlades penningar af föreningen och inom kort utgafs i Manchester första numret af Anti-Corn-Law Circular, som i egenskap af organ för rörelsen hastigt erhöll en spridning af 15,000 exemplar.
Förutom denna publikation, som utkom hvarje vecka, sprid-des talrika småskrifter i tio tusentals ex. Och eftersom många antogos vara villiga att lyssna, hvilka icke kunde förutsättas bry sig om att läsa, beslöts det att inverka på dem genom föredrag, hållna i alla delar af riket.
Föreningens styrelse hade icke ringa svårighet att förskaffa sig personer som voro driftiga och påpassliga, på samma gång som de med omdöme och kraft kunde vända sig till sina, åhörare.
Emellertid lyckades man finna sådana missionärer, de gjorde god tjenst och några af dem förvärfvade sig en betydande oratorisk skicklighet och förmåga i att afslöja spanmålslagarne samt framställa de bländverk hvilka sprid-des af protektionismens målsmän.
De blefvo instruerade att inverka på folket förmedelst den obillighet som gjorde sig gällande i lagames tillämpning och att uppmuntra sina åhörare genom den goda sakens synbara framåtskridande samt genom vissheten om ett slutligt upphäfvande; men framför allt fingo de förmaningar att icke väcka förargelse /
mot individer och att tvärtom tillhålla alla åhörare att icke på något sätt störa det allmänna lugnet.
Naturligtvis rönte föreningen motstånd af alla som voro på något sätt intresserade i protektionismen: af tories, af egendomsherrarne, af den förmögnare aristokratien.
För sin styrka stod emellertid agitationen i mycken tacksamhetsskuld till den opposition hvarmed den sammandrabbade.
Gent emot mångahanda ooh mäktiga inflytelser, var det blott en handfull energiska män, som företog sig att angripa lagen: män af stark vilja och brinnande håg, men utan yttre anspråk.
De kände kraftigt orättvisan i ett protektionistiskt system, som på alla håll ledde till elände, och genomträngda af det heliga i sin sak föraktade de hvarje olycksprofet, ehuru en fruktansvärd slagtordning af öfvermäktiga visade sig inför dem.
Särskildt Cobden var icke i förlägenhet.
Han manade styrelsen att icke göra något närmande till det protektionistiska partiet i syfte att öfvertyga dem om deras villfarelser, eftersom detta blott skulle bli bortkastad tid och möda.
Han sade: “ Låt oss fraternisera med den förståndiga delen af handelsklassen och vädja till deras börsar, och våra politiska motståndare skola säkert icke underlåta att läsa hvad vi hafva att säga. “
Vi gifva ett pfof på den uppmaning, som af föreningen riktades till landets valmän; den visar af hvilken beskaffenhet vapnen voro.
“ Ni är en valman.
Åt er är rättighet lemnad, att välja lagstiftare.
Detta är ett anförtroende af andras goda, och på den riktiga eller oriktiga utöfningen af detta förtroende beror lycka eller elände för millioner af medskapade varelser.
Vid nästa parlamentsval är ni berättigad att välja mellan en bread taxer (en som beröfvar folket föda) och en kandidat som vill hindra att man beskattar fattigmans limpa.
Valet ålägger ett förskräckligt ansvar.
Betänk er, allvarligt och omsorgsfullt, innan ni afgör.
Undersök betydelsen af hvad som nu lägges i edra händer.
Ni kan icke skylla på okunnighet, sedan undervisning blifvit er fritt skänkt.
Komihåg, att ni skall afgöra mellan välstånd eller brist, mellan trefnad eller elände, mellan helsa eller sjukdom, mellan lif eller död för många tusen odödliga varelser.
Kom framför allt i håg, att ert beslut skall minnas deruppe och att ni skall aflägga räkenskap för ert votum inför den fruktansvärda domstol, der alla menniskor skola dömas, icke efter sin bekännelse, icke efter sina böner, men efter de saligas ord: “ Jag var hungrig, och I gåfven mig att äta. “
Den religiösa tonen i detta upprop, så väl som några flera af föreningens skrifter, bära vitnesbörd om det synnerligt stora allvaret och värdigheten hos dess ledande andar, och förklara lätt den kraftiga verkan de utöfvade på hela landets mera sansade klasser.
På detta sätt väcktes öfver allt i landet en kritisk anda, och hos den stora och vanligtvis tröga massan vann den öfvertygelsen snart insteg, att rikets välfärd kräfde upp-häfvandet af spanmålslagarne.
Det antagna systemet att upplysa nationen bar frukt, och genom de oupphörliga ansträngningar som utvecklades af frihandlarnes centralkomité i Manchester, bragtes den stora massan af engelska folket
— som är svår att sätta i rörelse, men oemotståndlig då den en gång är försatt deruti — först till eftertanke och sedån till handling rörande ett ämne af så genomgripande betydelse för hvarje familj i landet.
Rörelsens ledare visade sig sannerligen konsterfarna i sättet att förvandla en minoritet till majoritet.
För att besegra den parlamentariska förhärdelsen, vände de sig till parlamentets konstituerande element.
De vädjade från allmänhetens representanter till allmänhetens samvete.
På detta sätt blef den allmänna opinionen lugnt, oupphörligt och säkert genomsyrad af de nya lärorna, och allmänna opinionen är en makt som till och med autokratiska samhällen måste erkänna och som under representativa styrelseformer är oemotståndlig.
En undersökningskomité tillsattes redan 1840 i underhuset.
Den visade, att då inkomstskatter gifva regeringen hvad de taga från allmänheten, så gifva skyddstullar hvad de tagafrån allmänheten åt ett begränsadt antal enskilda affärsmän, och under dessa förhållanden draga de kapital och arbete från en lönande till en fördertlig användning.
Denna framställning väckte till en början föga uppmärksamhet, ännu var den det första halfofficiela erkännandet, så mycket mindre farligt för jordegarne, som det i allmänhet blott upptog artiklar som voro föremål för skyddstull samt icke riktade något specielt angrepp på spanmålslagarne.
Denna komité var utan fråga resultatet af föreningens outtröttliga ansträngningar.
Hvarhelst ett föredrag anordnades, skockade sig åhörare, och det är intressant att följa den småningom försiggående förändringen i folkets uppfattning, från uppmärksamhet till undersökning och från undersökning till öfver-tygelse.
Det är alltså iögonfallande, huru felaktig den föreställningen är, som råder här och der, särskildt på kontinenten, att det engelska godkännandet af frihandelssystemet berodde icke på en långsamt mognad och jemn utveckling i eftertanke och grundsatser, utan i stället på plötsliga intryck, framspringande ur en plötslig olycka; att, med ett ord, engelska frihandelspolitiken var ett resultat, icke af föregående öfvertygelse, utan af omedelbar nödvändighet, hvilande på den irländska hungersnöden 1846.
Jag hoppas, att jag tydligt visat huruledes, åtskilliga år före denna oförutsedda och beklagliga tilldragelse, en stor förening af dugliga, upplysta och allvarliga män, djupt öfvertygade om sanningen af frihandelsgrundsatserna, hade gjort dem populära genom att tolka dem, och hade sålunda hos de ledande statsmännen åstadkommit en kritisk anda, som slutade med deras omvändelse.
Och, såsom en sakkunnig auktoritet yttrat, “ äfven förutsatt att, genom ett upphäfvande af logikens lagar, våra frihandelsgrundsatser, som voro nära mogna 1845 * verkligen ledde sitt ursprung från den irländska olycka, som inträffade året derefter, än sedan då?