Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos hans samtida var sådant ej sättet att göra lycka; och om någonsin den önskan föresväfvade honom, att hos dem rigtigt ställa sig in, så lärde han sig dock aldrig vägarna.
Man skulle väl eljest förmoda, att hans medlefvande vetat uppskatta, hvad de i honom ägde.
Påminner man sig derjemte, hvad man nyss hört om Runii stora rykte: så antager kanske mången desto vissare, att ett åtminstone jemnstort omgaf den så omätligt öfver honom upphöjde Frese; eller att äfven denne (såsom ock billigare kunde vara) blifvit firad hellre för mycket, än för litet.
– Tvärtom!
Just vederspelet inträffade.
Väl fick hans sångmö gälla för god och uppbygglig; men ingen af hennes egenskaper var egnad, att starkt anslå den dåvarande vittra allmänhetens nimme.
Under hela sin lefnad öfverglänstes han af Runius, och strax efter sin död af Dalin.
Egentligen säger sig sjelft, att för ett slägte, som i Dudaims-qvädaren såg ”Poeternes Phenix”, måste Frese vara en ringare sångfågel; täck nog, men mindre lystringsvärd.
De åter, som i bildning tillryggalagt det stadium, der Runius kunde beundras, läste, af det nyare Europas vitterheter, alltredan föga någon annan än Frankrikes, och bekymrade sig (vanligtvis) allraminst om de späda försöken till en inhemsk.
Också klagar Frese, i en af sina brudskrifter, öfver ”det nu snart Franska Sverige”, der den unge ädlingen ”har för helgdags-sed att i vind och vädret sprätta”, ehuru han med allt sitt ”hvissel och hväs” vinner endast
. . . rang utaf en pauvre Svensk-Fransos,
Som inländskt oförstånd med utländsk flärd vill röja.
”J lären”, tillägger han, för denna fritalighet nog ”ge mig både text och titul”:
Dock drar jag åsnan ej till tings, fast hon mig trampar.
Med särskild tillämpning på Poesien, och just i anledning af Freses Skrifter, besvärade sig
Lithou, i en framför dem ställd latinsk elegi, att ingenting annat hördes med behag än externæ cicadæ, Galli superbi, fastus peregrinæ Musæ, och tillropade sina landsmän, att de här ägde en svensk poet, lika god som de franska, – om icke bättre.
Men tidsandan förblef mäktigare, än Skalderne; och äfven de vackraste latinska verser, fastän man ännu för sådana hyste aktning, kunde ej skaffa dylika varningar gehör.
Dalin förstod, att – med verklig talent – åtminstone någorlunda instämma i de förnämas numera afgjorda smak, men på ett sätt, hvari jemväl det svenska modervettet igenkände sig.
Se der hemligheten af det ofantliga bifall, som han genast tillvann sig och i det längsta bibehöll.
Desto snarare måste ske, att det mångtoniga och lekande af Dalins sång trängde i glömska det ljufva, det rörande, men mera enformiga, af Freses; hvartill kom, att dennes förtjenst om språk och vers ändock ej på långt när uppgick mot Dalins, – nemligen i stilistisk hänsigt; ty för den musikaliska öfverlägsenheten af Freses hade, i den tiden, blott ytlerst få något öra.
Obilligt vore, att lägga Dalin till last det lyckligare öde, som bekrönte hans bemödanden: det var grundadt i deras större tidsenlighet, i alla sammanträffande omständigheters inre nödvändighet.
Men väl hade han kunnat, om han varit mindre full af – sig, kosta ett vänligt ord på minnet af sin närmaste och anspråkslösaste företrädare.
Eller skulle han ej hafva insett dennes värde, om än icke så klart som vi, dock klarare än sina flesta samtida?
Då han mot slutet af sin ”Svenska Vitterhetens Historia” uppräknar ”en Stjernhjelm, en Columbus, en Lucidor, en Dahlstjerna, en Lindsköld, en Spegel, en Runius, en Rudeen, en Sophia Brenner, en Holmström 109, en Werving och flera”, måste Frese åtnöjas att vara inbegripen bland dessa ”flera”, som befunnos mindre nämnvärda än till och med Sophia Brenner, Holmström och Werving.
Fru Nordenflycht sparade visserligen ej det vänliga ordet. ”Ömma Frese”, säger hon,
Du, som härmar lärkans läte,
I din drill och blida sång!
Ja, du lockar dock vårt öra:
Dina qväden sakta gå;
Smyga sig, att hjertat röra,
Förr än snillet tänkt derpå.
Sannt och vackert!
Men hvem skulle vänta, att sjelfva denna närmare själafrände, i samma stroph, ställer honom i jemnbredd med rimmaren Eld, och kallar ”bägge ljufva, bägge matta, som ej högt sin harpa spännt”?
Måhända var denna tillsats ett berigtigande, utgånget från hennes vittra umgängskrets; men ingenting kan då visa tydligare, både huru osäkert hennes eget omdöme var, och huru det allmänna omdömet bortblandade honom i hopen af dagens versmakare.
Till yttermera bevis på det sednare, finna vi Sahlstedt (i sin ”Samling af Verser på Svenska”) sätta honom vid sidan af Broms, och tro sig prisa honom nog genom den bägge lika innefattande dom, att ”deras poetiska arbeten berömma sig sjelfva”.
Det får ej heller förgätas, att man mera hos de andra poeterne – och mest hos Runius – träffade den friskhet och munterhet, som esomoftast påståtts vara det äkta svenska skaldelynnets uteslutande kännemärke; hvarvid alla de toner, som ej tyckts passa till det begrepp man gjort sig om denna kärnfriskhet, plägat fördömmas såsom blotta inympningar af t. ex. tysk hypochondri.
Det är sannt, att Freses sorg ej är en ”sorg i rosenrödt”: den enda, som för det närvarande förlåtes det svenska snillet, emedan Bellman tillåtit sig den.
Freses är en sorg i himmelsblått; men svårt är att förstå, hvarför denna, – om den än väcker färre sympathier, – skall vara mindre svensk.
Om han nu alltså, redan bland sina medlefvande och närmaste efterlefvande, var känd och prisad vida under sin förtjenst: hvad är förklarligare, än att, sedan Dalin, Creutz, Gyllenborg uppträdt, dessa blygsamma själs-utgjutelser från en half-barbarisk tidsålder skulle bortglömmas?
Huru glömda de omsider voro, synes bäst af Leopolds yttrande i uppsatsen om Dalin: ”Frese skref en mängd andeliga verser, utan allt annat värde än deras gudaktighet”.
Omöjligt hade detta kunnat halka ur hans penna, om han dessförinnan gjort sig den möda blott, att titta i Freses Dikter.
Ursäktligt är, att ej ha läst dem; mindre ursäktligt, att förkasta hvad man icke läst.
– Blom utlåter sig en smula billigare.
Dock sträcker han sitt ädelmod blott till det medgifvande, att ”ett och annat ställe saknar ej en viss behaglig enfald eller rättare ljufhet i uttrycket och sammanhang i tankar”; hvilket ock ej hindrar honom, att strax derefter inkasta Frese bland en skock rimsmidare, dem han tillsist sammanslår i denna (föröfrigt qvicka) slutdom:
”det är ej lättare att beskrifva den olikhet, som uppkommer hos Poeter genom saknaden af poetiska gåfvor, än den, som uppkommer hos Sångare genom saknaden af röst”.
Sjelfve Hammarsköld, slutligen, ehuru omtalande honom med vida större aktning och sanning, gör honom dock ej på långt när tillräcklig rättvisa.
Sondén är den förste, som fullt utsagt hvad Frese var.
För hans egen harmoniska själ kunde slik upptäckt ej bli förborgad.
Med sin tids litteratörer synes Frese ej haft något umgänge eller personligt samband.
Sedan Runius dog, hvars godsinthet behagade och hvars glada lynne roade honom, lefde han i det ensliga tillstånd, der man (såsom det heter i en af hans psalmer)
.. med Gud får tala
I stilla rolighet.
Det är alltid godt, när man föröfrigt sammanhänger med ungefär ingen och intet, att sammanhänga – med Gud och sig sjelf.
Dock funnos i hans närhet åtminstone två personer, hvilkas hjertan begrepo honom, och äfven kunde tolka det med en anklang af hans egen poesi.
Troligt är att desse, som ock skattat till ”fägne-dikterna” framför hans samling, voro hans sista dagars vänliga sällskap.
Den ene (I.
Björklund) lyktar med denna stroph:
Hans spel är med den slöjd ställdt upp på gyllne stränger,
Att det med ljufligt ljud till inre bröst sig tränger,
När kyska stråkan med hans snälla händer rörs;
Och när han börjar rätt på Davids harpa klinga,
Hans drift kan honom vidt om sol och stjernor svinga,
Så att dess skära klang till tredje himlen hörs.
Det är det ädla frö, som mognar strax om våren:
Det är det skaldeguld, som luttradt blir med åren.
Den andre (som tecknat sig endast med initial-bokstäfverna J. P.) har, i sjelfva verket oöfverträffligt, målat Skalden i en skildring, som förtjenar meddelas hel:
Det tviflas föga mer om Svanens afskedssång
Och att han för sin död så ganska ljufligt qväder,
Att ho som helst det hör, sig öfver döden gläder:
Ty djuren längta ock att lösas af sitt tvång.
Ja! han med slikt behag en fredsam död gör möte,
Att han ej vet sig dö, men somnar i dess sköte.
Så ock vår vittre Skald, som här sitt afsked tar,
Med slik beveklighet sig döden möta bjuder,
Att ingen luteklang så sött i örat ljuder,
Att allt i glädje rörs, som lif och anda har.
Välsignad röst! hur må jag dock din ifver prisa!
Din ton är Zions sång, och salighet din visa.
När som mitt spel om aftonstunder
Härmar de ömma fåglars bröst,
Och väcker upp från närmsta lunder
Echos röst:
Finner jag i menlösa under
Ro och tröst.
HERDINNAN I NORDEN.
Till underrättelsen om Freses död lystrade med deltagande en täck tioårig flicka, som, vid denna tidpunkt, ömsom i Stockholm, ömsom på en föräldrarna tillhörig landtgård, satt efter befallning vid sin sybåga eller knyppeldyna, men med uppmärksamheten sällan fästad på sömmen eller knypplandet.
Mestadels nämligen läste hon i någon bok, den hon dock skyndsamt, så ofta hon hörde modren eller en annan lärmästarinna komma, gömde under sitt lilla förkläde.
Var boken henne alltför kär, så hände väl ock, att hon djerft framtog den äfven när de voro i rummet tillstädes, men sysselsatta med något, som vände dem bort ifrån henne.
Ertappades hon då på bar gerning, så vankades aga och förmaningar.
Länge dröjde likväl ej, förr än hon ånyo höll i handen någon Svensk Poet, eller den då nyss försvenskade Telemaque, eller någon Fabelsamling, någon Resbeskrifning, något utdrag af Verldshistorien.
Dessutom var hon aldrig säker, att ju äfven midt för modrens eller lärmästarinnans ögon försjunka i tankar, som än sökte betrakta lifvets och verldens underfulla inrättning, än spelade på sammansättandet af någon saga eller vers.
Stundom smög hon sig ock till den afundade skolkammare, der en Student från Upsala underviste hennes yngre broder i Latin och Tyska; tills hon ändtligen, genom faderns bemedling, fick också med sin moders vetskap, ehuru blott då och då, uppsamla några smulor från det rika kunskapsbord, der brodern redan kände sig öfvermätt.
Denna flicka var Hedvig Charlotta Nordenflycht110.
Hennes fader hade, till belöning för sina förtjenster såsom Kamrerare i Kongl. Kammar-Collegium och dess General-Afräknings-Contoir, blifvit upphöjd i adeligt stånd och korat sitt namn.
Modren, af den gamla prest-slägten Rosin, var befryndad med åtskilliga biskopar och adliga ätter.
Bägge, utmärkta genom en äldre tids allvarsamma dygder, vårdade hennes uppfostran med omsorg: men utan att förstå, huru hennes utomordentliga lärgirighet borde behandlas.
Väl hade hon fått vid fyra års ålder lära sig läsa Svenska: men det bruk, som hon genast började göra deraf, liknade sig till att bli långt vidsträcktare, än för hennes kön och bestämmelse syntes dem tjenligt.
Hennes afgjorda böjelse till studier och theologiska, ja metaphysiska tankeämnen, hennes lefvande inbillningskraft och redan vid sjunde året framlysande fallenhet för skaldekonsten, hennes förnämsta nöje, att på sina lofstunder roa lekkamraterna med sagor, dem hon emellanåt uttänkt och i minnet sammanväft, – allt detta, visande sig vid sidan af en lika afgjord ohåg och tröghet för vanliga fruntimmers-arbeten, var i föräldrarnes ögon betänkliga förebud till en framtid, som genom sådan rigtning skulle endast bli olycklig.
Sjelf säger hon derom i den egenhändiga lefvernesbeskrifning, som hon i sitt tjugusjunde år uppsatte på Cancelli-Rådet v.
Stjernmans begäran 111: ”De visste nogsamt, att ingen grufva någonsin uppfunnits på Parnassen, och att ett lärdt fruntimmer, med ingen annan brudskatt än sin lärdom, kunde dömmas till Kloster- Orden; och som den icke är i anseende i Sverige, tyckte de mera om, att uppföda sin dotter till en skicklig Hustru, än bland Vishets-gudinnorna”.
Men om sålunda både fader och moder, i sin välmening, ville hindra flickan att bli ett ”lärdt fruntimmer”: så var likväl blott modren deri conseqvent och sträng; då fadern åter, gång efter gång, bevektes till undantag, otillräckliga för en ordentlig undervisning, men tillräckliga att gjuta olja i den eld man ville släcka.
Så t. ex. medgafs henne till och med Latin, men endast vecktals, eller när broderns informator, en ung Tideman, var ledig från sina Upsalaterminer; hvad hon då hann inhämta, fick hon aldrig emellanåt underhålla eller fortsätta.
Slutligen samsades man dock derom, att hon, utom ”de vanliga qvinnoslöjderna, såsom söm, ritande, spånad och dylikt mer”, skulle få rigtigt lära sig Tyska.
Om Fransyska ville man ej höra talas; men deremot fann man för godt, att bibringa henne Musik; ”till hvilken jag”, säger hon, ”hade stor lust, så att jag vid åtta års ålder spelte på Clav-Cymbal efter noter”.
Böcker i ämnen, hvilka öfverstego blotta elementar-undervisningens krets, fortforo likväl att vara bannlysta.
I allt öfrigt, uppföddes hon lika långt från tvång, som från klemmighet och sjelfsvåld.
Föräldrarnes hus var en föresyn af gudsfruktan och tarfliga seder.
Broderns lärare, exemplarisk både i tro och vandel, utsådde i hennes späda själ de första frön till fruktbärande religions-begrepp.
Men ännu var alltjemt hennes uppfostran behäftad med det fel, att göra böjelsen för vitterhet och högre studier till en oloflig, som blott smygvis kunde tillfredsställas.
Vi måste gifva henne rätt, då hon anser det för ”ett klart prof af den skadliga vana, att barn uppfostras efter en antagen sed, utan att deras naturliga böjelse skärskådas och urskiljes”.
Ändtligen ljusnade utsigterna.
Efter fem år flyttade fadern, trött vid ämbets-mödorna, för alltid från Stockholm till sin landtgård.
Här lemnades henne frihet, att, så ofta modren ej befallde henne ”vara med i hushålls-förrättningar”, efter eget behag anordna om sina sysslor.
Sjelf uppgifver hon ej dertill annat skäl, än:
”som jag då var på mitt trettonde år”.
Troligen hade man omsider insett, att hennes natur måste ledas till det goda på sin egen väg; hvilken det vore fåfängt att söka hämma.
Här frambröt ock hennes skaldeådra.
Glada åt sin frihet, åt landtlefnadens lugn och det ostörda umgänget med Naturens skönheter, kunde hennes känslor, hennes tankar desto mindre motstå driften, att med rhytmisk motsvarighet återgifva deras intryck.
Det blef ock enda utvägen att skaffa sig luft under en sinnes-beklämning, hvari hon råkat genom läsandet af ”en hop theologiska och mystiska böcker”, redan tidigare börjadt, och nu tillökt med ”philosophiska”, – emedan hon i sin ”vanliga läsning icke mera fann någon föda”.
Gripen af en oro, en tvehugsamhet, en grubblande åtrå, att reda tillvarelsens gåta och veta alltings rätta sammanhang, ägde hon ingen lefvande Vis att tillspörja, och träffade i sina böcker en vishet, som gaf skiljaktiga orakelsvar.
Den äldsta af hennes tryckta dikter, kallad ”Det högsta nöje, känna och ära Skaparen”, är författad vid denna tid och i denna själsstämning; men dock äfven i menlös förtröstan på annalkande ljus från Ljusets Fader.
Den trettonåriga tänkerskan begagnar älsklings-melodien af Lagerlöfs Elisandra-visa till frågor om menniskolifvets ändamål, om Guds försyn, och så vidare.
Efter den börjande anmärkning, att alla andra varelser äga något hvari de sätta sin lefnads nöje, fortfar hon:
Men hvart skall jag min tanke skicka,
Att hämta ro i min orolighet?
Jag, som af intet säkert nöje vet?
Hvarmed skall jag ett hopp uppqvicka,
Som tröttnar att i oviss längtan stå,
Och ser sin åtrå ingen fyllnad få?
Skall jag vid glas min lefnad stöda?
En hungrig själ med intet föda?
Är ingenting
I verldens ring,
Som henne kan förnöja?
Hvart ut skall jag mig böja?
Hvi är jag satt på denna jorden?
Hvi är min själ hopbunden med en kropp,
Och ställd uti ett så ordentligt lopp?
Hvi är jag såleds skapad vorden,
Om ej det Ursprung, som har allt beredt,
Till någon nytta hafver mig utsett?
Låt, Herre, mig i öfning hinna
Den enda, enda sällhet vinna,
Att känna Dig,
Så långt du mig
Dertill vill krafter gifva,
Och upp till Dig dem drifva!
I mognare ålder fann hon det stycke, der dessa stropher äro tagna, ”någorlunda utvisa en menniskas tillstånd, då hon först börjar tänka”; och lät det derföre, tretton år längre fram, införas i det första af sina ”Qvinliga Tankespel”.
Mellertid voro de ”philosophiska böckerna” på väg, att göra henne olycklig. ”Deras skrifart”, förtäljer hon, ”stod mig väl an; djup, redig och demonstrativ, tycktes den nära och uppodla mitt lilla förnuft: men i stället för att fästa och öfvertyga mig om något visst, lemnade de efter sig en tviflan och en ny trängtan . . .
Jag hade snart kunnat blifva en Sceptica, om jag ej träffat i bekantskap med en man, som genom invärtes arbete och utvärtes lidande redan blifvit fast i sina tankar . . . en ny Socrates, som i utseende, tankegåfvor och lefnadssätt liknade temligen den gamla”.
Det var en ung Mechanicus, Johan Tideman, broder till den förutnämnde; lärjunge af Polhem, och kallad till hennes faders egendom, att biträda vid anläggandet af manufactur-verk.
Sådana anläggningar begynte då i Sverige bedrifvas med stor ifver.
Det Mångvälde, som upprest sig på Enväldets fall, firade just då sina vackraste dagar: nyttans och välmågans genius uppträdde liksom personificerad i Alströmer, under det tillika återstoden af den fordna aristokratiska storsinnigheten hade en icke alldeles ovärdig representant i Arvid Horn; de egentliga ”fribussarne”, såsom Dalin kallar dem, voro ännu okläckta eller ofjädrade.
Man får ej neka, att denna hvilotid från excentriska bragder var tjenlig för befrämjandet af de concentriska, som uppkomma, hos den enskilde liksom hos samhället, genom en sinnets vändning åt inre föremål.
Tideman synes varit en af dessa stilla i landet, som gå bort utan att omtalas, från en välgörande lefnad full af djupt, men fördoldt, ingripande verkningar.
En man af stark tankegåfva, genomträngande urskillning, upplyst undergifvenhet för Gud och det Outforskliga, orubbligt sinneslugn, ren och intagande sedelära, och ett uppförande, som i allo motsvarade den: sådan beskrifves han af en tacksam vänskap, hvars vittnesbörd är oss heligt.
All flärd och fåfänglighet tycktes han betrakta med ett öfverjordiskt förakt, som dock aldrig förledde hans omdömen öfver andra till hårdhet eller bitterhet.
Med dessa egenskaper förenade han en sällspord beläsenhet, synnerligen i Naturkunskap och Philosophi.
Den vetgiriga flickan blef idel öra och beundran.
Länge töfvade hon icke, att utfråga honom om det framförallt angelägna: hans ”religions-grunder”.
Hvad en så beskaffad man höll för sannt, måste ju ofelbart vara sanning.
Han mötte hennes önskan gerna; och hans meddelningar gjorde honom, både genom innehållet och sättet, till hennes ”Mentor”.
Han förklarade det tvifvelaktiga, och utbredde för hennes inre syn en sammanhängande verldsåsigt.
Med kännedom af de menskliga tingen och vördnad för de gudomliga, varnade han henne lika mycket för brådklokhet och enklokhet, uppdrog en sorgfällig gräns mellan det emot förnuftet och det öfver förnuftet varande, samt inskärpte i första och sista rummet, att man vid förståndets uppodlande icke finge bortglömma viljans.
Det vore nämligen, sade han, i alla fall ”vigtigare, att arbeta på sin egen förbättring, än på nya systemer”.
Icke dessmindre, tillägger hon, ”roade han sig stundom med sannolikheter, och utsträckte sin starka inbillningskraft till alla de möjligheter i Naturen, både om andar och kroppar, som kunna vara till; särdeles var nöjsamt, att höra honom tala uti det nya och nu allmänt antagna systemet om flera verldar”.
Hon lemnade allt annat, för att sitta vid denne Gamaliels fötter; hon läste endast de böcker, som han utvalde, och föredrog framför alla sin ålders lustbarheter hans visa samtal.
Man igenkänner lätt deras frukt i flera af hennes tidigaste qväden.
Så t. ex. i detta om ”Själenes fasta Nöje”:
Himmelens ädlaste verk, dyrbaraste mennisko-själar,
Hvarföre gören J er till jordens uslaste trälar?
När er fina natur ej jordiskt i sig kan fatta,
Kunnen J då af flyktigit stoft er lyckliga skatta?
Själenes åtrå går ut, att söka sig nöje och hvila;
Hennes tankar och drift till ändlöst ändamål ila:
Hon, som är odelad och en, hur kan hon då trifvas
I ombytliga, ändliga ting, som städse fördrifvas?
Falsk, ostadig är ron, som sig på menniskor stöder;
Plågsam, tärande ron, som gyllene skatten framföder;
Blind, sjelfdödande ron, som vällust-strömmen utgjuter:
Trängtande själen af er en slät förnöjelse njuter.
Öppna din andliga syn, du andliga himmelska låga!
Sträck till himlarna upp din åtrås hela förmåga!
Skapade tingen välj icke så, att Skaparen glömmes:
Dessa förgås; det Eviga blott har fröjd, som ej tömmes.
Under denna lärorika tid hade hon fyllt sitt femtonde år, och tillryggalagt mer än hälften af sitt sextonde, då hon, en juni-dag 1734, blef inkallad till sin faders sotsäng.
Han hade legat der i sju månader, och såg nu sitt lefnads-slut nalkas.
Med nöje fann hon sin vise vän stående vid hans bädd: men detta nöje uppblandades med en besynnerlig känsla, då den döende yttrade såsom sin yttersta och oföränderliga vilja, att de skulle taga hvarandra till man och hustru.
Någon svårighet härvid å hennes sida kunde han ej föreställa sig; han förtröstade, att hennes dotterliga lydnad skulle äfven efter hans död förblifva sig lik; hennes stumma häpnad tillät denna uttydning.
Dermed gaf han henne sin välsignelse, och gick ur verlden.
Länge tänkte hon blott på sin stora förlust; och det var henne angenämt, att finna sin sorg troget beledsagad af Tidemans.
Men ändtligen besinnade sig hennes minne på det oväntade faders-beslutet om deras framtid.
Hon skulle från hans lärjunge förvandlas till hans älskarinna! hans maka!
Från denna stund öppnades hennes ögon för omständigheter, på hvilka hon dittills aldrig gifvit akt.
”Såsom Philosoph”, berättar hon, ”var han mig kär att höra; men såsom Fästman, odräglig att se.
Hans ansigte var icke så obehagligt, emedan hans physionomi var mycket ren: men ett olyckligt fall, som tillskyndat honom en knyla på ryggen, hans torra åtbörder, hans släta drägt, voro inga medel att uppväcka tycke hos ett femton års fruntimmer”.
Dertill kom, att han, ehuru sjelf endast tjugufyraårig, bar, utmattad af många plågor, alltid ett utseende af gammal och ålderbruten.
Han varseblef, att hon började undvika hans sällskap.
Lika försigtig, som blygsam, yppade han ingenting af sina tankar om det föreslagna äktenskapet; talade, när de träffades, endast i samma ämnen, som fordom; och lockade henne derigenom ånyo till sitt umgänge.
”Dock märkte jag snart”, säger hon, ”att denna kallsinnighet var med flit antagen, och att
Philosophernes hjertan äro ej heller orörliga för den i Naturen inplantade ljufva böjelsen”.
Han led, anspråkslöst och tyst.
Detta rörde henne: hon gaf honom tillfälle att förklara sig; och han gjorde det med ett återhåll, som rörde henne ännu mer.
Hon tog i öfvervägande personens inre värde, och en älskad faders sista vilja: hon sjuknade af själs-kamp att segra öfver ungdoms-tyckets motsträfvighet: men bjöd honom, tillfrisknad, sin hand; och blef lugn, sedan hon vant sig ”att anse saken för god och nyttig”.
Deras nya förhållande skildrar hon så:
”Han vardt mig sedermera mycket kär, ehuru mina ögon ej hade samma nöje som öronen; men jag såg nu endast den skönhet, som i själen låg.
Tre år varade denna förbindelse, som pröfvades på mångahanda sätt.
Alla de små oskyldiga nöjen, som älskande kunna röna, voro oss derunder obekanta.
En allvarsam och torr vishet födde vår vänskap.
Tadel, okunnigas förakt, ja ändteligen både brist och sjukdom, voro, dock för svaga, att bryta detta bandet.
Min Mentor syntes mig i de största motgångs-moln mest prisvärdig”.
Det sista af hans motgångs-moln var ”ett års stadigt sängliggande”; hvarefter han, i Maj 1737, afled.
– Så bröt Försynen det band, hvari hon af vördnad och pligtkänsla ingått.
Våga vi kalla ett sådant band onaturligt?
Uppfostran, sjelfuppoffring, aktning, fördragsamhet, kraft i vilja och trohet i löften, äro dock inga tomma ord.
De torde så temligen innefatta menniskolifvets högsta verkligheter.
Hans afsked och dödssätt voro honom värdiga.
”Min älskade”, sade han med ett stilla sinne: ”jag kan lemna dig med glädje, sedan jag gifvit dig smak för Dygder.
Följ henne framgent, och sörj icke öfver min bortgång”.