Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om detta allmängörande icke blott skedde vid Domstolen i orten, utan i allmänna Tidriingarne, så vore det nödiga correctivet häruti vunnit, emedan då alla dc, som äga fordringar hos en För. mvidare, hade tillfälle att i tid uppsäga dem; och då kunde Förmyndaren inteckna de omyndigas medel i sin egendom att utlösa dessa för - Ven 9 October f. ni. öringar.
Om åter förmyndaremedlen aro förut in. tecknade, ser hvar och en, att egendomen redan är graverad, och utlånar icke mer än han kan vara säker att återfå.
Således är ett offentliggörande i Tidningarne det säkraste och enda cofrectivet i detta fall.
Det är hufvuds.kligen på denna punkt jag velat fästa uppmärksam heten.
Det är möjligt, att jag bedrager rriig i resultaten, men mig synes förhållandet klart.
Utskottets Förslag, att förmynderskapet blott skall kungöras i orten, är icke tillräckligt, emedan det blott gäl • ler till säkerhet för deni , sorn taga inteckning, sedan låntagaren blifvit Förmyndare.
På denna grund får jag anhålla om atem miss.
Jag skulle väl hafva mera att anmärka vid detta ämne, men jag vill hufvudsakligen fästa mig vid det uttrycket, att en intecknad fordran ej kan anses, som löpande mynt.
Denna grundsats synes väl för ögonblicket rigtig, men blir i tillämpningen origtig; ty Statens sträfvande bör vara, att göra alla vardén så säkra som möjligt, derigenom , att de af Lagstiftaren blifva lika tryggade, och i samrna rnon så sker, skall ock deras omsättning med samrna lätthet kunna verkställas.
Jag anser den första punkten vigtigast, och lår derföre anhålla om återremiss, på det Utskottet må kunna ändra densamma.
Jag skulle visserligen icke söka bestrida en återremiss af detta ämne, om ej Herr Hjerta grundat sin anhållan derom på en anmärkning, den jag anser vara lätt ve derlagd.
Han har ansett såsom det egentliga skälet emot Betänkandet, att sådana intr.kningar.
Den g Oetober /. m. sorn skett, innan låntagaren blifvit Förmyndare, skulle Förlora sin förmonsrätt.
Detta har likväl ej varit förhällandet. 8 §. i 17 Cap. HandelsBalken lyder sålunda: ”Häfver någon intekning ”å hans fasta gods innan han förmyndare, föreståndare eller uppbördsman blef; njuta tå sin in”tekning till godo.”
Denna anmärkning förfaller således helt och hållet.
Ytterligare får jag vid Herr Hjertås anmärkning nämna, det jag tror, att det vore mera besvär för en person, sorn ville lemna lån, att genomsöka alla tidningar lör att efterse , om låntagaren är förmyndare , än att directe vända sig till Domstolen i orten.
Det sednare synes mig dessutom mycket säkrare.
Förra gången Betänkandet förevar, gjordes dervid en anmärkning af Herr Morath , hvilken jag anser mig skyldig besvara.
Han anförde, att före Ciri XT;s tid existjrrade ingen lag om omyndiges förmonsrätt.
Det är ock sannt , ty under hans tid infördes icke blott denna fromma stiftelse, utan ock sjelfva Kyrkolagen.
Det nr väl möjligt, att under en föregående tid, Creditförhållanderne åtminstone i moraliskt afseende voro bättre, och, om så var, lärer bristen af detta stadgande haft lill orsak, att det då icke behöfdes.
Men sedan erfarenheten visat, att, såsom i senare tider skett, mången omyndig endast genom denna lag fått behålla sin egendom , så bör man icke undanrycka detta stöd, innan man satt ett pröfvadt och lika tillförlitligt i stället.
Skulle likväl några olägenheter af den öfverklagade lagen visa sig, kunna de häst afhjelpas genom vidtagande af sådane Författningar, hvarigenom kunskapen om J9m «> Oetobtr f. tfi, om den lansökande blir saker och latt.
