Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har en stygg känsla af att han skall slå sig fram och att jag skall få stå tillbaka.
Men det känner jag aldrig utan när jag är i en sådan här misströstande sinnesstämning och när jag tycker han är högfärdig emot mig.
Annars unnar jag honom alltid framgång och bara önskar och illfänas för det.
Kostliga menniskonatur!
Hvad det gör godt att tala med denhär gamla boken!
Det är alldeles som om jag talat med en menniska, och jag känner mig redan bättre till lynnet.
Jag undrar om jag får bref idag!
Jag önskar det på ett egendomligt lugnt och resigneradt sätt.
Den gamle bondadvokaten Cederholm brukar alltid gå på en ”half dunder”.
Så kommer han i dimman drifvande in på kontoret, utan att veta hvad han skall der – ”ack, ursäkta, jag gick fel – jag är så distrait.
– Man vet alltid att finna sig, om än man är full!346
Anna Nordqvist har blifvit vansinnig.
Först åt hon inte och sof inte.
Men hon syntes lugn och sjelfbeherskad.
Kunde tala om hvad som helst.
Grät icke.
I tidningarne stod händelsen refererad som om
Karl icke alls försökt att hjelpa den drunknande, utan i stället direkt begifvit sig till land för att skaffa folk.
När Karl läste detta, skälfde han af sinnesrörelse så att han knappt kunde hålla tidningen.
Anna gick fram till honom, lade armen kring hans hals och sade:
”du skall inte vara ledsen, Karl lille, du får inte bry dig om det; vi veta ju alla hvad du gjorde för Paul Kristian, och andra menniskor ha ju inte med vår sorg att göra.”
Och oupphörligt, när hon sett honom så öfvergifven, har hon försökt att trösta honom med smekningar och vänliga ord.
Och hon har talat så lugnt och nyktert om allting. – ”Jag är ändå glad att jag nu vet hvad jag har att lefva på, – i allt, allt vet jag ju Paul Kristians tankar.
Vid allting vet jag hur han skulle velat, hvad han önskade.”
Och så en annan gång:
”inte skulle Pål Kristian tyckt om att jag exponerade min sorg.
Det har ingen menniska med att göra, det är för en sjelf.”
– Hon ville icke sjelf bära sorgdrägt och tillät ingen af sina närmaste att göra det.
Några dagar innan, eller någon tid innan, hade de suttit och talat om dödsannonser.
”Så vill jag ha min skrifven,” sade Clausen, och han skref sin egen dödsannons på en bit papper.
Efter det formuläret, endast med nödiga förändringar:
Ingeniör Paul Kristian Holck Clausen drunknade under badning i Ringsjön d. 8 Juni 1886, 23 år gammal.
Elisa Clausen.
Jag vet icke ens om dagen då han drunknade stod angifven, ty jag har icke annonsen.
Har endast tecknat upp den ur minnet.
Dagen innan olyckshändelsen hade hon och han suttit och skämtat med hvarandra.
Han hade tagit upp hennes börs.
”Låt mig se hvad du har i den – hå, du är lika fattig som jag, tror jag.
Hvad är det der för en lapp?” – ”Det är bara en förteckning öfver Tycho Brahe-dagarne.” – ”Det är en Tycho Brahedag i morgon, låt oss då riktigt ge akt om någon olycka händer, och så alltid minnas den dagen.”347
Jag förmodar att han i stället uttryckt sig så att de alltid borde minnas att ingen olycka skedde den dagen, för att så bli botade för den vidskepelse, som kunde hänga qvar.
Nu kom han i stället att ofrivilligt genom sin död befästa det som han ville utrota.
Ty efteråt drar folk sig alltid till minnes dylika tillfälligheter, menande att de ha något att betyda.
När Maria Samsioe kom till
Lillö tog Anna så vänligt emot henne, klappade henne på kinden och sade ”det var snällt du kom.”
Hon satt sedan och talade, lugnt och om hvad som helst.
Men alldeles med ens bröt det ut; hon tyckte sig se Clausen komma och rusade upp för att springa honom till mötes.
När Maria hejdade henne blef hon ond och gaf Maria på örat.
Sedan pratade hon idel gallimatias.
”Jag har en gök i mitt bröst, han säger ho, ho! ho, ho!”
Detta var om pingst.
Annandagen funno de hans lik.
Det hade flutit upp strax vid det ställe der han drunknat.
Han hade legat i vattnet jemt en vecka.
