Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Aha, det är då kanhända hans fru, som är din matmors vän, och för hennes skull hon kommit hit till London?
— Nej, det vill jag icke påstå; de hafva aldrig sett hvarandra; lady Kennedy är mycket sjuklig, hon vistas i Italien, och lorden lär ha godt hopp att bli enkling ännu en gång.
Men låt oss icke stanna här i dörren.
Var icke rädd, madame kan icke öfverraska oss; hon återkommer icke förr än efter midnatt.
— Se här ser ni, hvilka fasliga rum vi hafva, mörka och odiösa på allt sätt, och detta allt för en kallsinnig grobian, som kanske icke alls värderar vår uppoffring.
Jag kan icke alls gilla madames tycke i detta fall; men saken är, att den der unge herrn är lång och smärt, växt som en Apollo, med hår så silkesfint som en flickas och ögon med färg af en hasselnöt och form af en mandel.
Hon betraktade, under det hon talade, den stackars Astley med så skälmäktiga och vältaliga blickar, att han, just i höjden af sin förlägenhet och förvåning öfver så mycken djerfhet, framstäld med så mycken godmodig nonchalance, fattade mod och sade skrattande:
— Det måtte då vara en verklig Phoenix, som kommit att förirra sig och slagit ned här i hotellet, och icke en isbjörn, hvarom du nyss talade?
— Åh ja, man kan sannerligen finna honom vara båda delarne.
Allvarsamt taladt, så är det sällsynt att i sådana här stora städer finna så mycken ungdom och fraicheur
— Du har då varit i tillfälle att bedödöma honom sjelf på nära håll?
— Ja, naturligtvis, — sade den vackra Anais storskrattande och sprang in i ett annat rum.
— Kom hit!
Se här ser ni nu den eländiga lilla skrubb, som skall föreställa madames salon, här är hennes boudoir och här hennes sängkammare.
Är det icke fasligt, att en dam kan döma sig, om också blott för ett par dagar, att bebo en sådan våning.
Rummen, som också i sjelfva verket icke voro af första ordningen, hade imellertid blifvit så öfverlastade med dyrbara småsaker, kläder, hattaskar och kappsäckar och voro så genomträngda af utsökta parfymer, att
Astley blef helt förvirrad bland allt detta eleganta fruntimmerskram, som för honom var helt och hållet nytt, ty hvarken den hederliga faster Petronella eller den vackra Hedda hade någonsin brukat eller ens drömt om något sådant, och då hans blickar föllo på den djupa alkoven, der skyar af siden och musslin bildade ett mystiskt virrvarr, kände han sig liksom i en dröm, tjust och rädd att upptäcka den sköna egarinnans ansigte derinom.
Han uppfattade endast oredigt den pratsamma flickans ord, då hon drog honom med sig fram till ett öfverlastadt toilettbord, der hon bland de olika flaskorna och askarne af silfver, guld och kristall fattade ett marokinsfodral och sade halfhögt, under det hon öppnade detsamma:
— Se här skall ni få se madames porträtt.
Tror ni icke, att den der isbjörnen skall tina upp, när han får se henne?
Hvad mig angår, så är jag nästan nu förvissad, att han till och med skulle anse sig lycklig att få komplettera det der menageriet, hvarom jag nämde, — tillade hon halfhögt och småskrattande, under det hon obemärkt fäste sina klippska ögon på Astleys drömmande och tankfulla ansigte.
Hans blickar voro fästa på det miniatyrporträtt hon lemnat honom, och hvars glödande skönhet hastigt genomträngde hela hans varelse och fäste sig i hans minne, liksom en droppe rosenolja med oemotståndlig makt meddelar sitt ljufva, outplånliga doft åt det föremål, hvarpå den faller.
Det var utmärkt väl måladt, och denna emaljlika bild föreföll honom så varm och lefvande, att han tillslöt ögonen, bländad af den brännande glansen deri, som nästan hämmade hans hjertas slag.
Det gifves stundom illusioner, så fullkomliga och obeskrifliga, att vi måste anse dem som olösliga gåtor, sinnesrus, så hänförande, att vårt förnuft och vår reflexionsförmåga helt och hållet suspenderas.
Vår hvardagsmenniska sjunker ned, domnad och tung som en lerklump, och anden lefver helt ensam några ögonblick af outsäglig fullhet och hemlighetsfull tjusning.
Dessa ögonblick äro oberoende af tid och rum, de hafva ingenting gemensamt med vår öfriga lefnad, de kunna härröra af passionernas yrsel eller andens hänryckning, tillhöra Ormuzd eller Ariman, Gud eller djefvulen.
Det var en dylik hänryckning, som lät Muhamed genomflyga de sju paradisen, och som i detta ögonblick hänförde Astley.
Han ville aldrig släppa denna förtjusande bild, han stod stum och betagen och visste icke, om ett år eller en sekund förgått, sedan man lagt den i hans hand.
— Se så, min herre, skynda er att lägga målningen tillbaka i sitt fodral!
Det var kanhända obetänksamt af mig att släppa in er hit.
Det är troligtvis madame, som kommer hem!
Skynda er tillbaka in i ert rum, jag skall stänga dörren efter er!
Se så, glöm allt, mitt tanklösa prat och sof godt!
Den vackra Anais nickade förtroligt i dörren ännu en gång, och Astley hörde nyckeln omvridas i låset.
Sof godt! — upprepade Astley leende och förtrytsamt.
— Ah, den lilla förräderskan!
Hon vet mycket väl, att jag icke skall kunna sofva.
Förvirrad och villrådig öfver sitt eget sinnestillstånd, var Astley, ännu en lång stund sedan han återkommit i sitt eget rum, ur stånd att reda eller bestämma sina intryck.
Den unge magistern hade ännu bibehållit i sin själ det ideal af sträng och ren skönhet, som några af de klassiska filosoferna framställa.
Han hade med en naturlig förkärlek omfattat denna bild af harmoni och själshöghet, och i hans sinne låg ännu orubbad denna antika dygd och hederskänsla, som icke håller streck med den moderna, och som, om den också vanligen är omöjlig att återfinna ibland verldens utnötta, upptråkade och nedsölade ”praktiska män”, likväl stundom funnits en gång i deras hjertan.
Lomhörda af missljuden omkring dem, hafva de förlorat allt gehör för den himmelska harmoni, som fylde deras entusiastiska ungdom med förtjusning.
Men äfven i detta fall hafva vaggan och grafven en slående likhet med hvarandra, att vår första ungdoms ”sublima enfald” skall vid grafvens rand återkomma, för att sprida några strålar i den förmörkade själ, som så länge glömt och högvist föraktat dess ljus.
Astley hade aldrig tänkt sig frestelsen i den sällsamma gestalt, hvari den nu mött honom.
Han trodde sig älska den lilla landtflickan der hemma i den skånska prestgården, och denna kärlek hade hittills skyddat hans hjerta.
Det hade också varit ganska sällsynta och ganska litet frestande anledningar till otrohet, som den gamla universitetsstaden erbjudit både emot hans kärleks föremål och hans stränga och ömtåliga hederskänsla.
Han visste icke sjelf, att hettan i hans blod kunde stiga så högt; att tanken på en qvinna, som han aldrig sett, kunde komma hans pulsar att bulta så hårdt, skulle synts honom för ett par timmar sepan orimligt, ty han hade då ännu ingen aning om den omätliga verkan af de yttre omständigheterna, som uppjaga inbillningen och fånga sinnena.
Helgedomen af hans egen själ, denna gudomlighet, som lifvet skänkt honom att vårda och bevara, den högsinta aktningen för sig sjelf, som aldrig borde kunna rubbas
, skönhetens och dygdens ideal, som hittills stått fast och bestämdt, som en pelare af granit inom honom, nu syntes det honom likväl i detta ögonblick redan mindre klart, passionens solrök gömde dess konturer och gjorde dem obestämda, de voro icke mera så skarpt begränsade, han stod vid den svåra öfvergången ifrån teoriens välljud till praktikens otaliga och ändlösa ansträngningar, och Astley var redan på god väg att, liksom tusende före honom, se den dyrkade bilden smälta som vax och försvinna vid hans egen glödheta andedrägt eller också så småningom förändras efter den moderna ackomodationsläran att se antikens marmor förvandlad till en vanskaplig gipsengel, hvars former kunna retoucheras i oändlighet, allt efter omständigheterna.
Ack, Plato, Seneca och hvad ni allt heta, som trodde, att man endast behöfver känna dygden för att älska henne, hvilket temperament hade väl naturen förunnat er?
Det är sant, man älskar dygden i bästa fall, men — man glömmer henne.
Och när allt kommer omkring, så beror det blott på, om man är i stånd att finna lyckan under denna glömska.
Det är en känd och vanlig sak, att sangviniska naturer lefva blott för stundens intryck, och att ögonblickets ingifvelser bestämma deras handlingar.
Några gröna blad, som hviftade i aftonvinden och aftecknade sina konturer emot en rosenröd himmel, hade i Malkolm Scheltings rörliga sinne återkallat minnet af en gammal stad i Tyskland, som han en gång helt hastigt sett, och detta minne syntes honom nu så lockande, att det intog hela hans själ, och Kranach blef det ovilkorliga målet för hans resa.
Han hade icke haft svårt att öfvertala sin vän, den unge kandidaten, att följa sig, och den lycklige Alf Stjerne, som helt oförmodadt fick göra en utrikes resa i den afundsvärda egenskapen af läkare åt sin rika akademikamrat, behöfde inga andra anordningar än att skrifva till sin onkel, den gamla öftersten, och i förtjusningen till afsked omfamna hans hushållerska fru Ulrika Andersson, som nu var lika muttrande och förargad öfver Alfs afresa, som hon förut varit öfver hans ankomst.
Det var nu nära en månad efter den qväll, då Malkolm och Alf så oförmodadt återsett hvarandra, och som den senare på narri erbjudit sig att göra Malkolm sällskap för att, som han i ungdomens skrytsamma öfvermod sade, bota sin väns hypokondri, då de båda unga männen en afton i början af juli anlände till den lilla katolska staden Kranach i Baiern.
Det var en af dessa otaliga helgdagar, och klockorna ringde, då Malkolm och Alf stego ur vagnen vid porten till stadens enda hotell, ”Die Goldenen Wagen”, en klosterlik gammal bygnad, hvars klumpiga tak hade en mängd besynnerliga gluggar och genombrutna skorstenar.
Rummen, i hvilka de infördes, voro djupa och mörka, med en liten balkong utanför fönstren, öfver en fyrkantig gård, stenlagd i rutor med en madonnabild i fonden i en nisch af muren.
Den nedra våningens fönster hade utböjda jerngaller, liksom de flesta hus i den gammalmodiga medeltidslika staden, och detta bidrog att öka dess dystra och tunga utseende.
— I sanning en bra opassande bostad för ett melankoliskt lynne, — mumlade Alf helt tyst, under det han med betjentens tillhjelp ordnade deras saker, ty det var imellertid här, just i detta gamla hus, som Malkolm bestämt sig att bo.
Ehuru jernvägen nu går fram till Kranach, fanns icke då annat än postdiligenser, och ganska få resande besökte den lilla tysta och ensliga staden.
Man var der befriad ifrån de otaliga engelsmännen; och de eviga röda resehandböckerna, som nu stimma på alla vägar och hoteller, voro då ännu ofödda; det var derför med öfverraskning de båda resandena hörde af uppassaren, att
Marienquelle vid Langenau, en timmes väg derifrån, detta år var så besökt, att flera brunnsgäster bodde här i hotellet och hvarje morgon åkte eller gingo ut till Langenau.
Detta tycktes imellertid mera vara ett skryt än en verklighet, ty utom en gammal engelsk lady med sin betjening, en fransk kapten och en rysk familj, efter hvad uppassaren trodde, så funnos icke andra än ett par tillfälliga resande i hotellet.
Malkolm hade oaktadt
Alfs protester medtagit en hop gamla böcker, hvilkas uråldriga och mögliga dumhet enligt
Alfs förmenande endast skulle öka den mjeltsjuka stämningen i hans väns lynne, men Malkolm var envis som alla hypokondrister och tycktes just hafva utvalt det ensliga Kranach till sin vistelseort, för att rätt kunna nedsjunka i sina grubblerier.
Alf fann snart, att allt direkt motstånd emot hans vilja var både omöjligt och otjenligt, han nöjde sig derför att helt ensam göra sig hemmastadd med sin omgifning, för att sedan möjligen deri finna någon anledning till förströelse för sin patient.
De mörkt panelade väggarne i deras rum, de solheta gatorna utanför, der de ständigt stickande och öldrickande fruntimren sutto utanför sina hus, och den eviga klockringningen syntes honom imeltid i början ingenting mindre än lifvande.
Alf hade imellertid ett sinne mjukt som vax, han var en af dessa lyckliga naturer, som kunna finna sig öfverallt och uppsöka glädjens små guldkorn äfven bland gruset af sina käraste förhoppningar.
Snart fann han ett visst behag i denna egendomliga omgifning: den landtliga befolkningen, som egentligen utgöres af timmerflottare och skogsarbetare, de förre med sina långa krokar eller båtshakar, de senare med yxorna beständigt öfver axeln, och deras qvinnor med sina brokiga schalar lindade omkring hufvudet i toppform och knutna i en rosett i pannan; den gamla fästningen på höjden öfver staden med sitt gråa torn, ständigt kringsväfvadt af kajor, hvilkas bläcksvarta vingar så skarpt aftecknade sig emot den dunkelröda aftonhimlen, de gröna vallarne med sin mjuka gräsmatta, sina naturliga boskéer af lind och akacier, och der och hvar en gammal knölig kastanj med röda blomspiror och de dammiga chausséerna utom staden med sina häckar och inbygda vattenrännilar, allt syntes honom nytt och egendomligt och han fattade fullkomligt, att denna lilla fläck af verlden just skulle behaga hans drömmande och svärmiska vän.
Allt hans hopp om nöje för egen del hvilade imellertid på brunnen vid Langenau, och då han fåfängt sökt öfvertala Malkolm att redan dagen efter deras ankomst göra en utflygt dit, begaf sig Alf helt ensam på väg.
Det var imellertid en temligen lång promenad och skulle troligen öfverstigit Malkolms krafter och säkerligen icke heller behagat honom, ty Langenaus hela tycke och färgton voro raka motsatsen till Kranachs.
Öfver den lilla glada köpingen, med sitt brunnshus, som den tiden likväl icke var så vackert och komfortabelt som nu, sin forelldam med dess klara springvatten, sina trädgårdar, sina vackra promenader i Frankerskogen och sina kacklande höns och kalkoner, hvilade en så landtlig och frisk trefnad, en så prosaisk välmåga, att den ovilkorligt måste jaga alla mystiska drömmar på flykten, och Alf förestälde sig, att om han endast kunde förflytta sin vän hit, så skulle han vara snart botad.
Nyfiken, glad och sällskaplig, blandade sig den unge kandidaten in i det föga lysande brunnssällskapet, der den engelska ladyn i sin bizarra kostym onekligen var den mest anmärkningsvärda, ty för öfrigt tycktes det egentligen bestå af kringboende forstmän, landtbrukare och ett par officerare från den lilla garnisonen i fästningen vid Kranach.
Den enda bekantskap af något interesse, som Alf lyckades göra, var den franske kaptenen, hvarom uppassaren talat, och hvilken, med sina svärtade, uppvridna mustacher, sin bandstump i knapphålet, sitt stela ben och sin venstra arm i band, var en förträfflig representant af dessa franska krigare, som väckte Europas skräck och beundran, och som nu denna sommar, tack vare deras kejsares förmälning, fått göra en paus i sina segrar.
Den pratsamme invaliden berättade, att hans regemente låg i Spanien och tillhörde general Souhams armécorps, att han fått tjenstledighet för sina blessyrer och att han fann sin overksamhet mycket tråkig och enformig.
Brunnssällskapet i Langenau erbjöd alls ingenting interessant, påstod han, och om icke en ung rysk dam af beundransvärd skönhet funnes deribland, så skulle den stackars kaptenen längesedan hafva rest sin väg, uttråkad af det melankoliska Kranachs tystnad och enformighet.
Alf fäste icke mycken uppmärksamhet vid hans öfverdrifna beskrifning på den ryska skönhetens utomordentliga behag, under det de båda herrarne följdes åt tillbaka till staden, och lyssnade med mera nöje till fransmannens beskrifning på de lysande förmälningsfesterna i Paris, hvarifrån han helt nyss anländt.
Då Alf inträdde i Malkolms rum, var det temligen sent.
Denne hade redan låtit servera deras soupé, och betjenten inbar hans thé i detsamma.
Alf hade flera gånger yttrat sin beundran öfver skönheten och den ovanliga antika formen i en liten frukostservis af silfver, som Malkolm medförde och ständigt begagnade.
Han anmärkte den äfven nu och sade några ord om vådan att förlora dylika saker på en resa.
— Ahnej!
Jag har alltid haft den med mig.
Den ligger i ett litet schatull, och Johan har det under sin särskilda vård.
Det är en faddergåfva till min mormor, och jag skulle icke vilja mista den för tio gånger dess värde, — sade Malkolm, som redan satt sig ned vid bordet och utbredde servietten.
— Den gör mig också så mycken oro, att jag aldrig vågar lemna den ur sigte, — inföll Johan, som stannat bakom sin herres stol.
— Hvarken kaffe eller thé smakar mig, om jag får det serveradt i andra kärl.
Jag har vant mig dervid sedan barndomen.
Se så Alf, sätt dig nu ned och berätta, medan du äter, om din upptäcktsfärd till Langenau, hvars höns och kalkoner jag dessutom ännu har i friskt minne sedan förra året, då jag helt hastigt passerade derigenom.
— Langenau är det trefligaste lilla ställe i verlden.
Om du valt det till din bostad i stället för detta ensliga Kranach, så hade du gjort mycket klokare, — sade Alf småleende och bredde sig med rask fart en smörgås af aktningsvärda proportioner.
— Det förefaller mig, som om vissa ställen tillhörde den dunkla mystiska natten och andra den glada, ljusa dagen.
Det hvilar ett ständigt töcken öfver somliga, äfven om dagen lyser aldrig så klar.
Solen går aldrig upp öfver Kranach i mitt tycke, och den går aldrig ned i Langenau.
Om man
vill lefva i drömmarnes verld, då bör man slå sig ned i Kranach, men vill man äta och sofva, blifva fet och må godt, så är Langenau just rätta stället derför.
— Åhja, jag har just tänkt detsamma.
— Nå, men om du inser detta, hvarför då stanna här i denna gamla nattomhöljda spökvrå, der intet enda hus är yngre än ett sekel, efter hvad jag kan tycka, och der hvarje gathörn och hvarje sten i de gulgråa gamla murarne hviska och tassla om alla de dunkla ballader, legender och riddaresagor, hvaraf den tyska litteraturen öfverflödar och som just härifrån måste hafva sitt ursprung?
Du kunde aldrig välja en sämre vistelseort.
— Och hvarför?
Det förefaller mig, som om jag här skulle komma att upplefva något sällsamt, som om jag skulle finna lösningen på den gåta, som så länge brydt och plågat mig.
Låt oss då invänta denna upptäckt!
Men du måste lofva att en dag följa mig till Langenau likväl.
Dagen derpå vid samma tid, då de båda unge männen slutat sin soupé, hade Alf föreslagit en promenad utom staden.
Det var nu svalt på aftonen, och de vandrade öfver de tysta gatorna genom den höga murade stadsporten och togo vägen åt höjden, der den gamla fästningen låg.
Himlen var klar och månen göt sitt skimmer öfver de gråa murarne, i hvilkas skugga, nedanför på vallen, de kastade sig ned i gräset.
Uppöfver dem på bröstvärnet vandrade skyldtvakten med långsamma och regelbundna steg.
Nedanför låg den lilla staden och rundt omkring det vackra landskapet med Fichtelgebirges toppar långt bort i bakgrunden, nu i aftondunklet otydliga och sammansmältande med himlen.
Det var en herrlig afton, och doften från akaciernas långa, gula och ljusröda blomklasar uppfylde den ljumma luften omkring dem och väckte i Malkolms själ denna obestämda känsla af längtan och saknad, som lemnar oss villrådiga, om vi lida eller njuta, om vi minnas eller ana någonting, som icke kan hopsamlas i rediga bilder och icke kan uttalas.
Äfven Alf hänfördes af stundens ljufhet och kände en fläkt af denna lättrörliga sinnesstämning, denna mjukhet i själen, då hvarje föremål gör intryck derpå.
Det var kanhända derför, som han spratt till och kände sitt hjerta slå fortare, då han ifrån andra sidan af fästningsvallen såg en liten svart figur komma fram, hvars otydliga konturer i hans inbillning antog likhet med en person, som förut i Dresden fäst hans uppmärksamhet.
Det var för åtta dagar sedan; Malkolm och han hade suttit på den vackra terrassen vid Elbebryggan i Dresden, då Alf bland hvimlet af resande från messan i Leipzig, som trängdes på bron, kom att fästa sina blickar vid tvenne serbiska köpmän i sina röda fezer och stora räfskinnspelsar.
De bemödade sig att komma ur trängseln och lyckades ändtligen vid schweizeriet bredvid bryggan finna en plats, der de kunde stanna för att, som det tycktes, få vexla några ord med en liten jude, tydligen marknadsresande liksom de, och som bar en påse af svart vaxduk under armen.
Alf hvarken hörde eller skulle hafva förstått hvad de sade, men juden, som ifrigt gestikulerade, sträckte en gång bedyrande upp handen med alla fingrarna utspärrade, och dessa fingrar hade blå naglar.
Det är alls icke vanligt, att folks naglar äro blå, och tanken på Malkolms förmenta förföljare, den lille tysken, som kastat sig i hafvet vid Gustafsberg, framstälde sig naturligtvis genast för Alfs sinne.
I detsamma vände juden sig emot det ställe, der de båda unga männen sutto.
Terrassen var lägre än bron, och omkring en hundra alnar skilde dem åt, men Alf tyckte sig med bestämdhet märka, att han med blick och gester för sina kamrater utvisade dem.
Förundrad såg sig
Alf omkring.
Var det verkligen han sjelf och Malkolm, som voro föremål för de tre männens samtal.
Han följde riktningen af deras blickar; der fanns verkligen ännu en person, som satt på en bänk bakom dem, det kunde möjligtvis vara han, men Alf frapperades af, att äfven dennes ögon med tydligt interesse allt imellanåt fästes på Malkolm, under det han pratade och skämtade med tvenne vackra blomsterflickor.
Hvad kunde det väl vara hos Malkolm, som föranledde alla dessa korsande blickar?
Främlingen, som satt på terrassen, var ung och elegant, tydligen af en helt annan samhällsklass än de trenne köpmännen på bron, och i fall det var han, som var föremål för deras blickar och samtal, så tycktes han vara lika okunnig derom som Malkolm, hvilken i detta ögonblick samspråkade med ett par små barn, som sålde fåglar i en bur.
Den främmande reste sig upp i detsamma, kastade ännu en blick på Malkolm och aflägsnade sig åt andra sidan, utan att Malkolm hade observerat honom.
Alf åter vände sina ögon mot bron, voro de serbiska köpmännen äfven borta.
Med några hopp var han uppe för trappstegen, som skilde bron ifrån terrassen, men här strömmade en menniskomassa fram, som oaktadt alla hans kraftiga bemödanden gjorde det omöjligt att komma fram genast.
Då han ändtligen lyckades, såg han på afstånd de båda serbiernas röda mössor lysa i hvimlet, men deras lilla svarta kamrat var försvunnen.
Alf hade gifvit vika för en helt och hållet oöfverlagd känsla och visste egentligen icke hvad han skulle företagit sig, i händelse han verkligen råkat denna person, om hvilken han kanske helt och hållet misstagit sig, ty man kan icke gerna fråga en menniska om orsaken, hvarför han ser på en, och icke heller hvarför han har blå naglar; båda delarna tyckas väl bra oskyldiga.
Imellertid var det nu dessa naglar, som på Alf gjorde samma verkan, hvilken han funnit mycket barnslig hos sin vän.
Han nämde ingenting åt Malkolm, men han glömde likväl icke denna händelse, hvilken han helt ofrivilligt sammanstälde med berättelsen om Malkolms masqueradäfventyr.
Nu i aftondunklet tyckte han sig se samma figur, med den svarta påsen under armen; och förd af samma idé och nyfikenhet som då, smög han sig fram till sluttningen af vallen, under det han vinkade åt Malkolm att stanna qvar.
Det var mycket riktigt en karl, som hade något att bära, han såg honom stiga utför den slingrande och steniga vägen ned till chaussén, som förde in till staden, och just då han vände omkring vid hörnet af vallen, såg han till sin förvåning en annan lång figur, liksom uppstigen ur jorden, gå bredvid honom.
Förmodligen hade denne väntat honom der, och antingen nu den lilla judens åsyn väckt en idéförbindelse, för hvilken Alf icke gjorde sig full reda, eller att hans hastiga uppfattning var riktig, allt nog i konturerna och ställningen af denna person låg något, som kom honom på den tron, att det var samma långa och välväxta karl, hvilken suttit bakom dem på terrassen i Dresden.
Båda dessa figurer följdes nu åt och tycktes inbegripna i ett lifligt samtal, ty de stannade ofta några ögonblick framför hvarandra och fortsatte sedan sin väg utför backen.
Utan all besinning skyndade
Alf i fyrsprång utför den branta sluttningen på den sida, der han befann sig, för att genskjuta dem.
Just då han kom ned och hoppade öfver vattenrännilen vid sidan af vägen, snafvade han på de våta och mossiga gamla stockarna deromkring och föll framstupa.
Grimaserande af smärta, reste han sig likväl genast upp, men var knappt i stånd att stöda på sitt värkande ben.