Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Regeringen följande åtgärder tid efter annan rörande tulltaxan: 1826, d. 31 Augusti: nedsättning af tull å korn, hafra och ärter tills den 15 Nov. 1826; » den 1 Nov.: nedsättning af tull å råg, som infördes till hamnarne i Göteborgs och Bolms län; » d. 22 Nov.: nedsättning, lör brist på qvarnvatten, af tull å rågmjöl till den 1 April 1827; » d. 13 Dec.: nedsättning af tull å spirituosa, trävaror, kaffe och ylleväfnader »med tillämpning af de vid nästföregående riksdag af R.
St:r antagna grunder för tullalgifternas utgörande;» » d. 20 Dec, nedsattes tullen å råg.
520 Den 25 April e. m. 1827, d. 29 Mars: fortfarande tullnedsättning beviljad å råg, rågmjöl, korn och ärter till d. 16 Juli, samt tullfrihet å hafra till samma dag, men å potates tills d. 1 Aug. » d. 29 Dec. skedde diverse förändringar, stående i samband med tulltaxan af d. 31 Ang. 1826 och kungörelsen d. 13 Dec. s. A., och utfärdades dessa förändringar »enligt de vid sista riksdagen af R.
St:r antagna grunder för tullafgifternas fastställande;» 1828, d. 14 Aug. beviljades fri utförsel af spanmål till årets slut.
Ytterligare säga R.
St:r uti 35 §:n af 1830 års riksdagsbeslut: »I fråga om tullbevillningen håfve
Vi bibehållit och än vidare satt i utöfning de, vid sistförflutna riksmöte, i detta hänseende gällande åsigter, samt i följd deraf, med antagande och tillämpande af den grundsats, att en allmän frihet må ega rum att, emot en i afseende på skydd för inländska näringar samt konsumtionen afpassad tull, ej mindre i riket införa alla utländska varor, än ock till främmande stater utföra och afyttra alla inhemska produkter och tillverkningar, gillat och fastställt en taxa för ifrågavarande bevillning; och Vi håfve funnit att de härigenom uppkommande tillgångar för ökade statsbehof, såsom utgående af konsumenten, blifvit beredda genom den mest rättvisa och lindriga utväg.
Inseende nyttan deraf, att de förändringar, som i förevarande afseende komma att ega rum, blifva kände någon tid före den nya tulltaxans tillämpning, håfve Vi hos K. M:t i underdånighet anhållit, att samma taxa måtte, så fort lämpligen ske kunde, blifva allmängjord, jemte det stadgande, att densamme, från och med den 31 Januari 1831 skall tjena till vederbörlig efterrättelse».
Dessutom, och lör att ytterligare anföra faktiska bevis på sanningen af den sats jag här försvarar, må det tillåtas mig anföra följande R.
Stms underdåniga skrifvelse i Mars 1830.
»Uti till R.
St:r under den 13 Febr. sist), år aflåten skrifvelse, har E.
Iv. M:t bland annat, i betraktande af de förändringar, som emellan riksdagarna kunna inträffa, både i handelns allmänna gång och i reciprocitets-IÖrhållandena till främmande nationer, i följd af hos dem vidtagna, på Sveriges handel verkande författningar, i nåder täckts ånyo fästa R.
Stms uppmärksamhet på nyttan deraf, att R.
St:r till E. K.
M:l öfverlemna att, inom bestämdt maximum, förhöja tullen å inkommande varor; och få R.
St:r, som under den 19 sisth Febr. till K. M:t i underd. öfverlemnat det af R.
St:r uppgjorda förslag till blifvande tulltaxa, härmed till svar å högstberörda nåd. framställning i underdånighet anmäla, att då R.
St:r, uti den sålunda aflemnade tulltaxan, icke ansett sig kunna annorlunda bestämma tullen å varor, än som ett maximum af hvad de, elter närvarande förhållanden, i egenskap af tullbevillning åtaga sig, men det på E. K. M:t allena ankommer, att, i afseende å utländska magter, förskaffa en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, hafva R.