Detta har RagUiskottet sökt tillvägabringa genom sitt förslag, och om man gjort sig den rnödan att deraf taga närmare kunskap, tror jag att de fleste in* vändningarne redan skulle funnits vederlagde.
Omyndiges oförmåga att under spädare år bevaka sin rätt, synes mig tala nog högt mot dem, som nu söka borttaga ifrågavarande skyddslag.
Man har föreslagit som surrogat för den omyndige# förmonsrätt, att förmyndarens egendom derföre skulle inteknas; Men utom det, att mången förmyndare icke har någon fast egendom och oberäknat svårigheten att få dem, som hade någon, då intekning vore oundviklig, så skulle ändå den omyndige derigenom förlora en nu egande säkerhet i förmyndarens lösören.
Dessutom blef derigenom nödvändigt, att ofia förnya intekningen, och hvarje ir anskaffa sådane i samma mon, som den omyndiges egendom förkofra*.
Af Herr Morath har ett annat surrogat blifvit föreslagit, nemligen att Förmyndarekammare skulle inräitas.
Om än detta vore möjligt i Släderne, der populationen är större och mera lösegendom finnes, synes det likväl på landet vara otjenligt.
En god förmyndare på landet får ej vara Kammarförmyndare; han måste tillse den omyndiges fastighet, hvilken det blir omöjligt att anförtro åt en corporations vård.
Det vore äfven ganska svårt att anj förtro alla omyndigas förmögenhet och välfärd i ett helt Eän eller Härad i en enda från de fläsie aflägsen corporations hand.
Sluteligen har Generalskälet vid denna Riksdag, Creditens stär - Ridd 0. då.
Prof. IX, Band. lista Afd.
12 *7* Den g October J, m. leande blifvit åberopadt för de nya förslagerna; Men då man i ett fall beräknar Creditens osäkerhet, bör det äfven ske i ett annat, så vida icke ensidighet skall uppkomma: och är det så att Crediten hos de myndige behöfver stöd, huru kan man då sätta i fråga, att tiden är inne att undandraga stödet för de omyndige.
Annu hafva de omyndige att tacka samhället för vården af deras egendom:
Denna tacksamhet framkommer i sinom tid i fruktan af trogna tjenster åt fäderneslandet; Och borttager man denna Lag, så lossar man ett af kärleksbanden emellan medborgaren och hans land.
Herr von Heijne, Georgl De mångå försigtighetsmått, som förr varit mindre påtänkta och mindra nödvändiga, visa, huru allmänna förtroendet till enskildes uppgifter mer och mer minskats.
Jag anser nu nödvändigt, att bestämma något stadgande i detta afseende.
Jag hade förut dea öfvertygelsen, att barnarf ej verkade till förmonsrätt framför redan tagen intekning; men jag vill icke bestrida, att man ju bör för de omyndigas rätt ha all möjlig uppmärksamhet, och icke heller medverka till någon förminskning deri, då man kan ha hopp, att i myndige år denna omsorg Bkall återgäldas.
Men hvad jag önskar är, att den som ger lån, må lättare kunna erhålla laglig uppgift, huruvida den lånsökande är förmyndare, hvilket hittills mott många svårigheter.
Nu har Lagutskottet uppgifvit en sådan utväg, men om jag icke fattat dess förslag origtigt, skulle hufvuddepoten för alla sådana upplysningar hlifva Nedre JustitiseRevisionen.
Jag deremot å)«n g
Or t ober J jh,. m »kulle tro, att ifrån hvarje Domstol, dessa upp. lysningar borde communiceras med HofRätterne, der en förteckning pä alla förmyndare borde stå att finnas, hvarigenom flere omvägar skulle undvikas.
Jag har föreställt mig den möjlighet, att »älunda vid hvarje HofRätt, genom ett utdrag af detta Förmyndareprotocoll erhålla en deciderad uppgift.
Skulle förslaget vara annorlunda, får jag med Herr Hjerta förena mig i anhållan ora återremiss.
Herr Pereswetoff Morath, Anders Wilhelmi Jag hade i förra Plenum den äran i korthet framställa mina åsigter i detta ämne, vid hvilket till-' fälle jag äfven anhöll om återremiss.
Jag skall derföre nu icke länge upptaga Ridderskapets och.
Adelns lid.
Man har här upplyst, hurudant förhållandet före Carl XI:s tid varit med de omyndiges rätt.
Det har äfven, i likhet med hvad en värd Talare ansett, tyckts, som den af Carl XI vidtagna åtgärd varit för omyndige nyttig.
För min del har jag, då jag väckte motionen i delta ämne, trott, att de omyndiges fördel ej borde sättas i strid med det allmännas.
Väl har jrg dervid funnit stora svårigheter möta, då man ville gifva skydd åt bägge intressena; men jag har likväl trott, att desse svårigheter kunde öfvervinna?, och i det af mig uppgjorde reglementet punkt för punkt föreslagit, huru detta skydd skulle gifvas.
Det är visserligen möjligt, att min idée nu ej kan gå igenom.
Den har mycket emot sig, men är till grunden obestridligen rigtig.
När si är, bör man väl antaga det rätta, och arbeta sig igenom de hinder, som lägga» emot ett »s« »■tu g öctober /. m, nyttigt förslag.
Jag har äfven funnit, att man i stället för FörrayndareKammare velat göra en annan inrättning till säkerhet för de omyndige, nemligen att deras egendom skulle inteknas i förmyndarens, sä snart han dertill blefve förordnad.
Deremot är mycket att erinra.
En omyndig, som har stor egendom, skulle då möjligtvis ej kunna få en förmyndare, som kunde praestera tillräcklig intekning derföre.
Om någon till exempel ärfver En Million i fa. stigheter eller lösören, så frågar jag, hvar man väl i Sverige skall finna en person, som, om den ock ägde en sådan förmögenhet, vill underkasta sig den olägenheten att intekna sin egendom för en så stor summa.
Detta har jag noga öfvervägt, och funnit, att en sådan idée icke är fullt ledande till ändamålet.
Jag insåg visserligen med bekymmer, att många hinder giltige eller icke skulle mot mitt förslag framställas, men trodde mig likväl pligtig, att, i närvarande financiella ställning framträda med något.
När nu fråga uppstår om återremiss, kant jag icke neka, det jag med tillfredsställelse hort flere Talare inse nödvändigheten af att betrygga hvars mans rätt, och jag vågar hysa den tro, att, i händelse af återremiss, majoriteten i Lagutskottet skall finna vådan af den tysta förmons* rättens bibehållande större, än att sätta mynd. lingens rätt näst efter intekningshafvarens.
Ju längre jag tänkt öfver detta ämne, destomer har jag funnit, att den omyndiges säkerhet mäst består uti förtroendet till förmyndarens person; ty
Ven 9 October /. m. äfven med intekning, finnes intet hinder för en oredlig förmyndare, att förstöra pupillens egendom.
Han behöfver blott emottaga ett större contant förmynderskap, än hans egendom motsvarar, och derefter successivt förslösa öfverskottet och göra bankrutt.
Öfvertänker man detta, och den omständigheten, att redogörelsen för förmynderskapet nu mäst för syn skull uppvisas för slägtingarne, men sällan af dem granskas, så måtte jag säga, ätt i valet emellan ett fortfarande af det hittills varande förhållandet, eller en förändring deruti, man icke lär kunna vara tveksam.
Jag har föreställt mig, att Nationens intresse borde stå främst, på det samhället ftiå bestå med trefnad.
Dernäst kommer omsorgen om det växande slägtet, hvilken bör stå efter den att bibehålla Statens trygghet.
Detta är ett skäl, som talar för minoritetens af Utskottet förslag, och jag skulle tro, att, om detta förslag antoges såsom lag, den nu varande vådan för det allmänna skulle upphöra derigenom, att credit och säkerhet för hvar man beredes, och man hade då de facto gjort mer för den omyndige, än genom den lag man nu vill bibehålla.
Jag hoppas, att, i händelse af en återremiss, Lagutskottet skall taga dessa omständigheter i öfvervägande.
Det var i anledning af den framställning Herr von Heijne gjorde, som jag anmäldte mig, Jag ville hafva äran upplysa, atj D*n 9 October J m.
IjagUtskoatet* Betänkande innefattar just hvad Herr von Heijne önskat.
Utskottet har föreslagit, att intet förmynderskap kan tillkomma Förmyndaren utan genom den Domstol, under hvil. ken den omyndige hörer.
Hvarest antekning om bans förordnande således kommer att ske.
Herr Morath har till stöd för sitt Förslag anfört, att han icke lättsinnigt, utan noga öfvertänkt de reglementariska Stadganden han framstält.
Jag vill icke bestrida delta, men då Herr Morath sjelf yttrat, det han dragit i betänkande, om Förslaget för nätvarande vore antagligt, synas vi åtminstone icke vara af alldeles motsatt tanka.
Herr Morath har sluteligen nämnt, att intekning af omyndiges medel icke torde lända till fullkomlig säkerhet.
Deruti förenar jag mig med honom, och det utgör ett ytterligare skäl för hvad jag anfort.
Till slut har Herr Morath omtalt den tillfredsställelse han funnit af andre Ledamöters instämmande i hans begäran örn återremiss.
Men om dessa Ledamöter äro tillfreds— ställde med det svar jag gifvit på deras anmärkningar, torde icke deras yttranden af Herr Marath kunna åberopas såsom grund för återremissen.
Herr Morath har ytterligare anfört exempel derpå, huru en Förmyndare kan åtkomma myndlingens egendom derigenom att han förstör sin egen.
Det skulle likväl vara en särdeles hätskhet emot den omyndige, att utan egen fördel blott efterstå den omyndiges värsta.
Herr Moraths yttrande, att Nationens interesse fordra denna nya lag för Allmänna Creditens återställande har jag redan besvarat, och inför mig gäller icke det skäl, sora för ögonblickets förkofringsbe - Den 9 Gctober f. m'.
*83 gär uppoffrar bandet mellan det uppväxande slägtet och dess Fädernes-vård och land.
Om nu denna lag, såsom Herr Morath sjelf vidgått, skulle leda till upplösning af detta band, hemställer jag, hvad Nationen dervid vunnit.
Herr Strålet Nils Wilhelm:
Utskottet har rätt anmärkt, att dess befattning icke tillhör annat än att gifva svar på motionen , och att det således icke kan ingå i granskning af några andra lagstadganden, som äga sammanhang med den, hvaruti ändring blifvit föreslagen.
Men just denna omständighet har hos mig stadgat den öfvertygelse, att Lagutskottet bör sparsamt tillstyrka lagförändringar, enär Utskottet icke är i tillfälle, att granska Lagen i det hela.
Jag har flere gånger förut yttrat, det jag tror trycken varsamhet vara nödvändig i alla de lagförändringar, som röra grundsatser.
Det är egenteligen blott i det fall, då någon del af Lagen finnes vara i strid mot den princip Lagstiftaren i öfrigt antagit, som partiella förändringar böra ock kunna vidtagas.
Man har nu funnit förmånsrätten för omyndige menlig för intekningshafvare, emedan det minskar den säkerhet, som annars kunde lemnäs.
Ett borttagande åter af förmånsrätten för Omyndiges medel förutsätter, att man bär undersöka, hurn den omyndiges rätt annorlunda skall kunna bevaras.
Förslaget om Förmyndarekammare är af större omfattning, än att det under en Riksdag kan tillräckeligen utvecklas, emedan man dervid tillika noga bör granska alla stadgar om förmynderskap i allmänhet, att icke en lagförändring deruti må medföra olägenheter.
Jag tillstyrker i 84 9 G cl aber /. n. derföre Riddersbapet och Adeln, att icke nu ingå i någon sådan partiel lagförändring, man heldre låta det felaktiga vara, lill dess det i ett sammanhang kan pröfvas.
Jag vågar derföre föreslå att, 1 stället för återremiss , hänskjuta frågan till EagCommitéen för att vid nästa Riksdag öfverväga detsamma.
Skulle likväl
Ridderskapet och Adeln nödvändigt vilja återremittera ämnet , så får jag göra en anmärkning vid det Förslag, att Domstolen icke skall äga att förordna någon person till Förmyndare utom den
Domstols domVärjo hvarunder den omyndige lyder, utan att sådant blifvit anmäldt vid den Domstol, hvarunder den omyndige lyder.
Deraf fruktar jag flere olägenheter skola uppstå.
Tingen hållas vanligen på samma tid i flere Härader.
Om Förmyndaren icke genast kan förordnas, innan Rapport afgått till annan HäradsRäft, kan lätteligen hända att denna Rapport icke hinner framkomma förr ärt
Tinget redan är slutadt.
Först vid nästa Ting kan således anmälan ske, och derigenom , då i mångå orter Ting endast 2:ne gånger om året hålles, kan möjligen hända, att ett år åtgår, innan Förmyndereförordnandet blir utfärdadt.
Häraf ser jag stora olägenheter för de omyndige.
Visserligen vore den lättaste utvägen, att något Verk blefve uppdraget att samla förtekningar på alla Förmyndare, såsom den lättaste och mest verkställbara controllen.
Enda olägenheten deraf vore, att man ifrån en aflägsen landsort fick söka den äskade upplysningen i Stockholm.
Men i alla fall skulle det medföra mindre olägenhet än andre utvägar; ehuru äfven denna utväg ej medförde någon fullkomlig säkerhet, Det kunde t.
Ben 9 Octobcr ft rn. «x. hända, att en Domare underlät lemna sin Rapport, och Förtekningen blefve således icks fullständig.
Blefve någon derigenom bedragen, hade han ej annan utväg, än att söka sitt åter a£ Domaren, och, efter flere års förlopp, kunde denne vara död, eller oförmögen att gälda skadan.
Jag bekänner visserligen, att alla medel att återställa Crediten äro förgäfves, så länge det vacklande myntvärdet åstadkommer orättvisa enskildte emellan, och att alla bemödanden till Creditens återställande skola vara fruktlösa, så länge vi äge ett sådant mynt.
Men det hindrar icke, att vi ju må göra det lilla vi kunna.
Det är omöjligt för en HofRätt eller HäradsRätt, att alltid så noga känna alla personers förmögenhet att de med visshet kunna bestämma, hururuvida den kan blifva tillräcklig till de omy-ndiges garantie.
Jag anser således af högsta vigt Herr Moraths förslag om en FörmyndareKammare.
Så vida man finner oöfvervinneriiga svårigheter möta inrättningen af FörmyndareKatrimare öfver mindre dist rict på landet, så kunde endast Läns-Förmy ndareKammare tillsättas, hvilka i alla fall hade bättre tillfälle till tillsyn öfver de omyndiges egendom än en HofRätt, hvars dist rict omfattade flere
På detta sätt tror jag att både de vådor för omyndiges egendoms förskingring kunna förekornmas, som nu äga rut», och att tillika undanrödjes ett betydligt hinder för allmänna Crediten.
Herr von Hartmansdorff, Augusti Samhällets första pligt är att skydda sine medlemmar och Den g Otlober J, m. främst dem, som ännu icke kunna skydda sig sjelfva.
Ur denna grundsats har vår visa lagstiftning utgått, då den gifvit omyndige barns medel förmonsrätt i Förmyndares egendom.
Detta företrä, de vill man nu genom de motioner, LagUtskot» let efter min mening rätteligen afstyrkt, förringa.
Utskottets skäl hafva blifvit så rigtigt framställda, att jag icke behöfver upprepa dem ; utan vill endast i vissa fall göra några anmärkningar mot hvad här blifvit anfördt.
Man har talat om den tysta förmånsrätt, som skulle hindra personer, att belåna sin egendom.
Denna tysta förmonsrätt är genom LagUtskottets Förslag håfven; hvarföre man borde, antingen upphöra att klaga deröfver, eller ock uppge, i hvad måtto den icke är häfven.
Jag delar med Herr Morath öfvertygelsen om en FörmyndareKammares gagnelighet.
Men den värde Ledamoten har sjelf medgifvit ämnet vara af en sådan vidlyftighet, att det icke nu ian fullständigt utvecklas.
Jag är af samma mening:
Och då man af Utskottets Betänkande horf, att en Kongl, proposition i detta ämne varit att vänta, ehuru den icke till Ständerne ankommit, så är detta ett ytterligare skäl att närmare begrunda detta vigtiga ämne, för hvars afgörande rätta tiden torde vara då , när den nya Lagen kommer under Ständernes pröfning.
Imedlertid är hvar och en skyldig Herr Morath erkänsla, tior den möda han gjort sig att utreda ämnet.
Men för närvarande finnér jag intet skäl, hvarföre vi ej skulle antaga LagUtskottets Förslag, ratan att göra någon vidare hemställan till Kongl.
Majit; ty det faller af sig sjellt att, om Kongl. Majit redan arnat till Ständerne afgifva en pto - Dtn g Oclöher f, m. position i detta ämne, sa lärer han icke eller underlåta det framdeles, när det blifvit fullständiga, re utarbetadt.
Man har sagt att en myndling icke har något gagn af förmånsrättens bibehållande, emedan Förmyndaren ändock kan, den förre till förfång, förstöra allt hvad han sjelf äger.
Redan har en värd .Ledamot fästat
Ståndets uppmärksamhet på orimligheten deraf, att en Förmyndare, för att skada sin myndling, skulle vilja förstöra sig sjelf.
Dertilll vill jag lägga, att en sådan grad af illvilja lika litet kan förekommas, som en Förmyndare kan hindras att stjäla sin Pu. pills egendom.
Men vanliga förhållandet blefve förmodligen mindre våldsamma utvägar, uppdigtade skuldsättningar och hvarjehanda bedrägerier.
De omyndiga hafva redan lidit så mycket genom myntförsämringen, att det icke vore skäl ytterligare tillskynda dem förluster, genom osäkerheten att återfå det lilla, som af deras Capital kan återstå.
Man säger, att Nationens interesse bör ställas främst, och att detta fordrar vidtagande af de åtgärder man här mot Utskottets Betänkande föreslagit.
J3g kan icke göra mig annat begrepp om en Nation, än att hon består af irtdividuer, och familier till hvilka de omyndigas föräldrar, och de sjelfva äfven hört eller höra.
Hvarpå utgå väl dessa förslag att upphäfva de omyndiges företrädesrätt, om icke derpå att hämma den omtanka, hvarmed gamla föräldrar samla medel åt sina barn, och att störa det lugn, hvarmed en döende far eller mor tänker på sina barns framlid då han eller hon vet att deras förmögenhet I)en 9 October f, m. blifver bevarad framför andras möjliga kraf hos förmyndaren.
Dessa grunder för inedborgares trefnad äro icke si lätta att återställa, om man uppoffrar dem för tillfället och lusten att skuldsätta sig Jag anhåller om bifall till Utskottets Betänkande.
Jag har nyss så tydligt utvecklat mina åsigter och motiverne derföre, att jag icke ytterligare vill uppehålla Ridderskapet och Adeln med besvarande af Herr von Hartmansdorffs anmärkningar, hvarigenom min öfvertygelse icke blifvit rubbad; jag har egenteligen begärt ordet för att besvara en anmärkning af Herr Ribbing.
Säkerligen har jag varit otydlig i min framställning, då den blifvit så fattad, att en förmyndare skulle vilja förstöra sjelf sin egendom, i följd af en gifven föresats, att göra myndlingen skada.
Sådan har min mening visst icke varit.
Det är kändt, att en ruinerad person ofta seker sig ett förmynderskap, för att ännu en tid uppehålla sin existence.
När en sidan är skyldig allt hvad han äger, kan det icke kalias en bestämd illvilja, om han begagnar den omyndiges Egendom i hopp att sluteligens kunna reda sig, men följden af egendomens begagnande blir oftast den samma, som örn förmyndaren efter en öfverlagd plan sökt bereda sin myndlings undergång.
Jag har som Domare erfarit, att personer handlat på detta sätt, och an*åg mig böra i denna fråga lemna upplysning om ett sådant förhållande.
Herr Stråle har mot Lag - $rn g Oétober f. m.
Utskottet* Betänkande anfört skadan af den långf samhet, som uppkommer derigenom, att man, innan förmyndareförordnandet utfärdas, skulle förfråga sig hos den Domstol, dit förmyndarn hörde.
Betänkande gar ej derpå ut.
Det innehåller blott, att förordnandet skall aflemnas till den Domstol, der förmyndaren bor, för att genom densamma förmyndaren tillställas och i dess Protocoller antecknas.
Detta skäl torde således icke böra föranleda till en återremissr Herr Rosenblad har godkänt förslaget om Förmyndarekammare, och ansett nyttan deraf obestridlig.
Jag vill dervid blott ytterligare anmärk ka, att redan på den korta tid jag varit Domare, jag erfarit att omyndiges medel ofta åtgått endast för förmyndares resor till Tingen , hvilka skulle ännu mera ökas , orri Förmyndarekammare blefvo inrättade.
Herr Morath har yttrat, att I stället för att mena såsom orden förra gången föllo, det förmyndare skulle kunna göra den omyndige skada, genom det att han förslöside sin egendom, meningen varit, att han, sedan denna redan var förstörd, skulle vilja förskaffa sig förmynderskap.
Det är visserligen Sannt, så vida det skulle lyckas en alldeles ruinerad person att blifva förmyndare.
Om så vöre, hjelpes i alla fall icke detta genom frirmonsrättens borttagande , i hvilket fall de omyndige skola få alldeles intet, i stället för att ega något.
För min del tror jag, att samhället iJce har någon heligare pligt än den, att omgärda omyndige barns rätt.
Sajpvetets lag bjuder det, och allmänna Lagen sy - Den t) Octobr.r f. rn, nes böra uppfylla detta ändamål.
Också har LagUtskottet välbetänkt icke föreslagit någon förändring häruti för framtiden.
M»n vill nedsätta omyndiges rätt till likhet med andras; men sådant borde icke kunna komma i fråga.
Den o myndige skall och får ej bevaka sin rätt eller tala för sig sjelf, hvaremot en fullmyndig man kan göra det och har att skylla sig sjelf, om han ej ser sig före.
Jag förenar mig således i allo roed Herr von Hartmansdorff i bifall till Utskottets Betänkande; men skulle en ålerremiss beslutas, får jag till Utskottet framställa ett medel, hvarigenom skulle vinnas hvad Herr Morath åsyftat, att nemligen förekomma, det ingen må bli narrad att utlåna penningar (ill en person som vore Förmyndare, men dolde det.
Jag vågar föreslå till Utskottets bepröfvande, om ic ke sådane bedrägerier kunde förekommas derigenom, att den Låntagare, som vid ett låns erhållande dolde, att han vore Förmyndare, straffades med Schavotten och ärans förlust.
Herr von Höhe maur en, Michael: