Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då de ej sällan med betydlig talang söka göra den gällande icke blott hos de öfriga representanterna, utan äfven hos valmännen, som kunna läsa deras anföranden uti tidningarna, utföra de i själfva verket en roll, i viss mån motsvarande talarens i de antika folkförsamlingarna.
Oafsedt hvad här antydts, talar för referendum hufvudsakligen, att den tydligt uttryckta folkviljans bekräftelse måste gifva stöd och anseende åt en ny lag, att den hindrar korruption, partiintriger och koalitioner i samhällsvådligt syfte, och att den verkar i hälsosamt konservativ riktning, på samma gång som den är af demokratisk natur, ja, till och med kan betraktas såsom en modern tillämpning af det rena folkväldets idé inom af nutidsförhållandena betingade gränser.
Det, hindrar nämligen genom-drifvandet af förhastade grundlagsändringar och antagandet af lagförslag, som betingats endast af inom förbundsförsamlingen tillfälligtvis herskande åsikter och enskilda intressen, och låter folkviljan komma till sin fulla rätt såsom samverkande med representationen och regeringen.
Det gör samma tjänst som en stark öfre kammare genom att hindra ett brådstör-tadt reformerande, men väcker aldrig den förbittring, som framkallas genom öfverhusets eller senatens motstånd uti andra länder; och ingen tänker på att fördenskull beröfva de valberättigade mèdborgarne deras veto.
Särskildt är det af vikt med afseende på iakttagande af klok hushållning med Edsförbundets och kantonernas resp. tillgångar och öfver hufvud taget rörande beskattningsfrågor och finansangelägenheter.
Oeh för den partiagitation, som falskeligen uppträder i folkviljans namn, blir ett sådant vädjande ett välförtjänt dråpslag.
Och just på referendum beror också väsentligen, att Schweiz numera är fritt från det den verkställande maktens långt drifna beroende af den lagstiftande, som icke blott är utmärkande för flera stater i nutidens Eurppa, utan äfven i hög grad karakteriserade Frihetstidens politiska förhållanden i vårt fosterland.
Det ifrågasattes aldrig, att förbundsrådet, den schweiziska republikens regering, skall afträda, därföre att den i afseende på ett eller flera lagförslag ej öfverensstämmer med förbunds-församlingen, då ett vädjande från denna till valmännen måste eller kan ega rum, och icke heller blir utgången af detta vädjande, därföre att den strider mot regeringens uppfattning, en orsak till dess afgång.
Dess medlemmar äro valda för tre år af förbundsförsamlingen och presidenten för ett år, och de förra kunna återväljas.
I själfva verket liknar denna myndighet mera ett ämbetsverk eller en exekutiv kommitté än en regering utiREAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
* 113
flera hänseenden, ehuru dess inom densamma fördelade uppgifter motsvara ministrarnes i andra länder.
De ha jämförelsevis mycket små löner — presidenten 11.000 francs och de öfriga ledamöterna 7,000 — och det är förmodligen därföre, och emedan deras ämbetsställning saknar yttre glans, som den ej utgör något mål för en orolig ärelystnads åtrå, och som de nästan alltid återväljas efter tjänstetidens slut, om de själfve önska det.
Detta sistnämnda är också lätt förklarligt i alla de fall, " då deras ämbetsutöfning bekräftat den öfvertygelse om deras statsmannabegåfning, skicklighet och plikttrogenhet, som legat till grund för det ursprungliga valet.
Så har denna förbundsrepubliks verkställande makt i ali sin anspråkslöshet ett oberoende af representationen, en varaktighet, en kontinuitet, som ej återfinnes i någotl annan konstitutionell stat i Europa, och det utan att detta omedelbart betingas af grundlagsparagrafer.
Dessutom är dess maktbefogenhet ganska vidsträckt.
Oafsedt de för de särskilda de-partemangen utmärkande uppgifterna, som motsvara dem i andra europeiska ministärer, åligger det förbundsrådet att vidmakthålla ordningen inom republiken — en uppgift, som nyligen fullgjorts med kraft och framgång med anledning af revolutionsförsöket i Tessin — att förlika kantonernas kraf och intressen, då dessa råka i strid mot hvarandra, att tillhålla kantonerna att efterkomma förbundsstadgarna, att förbereda grundlagsändringar och redigera lagförslag samt utfärda nya lagar i den mån de antagits, att öfvervaka utfärdandet af fällda utslag och domar samt till och med afgöra frågor af juridisk natur.
I sistnämnda hänseende liksom på lagstiftningsområdet utvidgas dess maktbefogenhet allt mer och mer.
Revisionen af 1874, hvilken sanktionerades af valmännen, gick ut på att öka regeringens makt, och äfven inom kantonerna ha vid begagnandet af referendum stämningen visat sig gynnsam mot planer att stärka de resp. styrelsernas myndighet.
Det kan då sägas, att i Schweiz den konstitutionella utvecklingen gått både i demokratisk och i byråkratisk riktning med allt starkare begränsning af representationens maktområde och motverkande af partistämplingar och agitationer, och det hufvudsakligen genom referendum, hvilket uppdagar folkets behof och önskningar i dunkla eller omtvistade fall och ger fritt utrymme åt den nationella viljan och förmågan.
Den i bjärt motsats härtill utvecklade parlamentarismen i andra europeiska stater, hvilka äfven ega mycket frisinnade grundlagar, har framkallat olägenheter, som under tidens lopp väckt missnöje och önskan att begränsa representationens makt eller bereda folkviljan inflytande på densamma.
Detta förekommer desto nödvändigare, som, då folket förlorat förtroendet för de konstitutionella formerna, det lätt kan låta förleda sig till revolutionära uppträden och rörelser, som skola skaka samhällsbyggnaden 4 dess grundvalar utan att medföra någon varaktig fördel för någon särskild samhällsklass eller för staten i dess helhet.
Men i stället för att införa ett referendum eller en annan institution i liknande syfte, har man
* 114
genom tidningspressen, genom folkmöten, genom deputationer och adresser sökt utöfva ett sådant inflytande.
Men detta oaktadt motsvara folkrepresentanterna esomoftast icke valmännens förväntningar, helst valen i många fall försiggå under regeringens eller något särskildt partis påtryckning, och valkandidaternas muntliga eller skriftliga program ej sällan antingen äro hållna i allmänna, föga upplysande eller bindande ordalag eller ock äro ingenting mindre än tillförlitliga.
* I synnerhet har den lagstiftande makten i Frankrike, alltsedan den för ett århundrade tillbaka under den-stora revolutionen uppkom utan någon historisk utveckling för att taga landets öde i sina händer, ofta illa motsvarat sin uppgift trots de många rikt utrustade talare och statsmän, som den företett.
Den lät under konungadömets sista och republikens första tid den terroristiska förvildningen få fritt spelrum och visade feg eftergifvenhet mot den art af » rent folkvälde », som framträdde i gatu-upploppen, i angreppen på konungafamiljen och dess omgifning i Versailles och i Tuilerierna, i de massmord med eller utan lagliga former, som föröfvades under skräckperioden, samt, märkligt nog, äfven mot det intrång och de våldsamheter, de rasande pöbelskarorna tilläto sig inom den för representanternas möten bestämda salen — för så vidt nämligen de ej rent af gynnade och främjade dessa ohyggligheter.
Och sedan omsider en efterlängtad reaktion inträdt, ådagalade den franska nationalrepresentationen icke någon förmåga att tillgodogöra landet de fria institutionerna och främja deras utveckling i öfverensstämmelse med nationens; skaplynne och kulturständpunkt.
Detta bidrog i väsentlig mån till, att den republikanska statsformens anseende småningom sjönk, och att i det afgörande ögonblicket intet allvarligt och kraftigt motstånd gjordes mot militärdespotismen.
Huru mycket den franska deputerade kammaren under Ludvig Filip lemnade öfrigt att önska, är bekant för hvar och en, som studerat Frankrikes nyare historia, liksom det att februarirevolutionen var lika mycket en protest mot dennas maktmissbruk som mot regeringens.
Och hvad vidkommer den andra republikens nationalförsamling, så var denna, ehuru öfverlägsen julimonarkiens i moraliskt hänseende, dock ingalunda sin uppgift vuxen, och därigenom underlättades i väsentlig mån Napoleon III: s genomförande af statskuppen.
Mot den tredje republikens folkrepresentation ha allmänt nog riktats anklagelser i bitterhet täflande med dem, som t. ex. Lamennais framställde mot julimonarkiens.
Och den gåtlika popularitet, som ännu för kort tid sedan general Boulanger åtnjöt i så hög grad, att han ansågs ha goda utsikter att bli kejsare eller diktator, torde förnämligast ha berott på hans hänsynslösa och hårdnackade angrepp mot parlamentarismen och hans löften att utrota den för den händelse, att statsrodret lades i hans hand.
Sannolikt är ock att, om den verkställande makten skulle råka i någon konflikt, med den lagstiftande, och valmännen tillätos att afgöra frågan, d. v. s. om man i detta fall lät det franska plebiscitet spela samma roll som schweizarnes referendum,REAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
* 115
det franska folket skulle ställa sig på Carnots och Freycinets sida mot sina egna representanter.
Att på den sista tiden den politiska ställningen förbättrats och förtroendet till den republikanska statsformen stigit, har man tillskrifvit boulangismens - snö|pliga undergång och den misskredit, hvari den med densamma till egjen skada förbundna orleanismen har råkat.
Men främsta orsaken därtill!
är helt visst att söka i att parlamentarismen ej gjort sig gällande, så ktt en duglig regering kunnat kraftigt och själfständigt fullgöra sin uppgift utan att duka under för en genom hänsynslös agitation och naturvidriga koalitioner bildad oppositionsmajoritet, enär Frankrike hunnit att bli grundligt utledset vid de täta ministärväxlingarna och dessas skadliga inflytande på landets inre och yttre politik.
I England står parlamentarismen i närmaste förhållande till den för * detta konungarikes politiska historia karakteristiska partibildningen.
Växelvis ha under ett par århundraden whigs och tories genom underhusmaj o.
riteter beherskat landet och faktiskt gifvit det hvarje ministär, som formellt bildats af den premierminister, hvilken monarken på grund af den i underhuset förherskande stämningen ansett sig böra tillsätta i den afgångnes ställe.
Men oaktadt parlamentarismen i detta sitt hemland har det mäktiga stöd, som ligger i den historiska utvecklingen, i grundlagens bokstaf och anda, i häfd och i tradition, oaktadt genom innevarande århundrades stora valreformer underhuset - bragts i närmare öfverensstämmelse med folkrepresentationens begrepp, och oaktadt att af den starkt utvecklade kommunala själfstyrelsen dess maktområde och den af detsamma beroende regeringens blifvit betydligt inskränkt, framträda i synnerhet uti England de mångartade och energiska sträfvanden att ställa den lagstiftande makten under folkviljans inflytanden, hvilka antydts i det föregående.
Tidningar, tidskrifter och broschyrer uppbjuda allt för att omedelbart inverka på underhusflertalet i något visst syfte eller att dana och underblåsa en allmän mening så stark, att det ej skall våga att motstå dess påtryckning.
Föreningsväsendet med sin starka organisation, med sina folkmöten i stora salar eller under bar himmel, där de moderna demagogernas vältalighet firar större triumfer än parlamentsledamöternas i Westminster och genomdrifva djärfva och hotfulla resolutioner, med sina imponerande demonstrationståg genom gatorna, med sina deputationer och adresser till makthafvande eller inflytelserike statsmän, gör å sin sida hvad det förmår i liknande afsikter.
Särskild betydelse åt dessa agitationer ge en del gamla missförhållanden, som ej bortblåsts af någon revolutions stormvind och lemnats orubbade af det jämna framåtskridandet, såsom det högre prästerskapets inkomster, högadelns innehafvande af större delen af landets jord, som är ytterst lågt beskattad, och öfriga från feodaltiden härstammande privilegier, men framför allt den starka kontrasten mellan de högre klassérnas rikedom och yppighet och de stora massornas armod och elände.
Ty man spårar i dem förebuden till revolutionära rörelser, och man tycker sig redan se den så länge befarade och förberedda politiskt-sociala statshvälfningen skymta fram i bakgrun-116
den och närma sig allt mer och mer, dubbelt fruktansvärd genom hvad som hos den kan vara berättigadt.
Och så kan den här framhållna tillstymmelsen till » rent folkvälde », huru själftagen och oregelbunden den än är,, komma att utöfva inflytande på besluten i underhuset.
Hvad här framhållits om politiskt-sociala agitationer utanför nationalrepresentationens område kan äfven tillämpas på andra stater, där parlamentarismen kommit till full utveckling, såsom.
Spanien och Belgien, liksom på dem, om hvilka- detta icke kan sägas trQts deras konstitutionella styrelsesätt, såsom Preussen, Österrike och vårt eget fosterland.
Öfverallt vinnlägger man sig om att på nyss antydda sätt inverka på de allmänna angelägenheternas behandling och afgörande, öfverallt söker man dessutom före valen af folkombud att förvissa sig om, huruvida kandidaterna vilja uppträda och votera i öfverensstämmelse med kom-mittenternas åsikter.
Och genom tillsättande af kommittéer och infordrande af sakkunniges eller i ämnet särskildt intresserades eller vederbörande myndigheters utlåtanden söka regeringarna ätt frammana utifrån ett hälsosamt inflytande på den lagstiftande maktens beslut.
Men den härutinnan fragmentariskt eller tillfälligtvis framträdande reaktionen mot representationssystemet kan ej i kraft och betydelse jämföras med den, som i Schweiz begränsat dess makt genom referendum eller ens * genom de reformer i samma riktning, som vidtagits af den stora transatlantiska republiken.
Det må emellertid ej förbises, att ingenstädes är fråga om detta systems ersättande genom byråkratiska institutioner eller någon art af rent folkvälde, utan blott om dess förnuftsr och ändamålsenliga begränsande i öfverensstämmelse med kulturutvecklingens och samhällsförhållandenas natur.
K. B.Teater-revy.
Svenska teatern: Hedda Gabler af Ibsen, Maria Stuart af Björnsson.
Kumlander af Harald Molander.
K. dramatiska teatern: Familjelycka af A.
C. Leffler, Kärlekens triumf af G. Giacosa, öfvers, af H.
Key, Bernardo Montilla af J. Echegaray, Arf skiftet af I. Turgeniew.
De minsta möjliga anspråk, som kunna ställas på en kritiker, torde vara, att han åtminstone själf skall tro, att han förstår sig på det, han talar om.
Men äfven om man ej begär mera, borde kanske den, som skrifver detta, nedlägga pennan i stället för att tala om » Hedda Gabler », och göra det med en replik, lånad från en af Södra teaterns inkrånglade fars-intriger: » Jag begriper inte ett dugg ».
Dock kan jag ju alltid, utan att vilja tillmäta det omdömet burskap, konstatera det faktum, att Jörgen Tesman, fru Elvsted och delvis äfven Eilert Lövborg i den sceniska framställningen blefvo lefvande människor af kött och blod, hvilka åskådaren med en blandning af medlidande och förakt kunde förstå.
Fröken See-lig har erhållit mycket beröm för sin bild af den ljushåriga Thea och detta med rätta.
Den första entréen och hela början af pjesen voro så fint tänkta, att hon lyc-kades få en fullt sammanhängande figur af rollen, rädd, jagad och förskrämd hade hon öfvergifvit man och hem och följt Lövborg, tveksamt, entonigt, nästan apatiskt anförtrodde hon sig till Hedda.
Herr Olsson har ofta, nästan alltid, den mycket begåfvade skådespelarens intuitiva, riktiga grepp på rollen.
Med en dy] ik uppfattning blir den yttre människan, maskering, figur, gång o. s. v. ofta en god hjälp för att klargöra framställningen^ så var äfven här fallet.
• Hvad som fattas herr Olsson är detalj studi um, vårdadt, tal och annan teknisk färdighet,.
men detta störde mindre hos hvardagsmänniskan Tesman än mången gång annars.
Herr Zachrisson gjorde den sista scenen, morgonen efter den genomrumlade natten^ mycket skickligt.
Man förstod, att för denne man var verkligen lifvet slut, det var så kapitalt slut, att han ej ens kunde fästa sig vid en sådan » formsak », som om han skulle skjuta sig i tinningen, bröstet eller underlifvet.
Den sceniska framställning, som fru .Hwasser-EngeM|precht gaf titelrollen lyckades emellertid ej att göra figuren klarare än den varit vid pjesens genomläsande, och det vill ej säga mycket.
Detta vare dock ej sagdt som klander: den som klandrar bor veta, huru det » skall vara »,, \
Il8 TEATER-REVY.
som det heter på regissörsspråket, och det vet jag ej.
Äfven om man kan tänka si^g ett sådant vidunder som denna Hedda tyckes mig vara i första akten, en egoism, som vill gå upp i någon annan, en njutningslystnad, som ej törs frossa, en feghet, som förenas med en nästan diabolisk styrka, så fordrar man vissa förutsättningar, % en verkande orsak, en rimlig utveckling och ett logiskt slut, allt saker, som lifvet, det må vara aldrig sä vidunderligt, alltid gifver, men som jag förgäfves sökte i denna framställning.
Man sitter där med ëtt lönlöst, plågsamt » hvarföre? » i tankarne och resultatet blir: » jag begriper inte ett dugg ».
Jag inbillar mig, att måhända Hedda Tesman skulle vinna på att framställas såsom hvarken mer eller mindre än i högsta möjliga grad själfsvåldig, att hennes hjärtlösa repliker skulle sägas mera tanklöst och ' lättsinnigt hjärtlöst än afsiktligt elakt och bittert.
Hon är den fullständiga världsmänniskan, som dödat det personliga innehållet i sitt lif under ytligt umgänge med andra, hennes intelligens har förnötts på konversation, hennes känsla dödats under baldrottningens koketteri.
Den passerade skönheten, som ej kan få lefva på stor fot, ej kan få ridhäst och betjänt, som gift sig med en » fackmänniska » för att bli försörjd, och därföre måste afstå från beundrare, gåf nu och har tråkigt och visar hjärtlöst sitt dåliga lynne för sin omgifning.
Sedan kommer ju afunden öfver det lilla innehållet i Theas lif till, äfvensom fruktan för att Lövborg skall fördunkla Tesman, och först då kommer något af det ondas tragik med i hennes karaktär.
Jag ville därföre att rollen skulle talas mera » henkastet »
Sådan var emellertid ej fru Hwasser-Engelbrechts uppfattning, hon var hela tiden lugn, kall, öfverlägsen.
' När hon talar är det efter mogen öfverläggning, i ett för henne själf klart, hemligt, men för oss dunkelt och obegripligt syfte.
Mot slutet syntes mig rollen bättre stämma öfverens med denna uppfattning, särskildt i scenerna med assessorn och allra mest i hela sista akten.
Kanske är denna jämna, dämpade ton, denna flegma ej något, som ingår i fru Engelbrechts uppfattning af denna roll, utan snarare en egenskap hos hennes egen konstnärsindividualitet; den har spelat henne fula spratt förr, och nu senast i Björnssons » Maria Stuart i Skottland ».
BjöriTssons Maria är skön och skiftande som diamanten, som bryter ljuset i tusen strålar octø färger hvarenda sekund.
Fru Engelbrecht är en mycket intelligent skådespelerska, " som vanligen arbetar sig till en riktig, konsekvent uppfattning af sina roller.
Den hade hon äfven här,.
* men växlingarne, omkastningarne voro ej nog skarpa och framför allt ej nog snabba.
Fru Engelbrecht pauserar gärna och fyller ut pausen med en begrundande mimik, i stället för att växla mellan böner och hotelser, mellan kvinnans och drottningens vapen, i raskt tempo, oreflekteradt, efter ögonblickets impulser.
Emellertid var hennes framställning af stort intresse, de stora utbrotten grepo ovilkorligen, och på det hela taget var hon i konstnärligt afseende hufvudet högre än allt folket.TEATER-REVY.
TI9
Ty i öfrigt lände denna föreställning ej teatern till heder.
Iscensättningen var ej lyckligt gjord, särskildt scenen med Rizzios mord var mycket illa arrangerad.
Bland andra misstag stöter det att se denne klänga sig fast vid drottningen med båda armarne om hennes lif.
Sista aktens dekoration var ej lyckligt väld, den bör vara mörk, dyster och trång; i Dunbars slott ' finnes ej en sådan pelarsal som den nu framställcfa, och funnes den, skulle Bothwell ej föra drottningen dit.
Pjesen föreskrifver » ett gammalmodigt rum ».
Herr Ranft var en god Knox, och herr Schotte visade i Ruthwens roll, att han kan spela detta slags roller, de flesta öfriga medspelande ådagalade i sina, att de ej kunna det.
Herr Olssons brist på vårdadt tal i » högt språk » och på studerad plastik gjorde, att Darnleys vackra roll i hans händer blef en sentimental, gnällande stackare, och herr Engelbrechts Bothwell var en sällsynt underhaltig prestation.
Det kunde ej annat än väcka förvåning, då herr Engelbrecht, som ju har en mångårig vana vid det stora skådespelets stora roller, i tredje akten säger till drottningen, att hon skall resa ut på hafvet, » där sorgerna blåsa bort i det oändliga och modet spännes som ett segel », eller då han ber henne att » sätta lifvets krans i sina vårfriska lockar » i ungefär samma ton, hvarmed den gemytlige läkaren-räsonnören i en fransk komedi kunde ordinera någon liten markisiijna en badresa eller några antipyrinpulver, — men man fick förklaring pä gåtan.
Ty så kom sista akten, den akt, som skulle kunna kallas Bothwells akt, och det visste herr Engelbrecht af, här skrek, väsnades och rusade han, så att åskådarne måste vara tacksamma, att han ej gifvit rollen konsekvent i denna anda från början.
Hans framställning saknade hvarje skymt af sammanhang och måtta; något dylikt borde ej förekomma på en hufvudstadsscen.
Då lyckades herr Engelbrecht vida bättre i Hedda Gabler, där en mycket bra mask och en viss oåtkomlig skämtsamhet i tonen på ett lyckligt sätt bidrogo att karakterisera assessor Bräck.
Svenska teaterns repertoar har för öfrigt omfattat åtskilliga franska och tyska lustspel, hvari teaterns populäre direktör, herr Holmquist, alltid fått skrattarne på sin sida.
Ett nyårsskämt höll sig vid lif .i " öfver två månader, ej på grund af någon egentlig kvickhet (den grunden hade i detta fall varit dålig), utan därföre att det » anföll » varieteteatern — genom .att flytta den in i teatersalongen och reproducera en af dess divor i fru Anna Lundbergs intagande skepnad.
Den fiende, man ej kan besegra, gör man till sin bundsförvandt — så lyder den politiska regel, hvarefter teatern handlat.
I » Bildhuggaren Clémenceau » gjorde fröken * Seelig en Iza, som utom fru Elvsted ej behöfver många jämngoda efter-följarinnor, för att hon från en beg|iVad skådespelerska skall blifva en fullt färdig, framstående artist.
I » Färnande » har fru Engelbrecht af gammalt en af sina bästa roller, och hon är inom sitt visserligen begränsade, men ändå betydande fack en så intelligent och säker skådespelerska, att det förvisso är både rätt och klokt att i någon mån rätta repertoaren efter hennes talent.
Ty om Svenska teatern skall fasthålla en bestämdIl8
repertoar, egna sig åt ett visst slags stycken, så borde väl detta närmast vara folkpjeser och utstyrselstycken, och dessa torde endast sällan erbjuda Anna-Lisa Hwasser-Engelbrecht värdiga uppgifter.
En folkpj.es af det goda gamla slaget är » Kumlander ».
Till uppslaget påminner den ej obetydligt om » Löjen och tårar », som nu gifvits samtidigt å Södra teatern, och i behandlingssättet ' torde största olikheten ligga i rent yttre« lokala och temporära förhållanden.
Smaken för detta slags stycken tyckes emellertid hafva förändrats lika litet som de själfva^ ty » Kumlander » har visat sig vara en kassapjes.
Utförandet bidrager väsentligt att vinna den stora publiken för stycket.
Herr Holmquists kraftiga, måttfulla framställning af titelrollen måste uppskattas både på parkett och på tredje raden.
Herr Olsson gifver nya prof på sin betydliga förmåga af karakteristik och individualisering, och fru Anna Lundberg har en uppgift, som lämpar sig för hennes allra bästa sidor.
Anmärkningsvärdt är äfven, att alla birollerna gifvas väl, och det ' talar godt för truppens förmåga, ty de äro ej få.
Ät k. dramatiska teaterns repertoar har utan tvifvel i vinter egnats större och i konstnärlig måtto mera berömvärd omsorg än under flera år tillförene.
Den föga betydande behållning, som denna teaters ofta förekommande plockprogram förut kvarlemnat hos åskådaren, har under detta spelår utbytts mot för det mesta goda, ofta starka intryck.
Den tyska och franska moderna dramatiken har företrädts af väl valda pjeser, nog många for att någorlunda hålla oss » au courant », ej sä många àtt spellistan blifvit ensidig.
» Ruy Bias » och nu senast » Kabal och kärlek » hafva framförts med en omsorg, som visat konstnärlig pietet för det stora dramat.