St:r skolat hos E. K. M:t underdånigst an - Den 25 April e. m. 521 hålla, det täcktes E. K.
M:t vidtaga alla de mått och steg, som i afseende härå äro med landets bästa förentiga; Samt få derjemte till E. K.
M:t öfverlåta rättigheten att, efter vederbörandes hörande, minska eller nedsätta den i tullbevillningstaxan utsatta tull.» Tydligare bevis |>å, att det är Ständerna, som ega ensamt rättigheten att nedsätta tullar, kan väl ej gifvas, än i denna R.
St:rs underdåniga skrifvelse, deri de till K.
M:t öfverlåta att, under vissa vilkor, minska eller nedsätta den i tulltaxan utsatta tullll!
Under denna tid, intill 1835 års riksdagsbeslut, finna vi K.
M:t begagnat denna öfverlåtna rättighet endast i högst få fall, nemligen: 1830, d.
4 Dec. då potates förklarades tullfri, tills den 1 Aug. 1831. 1831, d. 2 Sept. då tollen nedsattes å salpetersyra; 1833, d. 23 Nov. då tullen nedsattes å vissa sorter råsocker, direkt infördt såsom retourlast, till lika lull med mascovad och terressocker i allmänhet. 1835, d. 24 Jan. då potates lemnades tullfrihet till införsel. 1835, d. 10 Jan, då karavanthe, från England infördt, fick åtnjuta samma tull-lindring som det från Ryssland, enligt handelskonventionen medgifna, och gällde denna bestämmelse intill d. 4 Juli 1837.
Uti 1835 års riksdagsbeslut yttra sig R.
St:r, i afseende på tullbevillningen uti 23:dje §:n sålunda: »I fråga om tullbevillningens bestämmande hafva vi tagit i öfvervägande, huruvida ett förbuds- eller skyddssystem borde företrädesvis äntagas; och ehuru vi ansett, att alla förbud nu icke kunna lossas utan ett högst menligt inflytande på vissa näringar, hafva vi dock beslutit, att, för hvarje i tulltaxan förekommande varuartikel, utsätta den tullafgift, som synts oss lämpligast derå böra bestämmas, på det att, i händelse K.
M:t skulle pröfva nödigt att upphäfva något eller några förbud, hvarmed vissa varuartiklar nu äro belagda, något hinder derföre af tulltaxan icke måtte förefinnas,» Och derjemte innehöll R.
St:rs skrifvelse N:o 308, med förslag till taxa i stora sjötullsbevillningen, af d. 12 Mars 1835, uti 12:te punkten: »Att då R.
St:r uti ofvannämnda förslag till tulltaxa icke kunnat bestämma annan tuli å varor, än den, som, efter närvarande omständigheter, bäst försäkrar Statens inkomst och med dess intresse öfverensstämmer, men det på Eders K.
M:t ankommer, att, i afseende på utländska rnagter, bereda en tor Svenska handeln förmånlig reciprocité, hafva R.
St:r skolat hos Eders K.
M:t i underdtt anhålla, det Eders Iv. M:t täcktes vidtaga alla de mått och steg, som i afseende häruppå med landets bästa äro förenliga, samt, för befrämjande häraf, minska eller nedsätta den i tulltaxan utsatta tull.» 522 Den 25 April e. m.
Följande öfversigt af förändringarne uti tulltaxan, som af Regeringen vidtogs, visar huru K.
M:t begagnade den rättighet, K. M:t af R.
St:r erhållit: 1836, d. 18 Juni: tilläts tullfri införsel af flintsten för porcelainesfabrikernas behof; 1837, d. 7 April: tilläts tullfri utförsel af spanmål till årets slut; » 2 Nov.: tilläts tullfri införsel af potatis för missväxt; » 2 Nov.: medgafs tullfri införsel af korn och bafra tills d. 15 Maj 1838, i och för utsäde; » 15 Dec.: medgafs tullriedsättning af hvalraf eller sper maceti från 10 sk. till 4 sk. pr skålp. för fabrikations lättande. 1838, d. 2 Febr.: nedsattes utförseltullen å ekvirke från 15 till 10 proc. » 6 April: nedsattes införseltullen å råg och rågmjöl för 2:ne månader, i anseende till brist derå inom landet; » 23 Juni: tilläts tullfri införsel af hö och halm till årets slut, i anseende till brist; » 13 Juli: tilläts införsel, mot half tull, af hvete, i anse ende till brist, under 6 veckors tid; » 9 Okt.: nedsattes införseltullen af skeppslörnödenhe ter, för rederiernas behof; 1839, d. 2 Jan.: nedsattes utförselstullen å sågade lister; 1840, d. 19 Sept.: tilläts tullfri införsel af Gornvalls-sten, nyttjad vid porcelainesfabrikation; » 4 April: tilläts tullfri utförsel af stångjern för ett år; » 19 Sept.: tilläts tullfri införsel af oarbetad marmor och af de af Svenska konstnärer förfärdigade marmorarbeten ; 1841, d. 11 Okt.: tilläts tullfri införsel å spanmål för 3 år, enligt R.
St:rs begäran; 1841 års riksdagsbeslut yttrar rörande tullbevillningen, i den 36:te §:n följande: »Rörande tullbevillningen hafva vi, med bibehållande hufvudsakligen af de grunder, hvarpå sednaste tulltaxa hvilar, väl ansett förbudsbestämmelserna böra upphöra för vissa hittills till in- eller utförsel förbjudna varor; dock, på det att de näringsidkare, hvilka af förbudens afskatlände möjligen kunna förutse den menliga inverkan på sina yrken, att de, heldre än att ingå i täflan med den utländska tillverkningen, finna för sig fördelaktigt, att på annat sätt göra sina kapitaler fruktbara, dertill ej må sakna rådrum, hafva vi, uti und, skrifvelse af d.
7 Juni innev. år, jemte öfverlemnande af förslag till ny tulltaxa, hos K. M:t anhållit, att de hittills till införsel förbjudna varor, för hvilka vi ansett förbuden böra upphöra, icke må förr än ifrån den 1 Januari 1843 till riket införas eller derifrån utföras.»
Här är det första gången, sedan år 1810, som R.
St:r, uti riksdagsbeslut, kalla den af dem fastställda tulltaxa för ett förslag.
Troligen har det skett af den anledning, att man ej ansett denna taxa böra annorlunda benämnas, innan den, genom Den 25 April e. m. 523 allmänna författningssamlingen, kommit till allmänhetens kännedom.
St:rs skrifvelse N:o 377, af den 7 Juni 1841, rörande tullbevillningen, innehåller bland annat, följande märkliga yttrande: »Biträdande hvad Eders K. M:t i ofvanberörda Nåd.
Propos. föreslagit, rörande tullen å spanmål, få R.
St:r i underdånighet anhålla, att bestämmelserna i afseende derå måtte förblifva oförändrade under fem år, räknadt från den tid, då den nya tulltaxan träder i verkställighet, äfvensom att de högre bland de af Eders K.
M:t alternatift föreslagna tullbeloppen må vid införsel antagas, samt tullfrihet beviljas vid utförsel.
I sammanhang hvarmed R.
St:r jemväl få i underdånighet anhålla, att vid de tillfällen, då harulelstraktaters ingående med främmande magter framdeles komma i fråga, Eders K.
M:t nådigst täcktes så ordna, att icke heller för landtmannaprodukter må komma att understiga, hvad uti gällande taxa i allmänhet för sådana varor bestämmes.» »I öfrigt och på det Eders K. M:t må kunna, i afseende på utländska magter, bereda en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, få R.
St:r i underdånighet hemställa, det Eders K.
M:t i nåder täcktes vidtaga alla de mått och steg, som för vinnandet af ett sådant ändamål med landets bästa äro förenliga, samt till befrämjande deraf minska eller nedsätta den i tulltaxan utsatta tull.»
De förändringar K. M:t, till följe af ofvannämnde R.
St:rs bemyndigande, gjorde uti tulltaxan, inskränkte sig till följande: 1843. d. 8 April: utförselstullen dels nedsatt, dels upphäfven å gjutet, smidt och valsadt jern; » d. 31 Juli: utförselstull upphäfven för stål af alla slag, till årets slut; samt nedsatt för smältstycken; » d. 17 Okt.: från införselstull befriades stenkol, stenkolsstybb och cinders, cokes och afsvaflade stenkol; » d. 17 Okt.: från utförselstull befriades alun, beck, cobolt malm och metall, rödfärg, tjära och färgmossa; » d. 29 Sept.: utförselstullen nedsatt för garkoppar till årets slut; 1844.
Införselstullen nedsatt för dubbleradt bomullsgarn, hornplatter och oarbetadt horn; 1845.
Fortfarande nedsättning af införselstullen å dubbleradt bomullsgarn; » Befrielse från tull vid införsel af svafvel och koksalt till begagnande vid tillverkning af svafvelsyra och soda; » Införselstullen nedsatt å oarbetadt horn och hornplattar; » 27 Juli: utförselstullen nedsatt för kasserade kanoner och mörsare.
Jag vill icke längre trötta R. o. Ad. med genomgåendet af de ytterligare riksdagsbesluten och R.
St:rs dithörande underdåniga skrifvelser; det redan anförda upplyser tillräckligt, att 524 Den 25 April e. m. R.
St:rs rätt att minska tullarne tillkotamer dem allena; men att de, under vissa förhållanden, för vissa tider, eller för vissa anledningar öfverlåtit denna deras rätt till K. M:t.
Det torde blifva något svårt för mina motståndare, att bestrida ofvanstående fakta.
Många andra dylika, på offentliga handling ar grundade fakta kunde ännu framdragas, men jag hoppas inga flera skola behöfvas, för att klarligen ådagalägga, att tullbevillningen och bestämmandet af tullsatserna icke ligger i någon annan hand än i R.
St:rs. Mati har vid "denna riksdag, troligen af räddhåga för en blifvande representations förmodade benägenhet att göra intrång på vissa samhällsklassers rätt och bästa i beskattningsväg, sökt vindicera för K.
M:l en rättighet, att jemka de af folkombuden beslutade beskattningar.
Jag har aldrig varit en beundrare af det nya statsskick, sorn vi, genom antagandet af sednaste förslag till ny R.
O., dragit öfver land och folk.
Jag har högt och öppet beklagat detsamma; men då detta nya statsskick nu en gång blifvit antaget, så har jag den aktning för den nya grundlagen, att jag icke vill att densamma skall trädas för nära, synnerligen sorn den nu omtvistade frågan rörer en af Svenska folkets dyrbaraste rättigheter.
Jag kan ej heller finna, att denna mina motståndares räddhåga för blifvande riksdagars tilltagsenhet är befogad, men om så är, bör man väl söka hot derföre i den ordning grundlagarne föreskrifva, och ej bota det onda med hällten värre, d. v. s. mot missbruk sätta våld; Då emedlertid denna fråga nu beror på K. o. Ad:s beslut, så vågar jag lägga det Höglo!!.
Ståndet på hjertat, att icke lemna densamma sväfvande eller oafgjord till våra efterträdare.
Frih. af Ugglas har opponerat sig emot Bevilln.-Utsk:ts förslag till slutmening och sagt, att densamma innehåller, att tulltaxan till K.
M:t öfverlemnas, för att oförändrad utfärdas.
Jag tror dock, att han i så fall origtigt uppfattat denna slutmening, som lyder: »Slutligen hemställer Utsk:t att, sedan de af Utskrt nu uppgjorda förslag till tulltaxa och underrättelser om hvad vid tariffens verkställighet iakttagas bör, blifvit af R.
St:r pröfvade, den af R.
St:r, med stöd af R.
F:s 57:de, 60:de och 61:sta §§ beslutade tulltaxa jemte underrättelser måtte till K.
M:t i underdånighet öfverlemnas, för att utfärdas, de sednare så vida de vinna K.
Mits Nåd. stadfästelse.»
Jag skulle här kunna sluta detta mitt anförande, som allt för länge tagit R. o. Ad:s tålamod i anspråk.
Men jag vill ej lemna alldeles obemärkta några af en talare midt emot, sorn derjemte är Konungens främste rådgifvare, uttalade farliga satser uti statsläran, i sammanhang med denna fråga.
Exc. Hr Frih. De Geer har nemligen sagt, att tulltaxor skola af K.
M:t sanktioneras, för att blifva gällande.
Dea 25 April e. m.
525 Jag får vördsamt bestrida denna sats, och tror, att en af R.
St:r, med den dem ensamt tillkommande grundlagsenliga rätt, beslutad och fastställd tulltaxa endast behöfver af K.
M:t utfärdas för att sålunda komma till allmänhetens kännedom.
Hr Frih. l)e Geer har sagt, att riksdagen kan, såsom korrektiv mot allt för stor nedsättning af tullar, vägra anslag att fylla den brist, som deraf kunde uppstå.
Jag hemställer, huru väl landet skulle befinna sig, om på detta sätt hela statsmaskineriet skulle stanna?
Ar det ej då bättre att regeringen rättar sig efter grudlagens föreskrift och låter B.
St:r få ensamt befatta sig med beskattningen och dess fördelande?
Exc. Hr Frih. De Geer anser slutligen konungamagtens rättighet, att vägra indrifva en skatt, som den anser orättvis, vara obestridlig.
För mig är detta yttrande svårt att fatta, så vida detsamma, såsom vid detta tillfälle bör vara fallet, skulle afse de af R.
St:r åsätta bevillningar, vare sig af tull, stämpladt papper, post, bränvinsbränning eller af den s. k. allmänna bevillningen.
Ty om dessa bevillningar af R.
St:r äfven åsattes högre, eller fördelades annorlunda, än Konungen ansåg vara med rättvisa eller billighet öfverensstämmande, så kan väl Konungen dock icke vägra att, såsom executiv makt i Staten, låta genom sina underordnade myndigheter indrifva eller uppbära desamma, för att disponeras på sätt R St:r bestämt.
Alt handla annorlunda, vore ju att handla lagstridigt och ställa sig på revolutionär grund, något, som, jag är öfvertygad derom, vår nuvarande regering aldrig haft i sinnet.
Jag slutar med vördsam anhållan, det R. o. Ad., på de skäl jag nu haft äran anföra, täcktes bifalla Utsk:ts förslag.
En värd talare slöt sitt anförande med att lägga Ridderskapet och Adeln på hjertat att frågan om Konungens rätt att nedsätta tullarne icke längre må blifva sväfvande, och jag börjar i anledning häraf mitt yttrande med att erinra, attingen ålgärd af R.
St:r i följd af den nu föredragna punkten kan afgöra nämnde fråga, utan att den, såsom beroende på en grundlagsförklaring, ej kan algöras annorlunda än af Konst.-Utsk:t och Riks-Rätten eller af båda Statsmakterna gemensamt i den för grundlagsförändringar bestämda ordning.
Den ena Statsmakten kan icke binda den andra vid sin uppfattning af Grundlagen, men det hindrar icke att beslutet i denna punkt, såsom frågan nu gestaltat sig, i allt fall blifver af utomordentlig vigt såsom betecknande R.
St:s åsigt om grundlagens rätta förstånd i en af dess vigtigare bestämmelser.
Frågan är främst en lagtolkningsfråga, och kommer man lill klarhet från den synpunkten, måste man böja sig derför, man må föröfrigt hafva hvilken åsigt som helst.
Man måste således först granska de §§ i R. F., sorn beröra ämnet, 520 Den 25 April e. m.
Till stöd för Konungens rätt att nedsätta tullarna förekommer den bestämmelsen i 60 § R.
F. att »ej må några allmänna afgifter, af hvad namn och beskaffenhet, som heldst, utan R.
St:s samtycke kunna förhöjas, tullen å inkommande och utgående spanmål allena undantagen».
Då uttrycket ((förhöja» väl icke betyder detsamma som »förändra», så är det alldeles obestridligt att denna § icke innehåller något förbud för Konungen att nedsätta tullarne, och att något sådant förbud ej eller i någon annan § uttryckligen förekommer, lärer väl af alla medgilvas.
Men, säger man, Gl:sta §:n innehåller att »alla afgifter, som R.
St:r under de i föregående § nämnda titlar beviljat skola — ordet »oafkortade,» som en talare här införde finnes icke — utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
St:r fastställd blifvit;» och häraf följer att afgilterna icke få nedsättas eller eftergifvas.
Emot detta påstående har redan blifvit erinradt att sistnämnde § endast afser att bestämma tiden för afgifternas utgående och icke deras belopp, en uppfattning som vinner styrka deraf att denna bestämmelse, likasom så många andra i vår grundlag, har en historisk anledning och alser att förhindra de strider om tiden för bevillningars utgörande, som så ofta förekommer under det konstitutionella statsskicket mellan 1772 och 1789.
Vidare anföres emot Konungens ifrågavarande rätt, att den skulle strida emot 57:de §:n, som förbehåller R.
St;r allena utöfningen af Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta.
Det är nogsamt bekant att rättigheten, att ej utan eget samtycke blifva beskattad är den som i alla länder städse varit den för folket dyrbaraste och den, hvaraf uti historiskt utbildade konstitutionella samhällen, alla andra rättigheter för folket och dess representation följt, och det skulle sannerligen vara högst serdeles, om man med en sådan rättighet skulle vilja förvexla den tvetydiga fördelen att få utbetala de beviljade skatterna, sorn man gör, då man i den 57:de §:n inlägger den betydelsen att den skulle utgöra ett hinder för Konungen att nedsätta skatterna.
Huru omsorgsfulla 1809 års lagstiftare varit om förstnämnde rättighet och följaktligen huru sannolikt det är att det endast är den, som de i 57:de §:n velat uttala, synes af förbudet i 60:de §:n att utom i ett enda afseende böja bevillningarne och i 73:je §:n att utan R.
Stms samtycke påbjuda nya pålagor, utskrifningar af manskap, penningar eller varor, under det deremot förbud af att nedsätta skatterna måste genom långväga lagtolkningar sökas.
Går man från sjelfva Grundlagen till Ansvarighetslagen af den 10 Febr. 1810, som är nästan jemnårig med R. F., så finnér man i 3:je §:n ett strängt ansvar för den Konungens rådgifvare, k som tillstyrker Konungen att vidtaga sådant steg, hvilket uppen barligen är stridande emot R.
F:ns bokstafliga föreskrift uti 57:de §:n rörande R.
Stms beskattningsrätt, uti 60:de §:n till förhöjande af den bevillning R.
St:r sig åtagit eller af sådana artiklar, som i densamma till bevillning räknas: »allt sådant till förökande af Kronans inkomster,» men intet ansvar stadgadt för nedsättning
Den 25 April e. m. 527 af bevillningarne — ett förhållande, som väl icke låter förklara sig såsom ett förbiseende.
Af hvad sålunda blifvit anfördt, synes mig obestridligen följa att med grundlagens ordalydelse är vida mera öfverensstämmande att tillerkänna än att frånkänna Konungen rättighet att nedsätta de uti 60:de g:n omtaldte afgifter, men visserligen måste man medgifva att en positiv bestämmelse derom saknas.
Vid sådant förhållande eger man äfven att rådfråga grundlagens anda, och man finner då till stöd för Konungens rätt att nedsätta tullafgifterna, hvarom endast här är fråga, det vigtiga sammanhang dessa afgifter hafva med den ekonomisba lagstiftningen, som är till Konungen öfverlemnad och hvaruti tullalgifterne på det väsentligaste ingripa, under det att intet annat från denna synpunkt kan emot rättigheten anföras än att Konungen genom att nedsätta afgifter skulle kunna tvinga Ständerna att för behofvens fyllande tillgripa andra beskattningsutvägar och således indirekt pålägga skatter; men då denna åsigt i sin konseqvens skulle leda derhän att Konungen icke kunde vidtaga någon åtgärd, hvarigenom statsinkomsen af en skatt minskades, så skulle deraf följa att Konungen icke eller egde att förbjuda in- eller utförsel af tullpligtiga varor eller att ändra terminerna för brännvinsbränning, rättigheter, som dock städse varit honom tillerkända och som med
Hans ekonomiska lagstiftningsrätt hafva ett ostridigt sammanhang.
Begagnas deremot Konungens rätt att nedsätta tullafgifter, utan de mest tvingande skäl, så att statsbrist derigenom uppkommer, så lärer väl den rådgifvare, som sådan åtgärd tillstyrkt, icke kunna anses hafva iakttagit rikets sannskyldiga nytta.
Vill man åter stöda sig derpå att hvad som icke är Konungen i grundlagen uttryckligen medgilvet, är Honom förbudet, så kommer man till åtskilliga inskränkningar i Konungamakten, som åtminstone hittills icke inom detta hus ansetts nyttiga, såsom t. ex. att frånkänna Konungen rättighet att vägra sanktion å beslutade förändringar med grundskatterne.
Kådfrågar man praxis, så finnér man, på sätt Hr Lagerhjelm redan meddelat, att R.
St:r 1810 hos Konungen anhållit, att Han i vissa fall måtte tillåta nedsättning af tullafgifterne — ett uttryck, som väl icke antyder att man dermed ansåg sig hafva förlänat någon ny rättighet.
Vid 1812, 1815, 1818 och 1823 årens riksdagar uppdrogo R.
St:r åt
Konungen att mellan riksdagarne såväl höja som nedsätta tullafgifterna, det förra dock stundom blott till en viss gräns, det sednare alltid obegrärisadt.
Vid 1829, 1834 och 1840 årens riksdagar anmodas Konungen att efter omständigheterna nedsätta tullafgifterna, men med 1844 års Riksdag upphöra dessa fullmakter och återkomma ej, men de tullnedsättningar, som sedan efter nästan hvarje Riksdag skett, halva derför icke varit föremål för något åtal, utan tvärtom har Konst.-Utsk:t vid denna riksdag underkänt deremot rigtade anmärkningar.
Om man således å ena sidan villigt kan medgifva att förfaringssättet 1812—1841 antyder någon ovisshet om Konungens rätt alt nedsätta tullafgifter enligt 528 Den 25 April e. m. grundlagen, så kan man å den andra sidan icke neka att den konstitutionella utvecklingen gått i den rigtning att man slutat med att tillerkänna Konungen densamma, och tvenne debatter inom detta Stånd, vid serskilda tider, der denna fråga varit behandlad, gifva ganska märkvärdiga prof af denna utveckling.
Den första egde rum vid 1829 års riksdag i anledning af Bevilln.-Utsk:ts förslag att uppdraga åt Konungen att höja och nedsätta tullafgifterna^.
Flere talare, hvaribland må nämnas Hr Lefrén, I.
P., Frih.
Åkerhjelm, G. F., Hr Skogman, C. D., yttrade då att ett bemyndigande att nedsätta tullarne vore öfverflödigt, emedan denna rättighet redan enligt grundlagen tillkom Konungen.
Andra talare yttrade deremot tvifvel i detta afseende, men frågan biel' ej föremål för något Adelns beslut, enär votering egde rum emellan höja eller nedsätta tullarne eller endast nedsätta dem.
Den andra debatten försiggick 1854 vid behandling af Konst.-Utsk:ts Mern. i anledning af Konungens Propos. om det tillägg till 61 § R. F., att då, i stället för införsels- eller utförselsförbud, sådan afgift måtte kunna stadgas för en tid af högst tre år, derunder R.
St:r ej må densamma nedsätta eller afskaffa.
Utsk:t yttrade i detta Betänk.: