Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förklarar öppet, att jag för bestämmandet af coursell endast afsett. den vid första vexlingsdagen gällande; men då detta kunnat så missförstås, önskar jag, att det ur protocollet måtte utgå, hellre än att qvarstå såsom frö tiil ytterligare förvillelse.
Jag slutar, mina Herrar! med den förklaring, att, så länge i83o års reglering qvarstår, misstror jag realisationen och fruktar att försvaga dess garantier.
Min tro kan fela, men ännu är den icke rubbad, och måhända kan den dag inträffa, då jag från samma rum skall återkalla i edert minne mina aningar om rubbning uti myntets värde, vare sig till fall eller en genom Statsskuld och höjda skatter möjlig myntförbättring.
Hr Nordenanckar anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af K. M:s HofCanceller, hvilka aflemnade nio K.^Mts Nåd.
Propositioner och Skrifvelser till Rikets Ständer.
I anledning af K. M:s Skrifvelse till R.
St. angående tiden för utvexlingens början utber jag mig att till det myckna, som blifvit ordadt i ämnet, få framställa min åsigt derom Hvarefter Hr Hegardt uppläste följande:
Då vid sisth Riksdag R. St., uppå Konungens anmaning, togo i öfvervägande den vigtiga frågan om myntbestämning
Den ao Februarii f. m. ii och realisation, voro alla — eller sade sig vara— ense derom, att laglig ordning och stadga uti Rikets Penninge- och Banco-Verk borde återställas.
Meningarnas strid angick och kunde endast angå grunderna för myntbestämningen, sättet och medlen samt tiden för realisationens verkställighet.
Härom kunde striden föras — och jag vill gerna tro, att den fördes — med lika rent uppsåt å ömse sidor.
Ämnet var vidt omfattande och inveckladt, upplysning och ledning för omdömet behöfdes.
Efter långvariga öfverläggningar afgaf sammansatta Statsoch Banco-Utsk.
Utlåtandet JV:o i, i anledning af K. M:s Nåd.
Skrifvelse till B.
St. af d. 26 Nov. 1828, angtde myntvärdets upprätthållande, ett Utlåtande, utmärkt af sakkännedom, grundlighet och klarhet i framställningssättet.
Om grunden för myntbestämningen hade man inom Utskottet varit och blef inom RiksSt. tern ligen allmänt och lätt öfverens; men då nu fråga uppstod om sjelfva realisationen, sättet och tiden att verkställa den, visade sig snart en skiljaktighet i tänkesätt, som gaf anledning att förmoda, att nitet för myntbestämningen hos många varit ensidigt och härledde sig från afsigten att sätta en gräns blott för sedelvärdets möjliga stigande och icke tillika för dess ytterligare försämring.
De som skärskådade saken från båda sidor, som trodde, att myntbestämningen borde i möjligaste måtto afse och göra lika rätt åt de hvarandra motsatta interessen och anspråk, emellan hvilka den skulle medla och blifva ett föreningsband, yrkade på realisationens skyndsamma verkställighet, visade vådan af en längre tidsutdrägt dermed och isynnerhet angelägenheten att ovillkorligen bestämma tiden för silfverutvexlingens början.
Betänkligheter och farhågor anfördes häremot.
Man föregaf nödvändigheten af en större proportion emellan Bankens redbara fond och sedelstocken; och hvad tiden för utvexlingens början beträffar, tyckte man tillstyrkandet i Stats- och BancoUtsk:s första Utlåtande icke vara nog obestämdt; man gjorde det uti svax-et på återremissen ännu obestämdare, och det oaktadt med uttryckt önskan och förhoppning, och nästan befallning, att den fastställda proportionen skulle vara uppnådd och alla åtgärder till realisationens företagande fullbordade inom 1831 års slut.
Följderna häraf förutsågos af flera.
För min del underlät jag icke att derpå fästa uppmärksamheten, och reserverade mig mot beslutet att, efter fastställd myntbestämning, till en oviss eller aflägsen framtid uppskjuta utvexlingen.
Jag yttrade den mening, att utvexlingen, utan någon vidare förstärkning af Bankens silf— verfond, kunde och borde företagas; att
Bankens förmåga att oafbrutet fortsätta inlösningen af sina sedlar, eller realisationens bestånd, vida mindre berodde af den redbara fondens förhållande till sedelstocken, än deraf, att Bankens rörelse och functioner samt förhållanden till Staten och All - I li Den ao Februarii t m. mänheten bestämdes och ordnades enligt sådana grunder, som för dylika inrättningar måste följas, så vida de skola kunna äga bestånd.
Men det förblef dervid.
Man fastställde en proportion af 5 till 8 emellan redbara fonden och sedelstocken, innan utvexling fick börjas.
har jag aldrig kunnat utröna; om icke, emedan den då var såsom 4 till 8.
Hade den varit såsom 5, troligen hade man då fordrat, att den skulle blifva såsom 6 till 8, o. s. v.
Under dessa förhållanden tillkommo lagarna angrde myntbestämningen och för R.
Snart fyra år hafva sedermera förflutit.
Det dermed åsyftade ändamål är beklagligen ännu icke vunnet; men lagarna bestå, och på det deras ändamål måtte vinnas, äro R.
St. nu församlade.
Lagar kunna, säger man, ändras, upphäfvas af samma magt sorn stiftat dem.
Men lagen, angrde myntbestämningen, innehåller ett af R.
St., Svenska folkets Representanter, gifvit högtidligt löfte och försäkran till alla dem, inom eller utom Sveriges landamären, hvilkas rätt det angår, vare sig såsom innehafvare af Bankens sedlar, eller såsom fordringsägare eller gäldenärer efter förskrifningar och contracter i nämnde mynt.
Detta löfte, väl icke mindre bindande derföre, att det ikiädt sig formen af lag och på löftesgifvarens egen anhållan vunnit helgden af Konungens bekräftelse; ett sådant löfte kan icke ändras eller brytas, utan alt, efter mitt begrepp, bryta Svenskmannatro.
I detta hänseende, eller från denna synpunkt betraktad, bör således lagen angående myntbestämningen icke kunna förändras eller ens fråga derom väckas, äfven om dess verkställighet skulle medföra verkliga, högst betungande uppoffringar och olägenheter, sådana som andra länder, t. ex.
Danmark och Norrige, måst vidkännas för återupprättandet af deras djupt förfallna Penninge- och Banco-verk.
Detta är ingalunda här förhållandet.
Här erfordras inga andra uppoffringar, än att öfvergifva villfarelser och fördomar samt kanske några egennyttiga speculationer på myntvärdets omvexlingar.
Lyckligtvis har äfven uppskofvet med realisationens verkställande, ehuru skadligt i och för sig sjelft, emedan Sverige derigenom några år längre saknat fördelarna af ett rättsén ligt och stadgadt penningeväsende, dock på intet sätt rubbat de förhållanden, på hvilka myntbestämningen grundades.
En värd Talare har förut bevisat, huru föga eller alldeles intet vexelcoursens, i det hela, obetydliga ornvexlingar på dessa förhållanden inverkat.
Ilan har ock till deras rätta halt och värde uppskattat de invändningar och farhågor, hvarmed man så länge motarbetat och ännu torde söka att motarbeta realisationens verkställighet eller åtminstone utverka, att den uppskjutes till en tid, då man uti verkligen och betydligt förändrade förhållanden kunde finna en kanske välkommen, Den 20 Februarii f. m. i3 tvingande anledning att upphäfva sjelfva myntbestämningsgrunden.
Det är på dessa bemödanden och de oundvikligt förderfliga följdeina, om de lyckades, som jag önskade och hoppas, att BancoUtsk. fäster uppmärksamhet, då det går att yttra sig öfver ifrågavarande ämne och att föreslå dagen, då silfver-utvexlingen bör ovilkorligen taga sin början.
Det är äfven af högsta vigt, att Utskottet ofördröjligen inkommer med detta förslag, emedan det vore en fruktlös möda och tidspillan att öfverlägga om lagar och stadgar för Bankens rörelse och functioner, innan man med visshet vet, om och nar den skall börja att uppfylla sina förbindelser: första vilkoret för dess verksamhet och allmänna gagnelighet.
Jag hoppas Utsk. icke skall uppehålla sig vid den lappris omständighet, att, efter det hittills följda beräkningssätt, en summa af 35o,ooo R:dr silfver ännu fattas i den af sist församlade
Ständer för nödig ansedda proportionen af 5 till 8.
Ehuru olika meningarna och afsigterna i öfrigt må vara, finnes väl ingen nog enfaldig att föreställa sig, att realisationens framgång i minsta mån beror af denna ringa tillökning i Bankens silfverförråd; ingen, som icke inser, att den lättare oeh med mindre kostnad kan anskalfas efter utvexlingens början, om den då skulle pröfvas erforderlig, och om Bancostyrelsen erhåller så beskaffade autorisationer, som den i alla fall måste erhålla, så framt den skall kunna ansvara för utvexlingens oafbrutna fortgång, den må börja med hvilken proportion som helst emellan den redbara fonden och sedelstocken.
Emedlertid vill man ändtligen — jag må nästan säga för ro skull — vinna den omförmälta proportionen; ingenting är lättare.
Man behöfver blott, i likstämmighet med hvad vid sisth Riksdag förordnades, öka behållningen af dea s. k.
Ånticipations-fonden med ett erforderligt, icke betydligt, anslag af Bankens påräknade räntevinst för åren i835 och i816, hvaremot det s. k.
Spannmåls-Creditivet och öfriga influtna, till silfverköp anslagna behållningar af omkring 1,774,000 R:dr B:co, hvarför afdrag å Sedelstocken ej är tillåtet, då icke behöfvas för detta ändamål.
Hvad angår de många af Hr Nordenanckar mot myntbestäinningsgrunden och realisationens verkställighet anförda invändningar och betänkligheter, vill jag ej upptaga tiden med deras vederläggande.
Dertill skulle fordras att genomgå en ordentlig lärocurs om Banker, penningeverk och statshushållning, hvilket dessutom .vöre antingen öfverflödigt eller fruktlöst och i alla fall för vidlyftigt.
Mycket, som jag för öfrigt hade att tillägga, uppskjuter jag till dess BaneoUtskts Utlåtande inkommit.
Att det i hufvudsaken skall motsvara hvad realisationens sanna vänner och befrämjare vänta och hoppas, derom tviflar jag icke:
Konungen har så bestämdt antydt den rätta vägen att Den ao Fcbrnarii f. ra. uppnå det efterlängtade målet, att det numera vore fÖf samtid och efterverld oförsvarligt, om den förfelades.
Det motstånd, jag vid 2tne Riksdagar gjort emot realisationen, slutade jag vidden sista med det förklarande, att, sedan realisationsförsiaget var antaget, ingen skulle mera sorgfälligt än jag uppfylla efterlefnadens pligt; ty då beslutet var fattadt, borde motståndet och klandret upphöra.
Jag ämnar således visserligen icke i dag fortsätta detta klander; men, utan att berömma mig af en omotiverad öfvergång från en ytterlighet till en annan, ger jag gerna min hyllning åt rätt och sanning, och jag förklarar alltså, att ett motstånd från mig numera ej skulle öfverenstämma med min egen öfvertygelse.
Realisationen, sådan den antogs och sådan den nu visar sig i förhoppningarna, företer helt och hållet olika förhållanden.
Realisationen, då den antogs, stod isolerad, lemnad åt egna krafter, blottad på allt stöd af näringarna och industrien; den var då blottställd för samma faror, som förstört fordna realisationers beslut, hvilka fallit för första krig, för första missväxt.
Förändrade äro utsigterna nu.
För våra näringar, för lifvet i vår inre rörelse, för vår industriella verksamhet har uppgått en morgonrodnad af förhoppningar.
Privatbanker hafva blifvit upprättade och redan börjat visa sig nyttiga; hypotlieksföreningar hafva blifvit ingångna, och dessa inrättningar, som i andra länder visat en så fördelaktig verkan, lofva jemväl hos oss åt näringarna en emancipation undan tyngden af penninge-intresset och åt provinserna en emancipation undan hufvudstadens mägtiga penninge-aristokrati.
När sålunda näringarna vinna styrka, skall den förökade productionen uppbära realisationen.
Jag tillåter mig icke något tvifvel derom, att Rikets nu församlade Ständer lemna det biträde, som dessa nya institutioner torde begära, emedan jag föreställer mig, att deras behof, för att komma i verksamhet, kunna blifva måttliga i jemförelse till deras stora ändamål; och långt ifrån att tro, det Regeringen vägrar att lemna sanction åt dylika föreningar, antager jag som visshet, att hon med beredvillighet skall understödja dem.
Under sådana omständigheter blir realisationen för Nationen välgörande, i det hon bereder möjlighet att hit inkalla främmande capitaler, uti saknad hvaraf näringarna hittills så synbart lidit.
Under förutsättande , att dessa af mig hu framställda förhoppningar uppfyllas, under detta vilkor emottager jag realisationens verkställighet såsom ett det vigtigastc mål för mina önskningar.
Hvad nu beträffar utvexlingen efter 128 sk., så understödjer jag bibehållandet af stadgandet derom; men jag åberopar härvid icke några rättsgrunder, utan blott den lag, som vi alla måste underkasta oss, nemi. nödvändighe»
Den ao Februarii f. in. tens.
Om realisationen är dyrbar för inkallandet af utländska capitaler, bör man väl ej lägga hinder i vägen för sådana dess lyckliga verkningar derigenom, att man förstör crediten medelst upphäfvandet af stadgade lagar och gifna försäkringar.
Jag vet, att här finnes medborgare, som tro sig komma att lida till följd af realisationen, men de misstaga sig om egen fördel; ty jag vill fråga: då efter realisationen finnas samma tillgångar som förut, att med samma sedlar betala lika skulder, månne icke lidandet dä är imaginärt?
Just efter 128 sk:rs vexlingsgrund blir det möjligt att inkalla capitaler; och se der det stora räddningsmedlet! bör man då motverka det?
Jag har yttrat mig i hufvudprincipen, och deruti varit ense med Friherre Rantzou; och jag öfvergår nu till några punkter i Hr Frih:s yttrade åsigter i afseende på sättet, hvilka fästat min uppmärksamhet och som jag önskar alt Utskottet måtte närmare undersöka.
Hr Frih. upptager först frågan om 72 §.
Reg.-F. och den föreslagna förändrade redactionen deraf.
Af aktning för R. o. Ad:s tid, och då denna §. snart förekommer till öfverläggning här, förbigår jag nu att yttra mig derom, och beger mig till andra punkten, deri Hr Frih. föreslår, att enskilda actieägare må tillåtas inträda i Banken, samt jemväl utlofvar en särskild motion i detta ämne.
Jag borde dröja, att yttra mig i frågan, till dess denna motion förekommer, men satsen förtjenar ett svar nu.
— Jag tviflar ingalunda, att Hr Frih. är förd af samma välmening som jag; men jag tycker mig erfara olikhet i gränsen för hvarderas vår förmåga att fatta följderna af Hr Frilus förslag.
Den åsyftade följden skulle, efter Hr Frih:s mening, bestå i större säkerhet för Banken.
De ifrågaställda actierna skulle naturligtvis, för att göras löpande, vara ställda till innehafvaren.
Huru förbise följderna?
Hvar gång en actie-ägare ville uttaga någon vinst, eller bevaka någon fördel, dä skulle han nog framträda; men om något skulle fullgöras, örn någon ersättning ifrågakomme, hvar skulle man söka aclie-ägaren?
Hvem innehade den?
Jag förstår icke, huru ett så hufvudsakljgt hinder kunnat undfalla motionären.
För det tredje har Frih. Rantzou yrkat, att Banken borde behålla sin vinst, för att dermed consolidera sig; men deremot skulle ränteberäkning å Statens skuld till Banken icke komma i fråga.
Jag bekänner, att jag icke kan finna annat, än alt i denna punkt finnes både en motsägelse och en overkställbarhet.
I den tableau, motionären framställt, har han beredt sig en grundad rätt att anse Banken utan vidare tillskott förmå fullgöra sina åligganden.
Hvarför då fråntaga Nationen och Staten de 600,000
R:dr årlig räntevinst?
Jag fritager motionären att hafva påmint sig, att på samma gång han föreslår privilegium för actie-ägare
Deu 20 Febr aari i f. m. att inträda i Banken och att denna må sjelf behålla sin vinst, samt sålunda önskar bereda en vinst för dessa actie-ägare, han likväl förorsakar Staten en förlust, som måste ersättas med bevillning.
Ej heller är vilkoret, att nemi.
Staten ej skulle betala ränta å grundfonden, verkställbar!; ty denna grundfond medför ränta och är lemnad Banken för att hypothiseräs: och huru skulle väl räntan derå då kunna borttagas ?
För det fjerde föreslår motionären förändrade stadganden i afseende å Bankens lånerörelse; och jag fäster mig i detta afseende hufvudsakligast dervid, att inga discont-omsättningar skulle äga rum, utan lånen vid förfallotiden till fullo inbetalas.
Jag vill skonsamt bedomina denna fråga; men jag hemställer: hvarthän skulle väl detta stadgande leda?
Afsigten mätte väl ej vara att utesluta landsorten och jordbrukaren från de allmänna Stats-institutionerne, på det
Stockholmsboerna i stället skulle öfvertaga de förras fördelar.
Säkert är, att det för jordbrukaren blefve högst betungande att på en gång återbetala de lån han behöfde upptaga, och han skulle sålunda antingen tvingas att afhålla sig från begagnandet af denna låneanstalt, eller ock komma att bero af Stockholms bankierers förskott, och commissionären, som då ena dagen skulle insätta och andra dagen uttaga penningarna, men säkerligen icke skulle åtnöja sig utan arfvode.
Någon nytta för Staten af denna onödiga formalitet kan jag ej inse, men väl för commissionärerna.
För det femte har motionären tillstyrkt upphörandet af enskildas assigneringsrätt på Banken.
Jag kanner, att denna rätt kan missbrukas; men då ingen är tvungen att emottaga dessa assignationer, vet jag ej, hvarföre de icke skulle få finnas.
Deras indragning skulle endast minska rörelse-capitalet, utan att åstadkomma någon nytta för det allmänna.
Hvad motionären slutligen yttrat, att då realisationen vunnit förtroende och stadga, det vore tid för Bankens upplösning, har jag i sanning icke utan förundran läst.
Jag tycker tvertom, nemi. att sedan både Banken och realisationen uppnått deras mål, och hunnit till full visshet om dess bestånd; sedan den visat sin nytta och undanröjt älla faror; då just vore angelägnast att bibehålla Statsbankco; eller hvarföre skulle man val då kasta sig in uti faran af att öfverlemna henne till enskilda bolag.
Jag vill ej vidlyftigare uppehålla mig härvid, ty jag är förvissad, att den saken aldrig blir utaf:
Konung och Ständer äro dertill alltför kloka.
Sist yttrar motionären, att om ej de af honom föreslagna garantier antagas, utan Banken får fortfara att vara en Assistance-inrättning för Staten och enskilda, då betviflar motionären, att det efterlängtade målet vinnes.
Så vidt Ban - Den 20 Februarii f. m. •7 Bankens assistance för enskilda jemväl lärer böra anses bestå i lån för den större rörelsen, har motionären i en föregående del af sitt anförande tillstyrkt sådant; men i slutet anser han det ej böra äga rum.
Premissen lärer således häruti af motionären sjelf vara motsagd.
Må det nu omsider tillåtas mig att, med ali aktning för motionärens nit och välvilja, likväl fästa Ståndets särskilda uppmärksamhet å det upphöjande till skyarna, sorn den crassa okunnigheten i dagens tryck lemnat åt hans förslag.
En långvarig sjuklighet, som ännu icke är fullkomligt öfvervunnen, har hindrat mig att, så utförligt jag önskat, yttra mig i en fråga af sådan vigt för landet, som den om realisationen; och jag får jemväl nu endast i korthet framställa de åsigter, hvilka alltid, då jag haft tillfälle deltaga i våra financiella rådplägningai-, utgjort grunden för min öfvertygelse i ämnet.
Jag har icke haft samma lycka som Frih. Rantzou att ännu kunna förändra denna öfvertygelse; men jag önskar likväl
Hr Frih. den ytterligare lycka att, efter en lika tid som den, hvilken förflutit sedan Hr Frih. delade öfvertygelse med mig, han då ännu må kunna bibehålla den åsigt, han nu äger.
Det är ett år sedan han, såsom Revisor, afgaf ett med min öfvertygelse likstämmigt anförande; och då jag icke tror mig innehafva större förmåga än Hr Frih. att klart och väl yttra mig, samt hans omförmälda anförande redan är lemnadt till offentligheten, vill jag nu, såsom mina tankar, upptaga och låna Hr Frih:s.
Han yttrade: ”De vigtigaste eller, ”rättare sagdt, de enda skäl, man kan anföra emot en förundrad vexlingsgrund, äro dels orättvisan deraf för pen”ningeägaren, dels att R.
St. derigenom skulle bryta ett ”högtidligen gifvet löfte, samt sålunda ännu mer försvaga ”sitt anseende och det förtroende, Nationen bör äga till sina ”representanter.
Hvad orättvisan beträffar, så svarar jag, ”att samma inkast med lika skäl kunnat användas emot ”stadgandet af 128 sk. i stället för 48 sk.
Billigheten afen ”myntbestämning efter det värde, hvartill ett oinlöst cre”ditmynt en gång nedfallit, var likväl en allmän, på gilti”ga och statskloka skäl grundad opinion, när de 128 sk. ”bestämdes såsom vexlingsgrund.
Då emedlertid creditmyn”tet under tiden betydligt ändrat sitt värde, finner jag sam”ma princip eller opinion, consequent tillämpad, fordra eri ”vexlingsgrund, rättad efter dessa förändrade förhållanden, ”eller dem, som befinnas, när verkställighet kommer att ”äga rum.
Det ena synes mig icke mera afvikande från ”rättslära!), än det andra.
Så snart fördenskull sträng rätt”visa i intet fall kan, vid evalvation af våra papperssedlar ”till redbart mynt, iakttagas, gifves, i min tanka, ingenan2 II. 3 i8 Den ao Februarii f. m. ”nan utväg, än att följa billighetens lagar, hvilka inom ”samhällstillståndet alltid föreskrifva, att deallmäiina, d. v. s. ”mängdens, intressen böra vid lagstiftningen afses framför de ”enskilda, helst då de sednare, eller penninge-ägarnes, vid ”en finanee-omhvälfning alltid riskera minst för sitt bestånd ”och lida, i hvilken händelse som helst, minst af förändringen, enär de hafva mångfaldigt flera medel än de fattiga, ”att genom kloka arrangementer och i skygd af sina penningar bereda sig fördelar.
Man talar mycket om R.
St:s ”lofven och försäkran, om helgden af en sanctionerad och ”redan kungjord lag.
Visserligen har man deruti rätt, att ”Representationens och Konungens högtidliga löfte bör uppfyllas.
Men jag frågar: var detta löfte ovilkorligt? eller ”finnes någon i Svea land — jag undantager icke ens mina ”vårda antagonister sjelfva — som uppriktigt trott, att det ”var ovilkorligt, d. v. s. att dess uppfyllelse ej berodde af ”möjligheten och conjuncturen.
Och om det varit ovil”korligt, hade det ju bort blifva verkstäldt, innan i83i ”års slut.
När det då ej kunnat verkställas, kan det de facto ”redan anses brutet och helgden deraf försvunnen.” ”Det fattade realisationsbeslutet har visserligen, i följd ”af silfverköpen och financefunderingarna hos vår Banco”Styrelse, utöfvat ett menligt inflytande på vexel-coursen ”och vårt creditväsende i allmänhet, särdeles inom hitfvud”staden; men några transactioner, baserade på förutsättnin”gen eller öfvertygelsen om realisationens verkställighet å ”128 sk., hafva, enligt min i denna del icke så särdeles ”inskränkta erfarenhet, alldeles icke ägt rum, och ibland ”förnuftigt folk ej kunnat äga rum, så att de enskilda lidarr”dena, från denna sida, enligt min öfvertygelse, kunna skat”tas lika med noll.
Det är således endast de passiva capi”talisterna , om jag så får uttrycka mig, som lida, och äf”ven dessa hafva ej haft särdeles skäl att beklaga sig, enär ”prisen på egendomar och varor ingalunda i förhållande till ”den högre vexelcoursen fördyrat sig.”
Jag är, såsom jag redan förklarat, icke så lycklig som Frih.
Rantzou att ännu förmå öfvertyga mig, att vi befinna oss i en annan ställning än 18J0, då myntbestämningsoch realisationsbeslutet fattades.
Den reservation, jag då, som ledamot uti Stats-Utsk., emot detta beslut afgaf, innefattar min orubbliga öfvertygelse, att all myntbestämning, Utan utvexling i omedelbart sammanhang dermed, är olämplig.
Jag betviflar, att jag någonsin kan bevisas, att denna tanka är oriktig.
Nationen följer nu med stegrad uppmärksamhet sina s. k.
Representanter.
Jag representerar här endast några få af min slägt, men jag skall dock bjuda till att representera Nationens intressen.
Jag tackar Gud, att jag äger en temligen betydlig landtegendom utan skuld, och några tusende R:dr deröfver.
Jag är således hvarken stor Den ao Februarii f. m. »9 capitalist eller skuldsatt jordbrukare, och bör alltså anses kunna yttra mig i detta ämne utan eget intresse.
Jag nämner ogerna ordet ”strypsystem;” det har nog ofta genljudat inom detta hus, och vi känna, att dess betydelse är ingen annan än den, att genom rörelse-capitalets förminskning tvinga hvarje skuldsatt jordbrukare till den radicala euren att afstå sin egendom.
Och en sådan förminskning måste blifva en nödvändig följd af realisationen, till lägre än de näst föregående årens gångbara cours.
Vänner af stadga i myntväsendet anser jag alltså dem vara, som nu yrka bestämning och vexling under Ständernas egna ögon, och icke dem, sorn fästa sig vid det gamla beslutet.