Liket hade gått förskräckligt till förruttnelse.
Schröder sade det var den värsta obduktion han utfört.
När han skulle taga förlofningsringen af följde köttet med.
Han hade dött ögonblickligen, utan dödskamp och utan plågor, af hjertförlamning.
Anna är fortfarande likadan.
Men hon har börjat äta.
Och ibland äter hon så glupskt att Elise måste taga maten ifrån henne af fruktan att hon skall bli sjuk.
Då knotar Anna och klagar ”mor är stygg vid mig, mor vill inte laga någon mat åt mig.”
Hon försöker emellanåt stiga upp och gå, men är så matt att hon nästan faller omkull, så sjunker hon ned på en stol och med en frånvarande min och ton sitter hon och talar halfhögt för sig sjelf – hastigt, afbrutet, med sin svaga, andlösa röst upprepande det samma om och om igen. – ”Jag vill inte dö, jag vill inte dö – jag vill lefva tills han kommer, jag vill lefva, jag vill lefva – lefva – tills han kommer.”
Och så kan hon fara upp med ett halft hviskadt, nervöst: ”jag skall gå och klä mig – nu kommer han!”
Karl lider så att det skall vara förfärande att se.
Tidningsnotisen skall plåga honom så förskräckligt, det, att det lät som om han af feghet öfvergifvit den andre.348
I går var den gamle skojaren Linden här.349 Det var intressant att höra honom tala om sonen.
Han är till hälften lam i ena sidan.
Men han rätar upp sig efter bästa förmåga.
Det ser lustigt ut, när han skall till att gå, innan han fått sitt högra ben i gång; det sprattlar till som om det vore hans mening att göra danssteg, och det är alldeles ofrivilligt.
Och med högra handen har han svårt att ta, fingrarne äro på en gång slappa och styfva, han kan med nöd hålla en käpp.
Han har ännu en viss pigghet i sina ögon, ett slags stereotyp pigghet, som om han icke längre hade full förmåga att uppfatta, fast han kan se.
Och denne gamle syndare försöker ännu att ha något af verldsmannen i sitt sätt.
Han komplimenterade mig för ”Sèvresgruppen”. – ”Det var en präktig berättelse fru Benedictsson skrifvit om Kortsen.”
– Ja, det tyckte han.
– Har alla årgångarna af Illustrerad tidning inbundna – jaha.
Man får så bra reda på hvad som händer – ja, – och så är det en sansad tidning.
Och Bengta hade sagt till honom en gång och två gånger, att den berättelsen skulle han läsa.
Men han läste den inte.
Så fick han bref ifrån fru Ljungberg om den, och så blef han nyfiken och läste – jahaja – och det var roligt.
Det var alldeles som att se ”Kortsen”, det var som att höra honom tala – det var alldeles precis.
Ja, det var riktigt roligt.350
Han kan prata nästan alltjemt, och han hittar sjelf på ämne.
Det fins en viss vakenhet hos honom.
Så var det om sonen han berättade för Kristian.
”Jag har aldrig ångrat att jag tog honom till mig.
Jag kunde inte låta honom gå som ett vilddjur för hvar mans dörr.
Nej, det kunde jag inte.”
Det höll vår gubbe med om, och sonen hade gjort honom riktig glädje för det.
– ”Och det hade varit ett allt för dåligt minne att lemna efter mig i Hörby.”
Och det var underligt att se honom, denne själs simple gamle man, med sin falska gentlemanfernissa hur det ändå fans en punkt i hans sinne der det renast, sannast menskliga kunnat skjuta upp och få växt.
Jag greps af intresse vid att höra honom.
Han satt i gungstolen borta vid bordet, i sjelfva benens hållning låg både något af ålderdomens stelhet och en gammal herres siratliga manér; hakan satt inkilad mellan två nystärkta fadermördare, det täta mörkgrå håret satt som en ogenomtränglig beklädnad rundt kring det något aflånga hufvudet, och han satt rak i ryggen.
Han talade lugnt, nästan kärft till att börja med, när han sade att han icke kunde låta honom gå ”som ett vilddjur, för hvar mans dörr.”
Sedan talade han om, från det ena till det andra, att sonen uthuggit hans namn i ett granitblock, som ligger vid trädgården åt vägen, och för det hade han fått tretio gamla silfverspecier, som fadern hade gömt på sen gamla tider.
Och så berättade han hurudan glädje det var sedan den unge blifvit student och under ferierna vistades i hemmet, hur han kunde komma ned med fiolen och spela [för] fadern, hur vackert det lät och hur ”man satt och mindes sin ungdom, när det kändes sprittningar i benen bara fiolerna började stämmas.
Derifrån gick det vidare, till att sonen gick i dansskola i Kalmar, att han på slutbalen under den kalla natten sprungit ut på gården i bara fracken och druckit iskallt vatten från pumpen.
”Han var en passionerad dansare, liksom jag varit och han var varm.
Han har väl kanske inte tålt det der.
Han sade att det kändes så besynnerligt i bröstet strax.
Nog hade jag många gånger sprungit ut i bara fracken under kalla vinternätter och ändå inte aktat om det.
Men han var klen.
Och så hade han hostat blod en gång förut.
Det var en gång vi voro hos några slägtingar.
Ingen visste han hade klent bröst, men han hostade lite, och rätt som han satt fick han munnen full af blod.”
Hvad det kunde komma ett vekt tonfall i den annars så sträfva stämman, när han talade om hur sonen spelat fram gamla förgätna ungdomsminnen!
Och så öfvergick han till att skildra hans sista stunder.
Då uppgaf han alla försök att synas likgiltig, han sökte icke längre dölja rörelsen, utan endast bemästra den.
Han talade i små afsatser, dessemellan slutande läpparne som darrade af gråt, och stämman var så vibrerande entonig.
Det var en resignationens oläkliga saknad.
Det var som om han växte, det var som om denna tillgifvenhet trängde genom hela hans väsen och adlade det.
– ”Och han var så nöjd med att dö” – hur han stred mot en frambrytande snyftning vid de orden! – ”han var så nöjd och lugn.
– – – Det är det säkraste att få gå bort, sade han, när man ännu är så ung, om man visste hvad man skulle bli till, så önskade man kanske inte att man skulle få lefva.
– – – – Bengta hon brukade läsa för honom.
– Ack Anders, inte är du så dålig, att du behöfver ha läst för dig? sade jag.
Men han tyckte om det, och Bengta brukade jemt vara hos honom.
– När han hade qväfningsanfall brukade hon alltid sitta och stödja honom med armen om hans rygg.
– Ack, den som finge dö i Bengtas famn! sade han.
– – – – En gång satt han i vårt stora rum dernere, alldeles stilla, med händerna knäppta samman framför sig.
Han hade suttit så länge, utan att säga ett enda ord. – ”Anders lille, den som nu visste hvad du sitter och tänker på!
– Den själsfinaste moder kan icke råda öfver ett mjukare tonfall än det, hvarmed denne skroflige gubbe yttrade dessa ord.
Och hans läppar skälfde så att han måste dröja en stund innan han kunde fortsätta.
– ”På Gud, sade han bara, – på Gud.” – Det blef tyst.
Den gamle förnekaren tycktes med oändlig undran ha fäst sig vid dessa två ord, ty det var för sig sjelf, liksom ett eko han upprepade dem.
Det var som om – fast han upprepat dem hundra gånger – han ännu måste lyssna efter om det icke gömde sig något i deras klang, som han slutligen kunde lära sig att uppfatta.
– ”Ja, och så blef han allt sämre, och så en dag var presten der, – – – det hade visst ingen haft bud efter honom, men han kom af sig sjelf och frågade om han kunde få läsa.
Ja, men så kort som möjligt.
– – – Ja, och så – – ” ”Var du hos honom när han dog?” frågade Christian. – ”Nej jag hade flyttat upp på en kammare, jag kunde inte uthärda att se på det, och jag hade gått och lagt mig. – – – och när han märkte det skulle bli slut kunde han inte tala, han kunde inte säga mer än:
Bengta, famnen – famnen!
Så förstod hon honom och tog honom i sina armar.
Han sade inte ett ord mer, han drog en suck, och så var allt slut.”351
Sedan gubben gått gaf Christian mig ett sammandrag af hans lefnadshistoria.
Han hade som pojke kommit till häradshöfding Hygrells, i hvad egenskap hvet jag icke.
Hygrells voro menniskor med stora inkomster, det var innan domsagan delades, men de hade många barn och lefnadssättet var något af en småfurstes.
Linden blef som ett slags hofnarr, alla gjorde narr af och skrattade åt honom, men han var icke dum, och han blef använd som skrifbiträde på kontoret.
Han var flink i arbetet som i tungan och benen.
Att han skrattades åt, det sväljde han.
Småningom lärde han sig till att skrifva för bönderna vid deras rättegångar.
Han kom allt mer in i knepen och började förtjena pengar.
En rikskurtisör var det.
En piga hade han barn med, men när hon stämde honom svor han sig fri. Sedan Hygrell dött flyttade
Linden som inackordering till Ola Jepps’ i Slagtofta, kommunalordförande Nils Anderssons svärföräldrar.
Det påstods att deras enda dotter var hans barn.
Hos Ola Jepps tjenade Anna, Anders’ mor.
Hon var en stadig och bra menniska, som aldrig brukat ha sådana der konster för sig, och hon hade tjenat flera år på stället.
Äfven här ville han förneka faderskapet, men gubben Ljungberg och Christian sade åt honom att om han det gjorde, så fullkomligt emot bättre vetande, så kunde han vara säker på att de för alltid skulle stänga sina dörrar för honom.
Den skrufven tog, och Anna Linden, som hon sedan i alla tider fick heta, hade med det samma fosterlön åt sin pojke.
En grann unge med stora mörka ögon och långa ögonfransar.
I följd af vissa kringsmygande rykten undrade jag ofta om han och Mathilda voro halfsyskon.
Men Christian sade sjelf under sin öppenhetsperiod, att det var häradshöfding Wengberg eller Weinberg (jag vet inte hvilket han hette, ty Chr. uttalar alltid så sluddrigt) ja, emellertid skulle det egentligen varit den hon blef misstänkt för.
Jag tänker det var osanning alltihop; bysqvaller.
Fast nog var menniskan bra – hm – ”så der”, efter allt hvad Chr. talat om.352
I går var jag med gumman Lundegård på kyrkogården.
Vi ha inte träffats på temligen länge, derför att der varit främmande i vägen och dylikt.
Hon gick naturligtvis och talade om det vanliga, men som hon hade en del att berätta, så var det intressant.
Så kom hon alldeles händelsevis att nämna ”pillerna i mitt soppglas”.
”Hvad var det?”
Jag spetsade naturligtvis öron.
”Ack har jag inte talat om det för dig!”
”Visst inte.
Berätta det!”
Men först måste jag aflägga tysthetslöfte.
Det skall jag också hålla, på allt annat sätt än om
Axel och jag en gång skulle bli goda vänner igen.
För stora boken gälla inga tysthetslöften.
Den är bara en flik af mitt eget sinne.
Gumman brukar ju alltid gömma undan ett glas saftsoppa åt sig hvar gång det fins sådan på bordet, ty saft är det bästa hon vet, och hon har ju icke tillgång till någon sådan.
Naturligtvis sitta vargarne och förtryta på den lukulliska njutning hon förskaffar sig med detta glas saftsoppa.
För något öfver en vecka sedan hade de åter haft denna hennes älsklingsdryck, och som vanligt fylde hon det glas som står framför hennes kuvert, satte bort det på buffeten, men glömde det helt och hållet och gick in till sig utan att taga det med.
Hon hade förut märkt att kyrkoherden fixerat det.
Först följande morgon påmindes hon åter derom, genom det att städerskan med en alldeles ovanlig omtänksamhet kom in med det på hennes rum.
Som hon icke är van vid sådan uppmärksamhet, förvånade det henne, men hon var mycket belåten med att ha fått sin soppa.
Som barn, hvilka äro måna om att förlänga sin njutning, slog hon först vatten i, rörde så om och började dricka.
Men det hade en alldeles för märkvärdig smak.
– ”Men hvad är det för en otäck krydda hon lagt på soppan!”
Hon smakade och hon luktade.
Ja, något galet var det då.
Hon såg noga efter, fann ett piller i glaset, två, tre – flera stycken.
Hon samlade upp dem allesamman.
Satt sedan stilla i handfallen förvåning.
Så kom Hilma Ågren in. – ”Jo, jag har just gjort en vacker upptäckt,” sade gumman, ”se hvad jag funnit i min soppa!” – ”Ja hvem tror tante skulle ha lagt dit det?” – ”Hvad vet jag det!
Sanna eller någon af hennes tjensteandar.
Jag skall emellertid lemna pillerna in till apotekare Thedenius.
Kanhända är det gift.” – ”Gift!” – ”Ja, nog är det förlåtligt om man kommer på den tanken, men jag kan inte veta hvad det är, derför skall jag lemna in dem på apoteket.”
Hilma åstad.
Så kom hon farande upp igen.
”Farbror hade lagt dit dem.
Och det var ingenting skadligt alls.
Det var bara Schweitzerpiller, som han sjelf begagnade.
Det måtte väl inte vara något att göra väsen af!
Det hade bara varit skoj.”
”Jaså – ja Hilma tycker visst att han brukar vara skämtsam och ralliant emot mig, så att jag skulle kunna veta hur jag skall uppfatta det?”
Hon blef flat vid svaret och gick.
Efter kom kyrkoherden, grym som ett rytande lejon.
Det var han och ingen annan som lagt dit pillerna.
Han ville en gång för alla vänja henne af med att sticka undan mat i vrårna.
Det var bara laxerande piller, som han sjelf brukade ta af.
Hon brydde sig inte om hvad det var.
Hon ämnade ta soppa ändå, nästa gång.
Hu, hur kan en gammal man tillåta sig ett så rått och pojkaktigt skämt eller hvad han behagar kalla det!
Vill han för resten kalla det ”skoj”!
Det är helt enkelt hjertlöshet, hatfullhet.
Simpelt och lågt.
Det kunde jag säga till honom sjelf, om han ville höra det.
Hörby d. 18 Juni.
Jag längtar bort från Hörby värre för hvarenda dag.
Bara ut för att ta några friska andetag!
Denna instängning håller på att göra mig vansinnig.
Jag behöfver se nya menniskor, andas ny luft.
Och så skall jag vara bunden af brist på kassa och en eländig brunnsdrickning!
Min längtan härifrån är en fullkomlig monomani.
Jag kan inte arbeta – ingenting.
Det är som om hjernan ville bända sönder min skalle.
Det rör ingen att jag håller på att bli tokig, jag kan inte tala om det för någon, jag skämdes till och med att säga det till
Ribbing, jag får bära det för mig sjelf och reda mig hur jag kan.
När brunnsdrickningen är slut ger jag mig ut, hvart som helst, så länge jag har råd.
Jag vet att så länge är jag frisk.353 Och har jag inte under den tiden kunnat skaffa någon utväg, så skjuter jag mig.
Det är inte att gå och hålla på pengarne och lefva i en omgifning som gör en till idiot; bara derför att man vill tänka klokt på sin framtid.
Hvad gör mig framtiden, om den finner mig på ett dårhus!
Det är pengar jag behöfver, det är bristen på pengar som gör mig tokig, ty det är den som binder mig.
Det är också för den jag dödar mig, om jag gör det.
Jag kastar mig öfver till hvilket läger, hvilket parti som helst, bara det garanterar mig existensmedel.
Jag känner mig som en förtviflad menniska, för hvilken det icke längre fins rätt och orätt; endast sjelfuppehållelsedrift.
Att Axel i sitt högmod stöter mig bort just nu är visserligen endast en droppe, men i min nuvarande sinnesstämning är det en droppe, som håller på att låta måttet rinna öfver.
Jag är icke ond, icke ett spår.
Jag vet också att det är genom min egen dumhet och oförsigtighet det kommit.
Men det smärtar mig så bittert, att det skulle komma just nu, när jag redan förut känner mig som en förkastad fånge, utestängd från luft och ljus.
Och sanningen är, att jag fästat mig mer vid honom än jag trodde mig kunna bli fästad vid någon menniska.
Det fins ingen mer än Matti, som jag skulle sakna så mycket; ja, min intelligens skulle icke ens sakna henne halfvägs så mycket som honom.
Det är dumt att tala så mycket om det, gamla bok, men jag tycker jag behöfver skrika ut, och det är som om både hjerta och hufvud ville sprängas.
Kunde jag bara arbeta!
Jag har hoppats på bref.
Jag hoppas ännu.
Jag kan icke fatta att vi skulle vara främlingar nu.
Men jag vill inte bedja honom skrifva.
Jag kan inte ödmjuka mig som en hund, hvilken om han sparkas för en förseelse krypande kommer igen.
Och ändå är det så ofattligt tungt – detta, att vara bortsparkad.
Är jag sentimental?
– – – – Jag är en menniska och jag känner menskligt.
(På eftermiddagen.)
Det regnar så att det riktigt stöper ned.
Det plaskar från takskägget, det susar ned öfver jorden, det är så mulet att det mörknar omkring en.
Men just häftigheten i detta skyfall gör godt i sinnet, ty detta lofvar en snar öfvergång, och så är man fri ur fångenskapen igen, och allt är dubbelt friskt och grönt.
I dag har det varit min värsta dag på länge.
Men jag har stretat emot den öfverhängande slöheten af alla krafter.
Jag har läst engelska, slagit upp ord och beredt mig på att taga ihop med en lefnadsteckning öfver George Eliot, om jag icke kan arbeta på annat.
Vore jag inte verkligt själssjuk, fast jag strider emot sjukdomen af hela min makt, och fast jag kan dölja och vill dölja det för min omgifning, så skulle det aldrig falla mig in att slösa bort så mycken tid att skrifva bara till mig sjelf.
Men jag vet att den bästa lindringen ligger i att få tala riktigt lugnt och öppenhjertigt med någon som känner välvilja för en och som man icke behöfver frukta skall missförstå.
Och stora boken missförstår aldrig.
Hörby d. 21 Juni 86.
Jag har hela dagen arbetat med en feberaktig ifver bara för att döfva den förfärliga saknad jag känner, den liksom bränner igenom allting annat, tvärsigenom, liksom om man vill hölja öfver och dölja ett glödande kol. Jag vaknar tidigt om morgnarne.
Jag är alldeles ljus vaken med ett enda slag utan att så mycket som gnugga ögonen.
Och allting är mig elektriskt klart, lika klart som om jag icke sofvit alls.
Och den första, den ögonblickliga och sedan beständiga tanken är: jag har ingen kamrat mer.
Jag vet då att jag skall stiga upp till ett glädjelöst arbete – glädjelöst derför att det ännu icke hunnit utfylla tomrummet efter det som ryckts bort: mitt lifliga intresse för någon annan än mig sjelf.
Jag känner mig så fattig, så fattig, så fattig!
Men jag sporras också af en förtviflad ifver att slå mig fram i dagsljuset.
Söka mig någon slags ersättning – icke full, men dock tillnärmelsevis.
Jag vill inte gå under.
Jag vill visa att jag duger till något af mig sjelf och för mig sjelf, icke blott genom honom.
Jag vill visa honom det, men ännu mer vill jag skaffa mig upprättelse i mina egna ögon.
”Inställsam”!
– Jag kan skära tänder bara jag tänker på det.
Ett sådant slag af hundpiskan har jag utsatt mig för.
Och sedan jag fått det, känner jag endast smärta öfver att vara bortstött.
Hvad är jag då för en menniska!
Harmen sjunker ihop till ett intet inför saknaden, jag vill resa den på benen, men den faller ihop som en trasa.
Och dock fins det ingen annan råd än att kalla lif i den, tills jag kan arbeta mig till likgiltighet.
Skrifva kan jag inte till honom.
Jag känner mig främmande samt Författarträffen i juni 1886 i Hörby.
Fr. vänster:
Ola Hansson, Stella Kleve, Ellen Kruse, Victoria Benedictsson, Hilda Benedictsson och sittande t.h. Matti Benedictsson.
Ellen Key trol. på 1880-talet.
utsatt för misstanken att vara kär.
Och hellre må han anse mig för en jude och gnidare.
Men det är icke sant att jag uppgifvit allt hopp.
Jag hoppas ännu att han skall ge mig någon anknytningspunkt.
Han bör veta, han måste veta att jag vill ha hans tillgift, att jag ville förtjena den, om jag kunde, och vill han då icke ge mig den af fri vilja, så vill jag icke tigga mig till den.
Jag har nog endast varit allt för eftergifven, och derför tror han mig vara en mes. – ”Inställsam”!
Hå, hvad skulle jag icke vilja ge för ett bref!
Ett kamratlikt bref sådant som jag förr fått så många, utan att ha förtjent dem bättre än nu.
Jag har omslaget kring en korsbandsförsändelse i min låda som en relik, det är det sista penndrag jag sett af hans hand.
Om en menniska ville köpa den papperslappen för tio kronor, så sålde jag den icke.
Hvad skulle jag icke vilja ge för en anknytningspunkt!!! – – – – – –
Fåneri!
Hvarför ta det hela au serieux?
Hörby d. 22 Juni 86.
Hör du, jag vill bara fråga dig, om du inte tror att vi tagit en småsak alldeles för patetiskt, bara derför att vi båda råkat vara vid dåligt lynne en tid?
Och nästa fråga blir då naturligtvis huruvida det är skäl att längre fortfara med vår icke mindre patetiska tystnad.
Ja hvad säger du?
Sjung ut!
Jag var sjuk och nedstämd, och jag trifs i mitt kära Hörby som hin håle i guds hus, derför fick du ett bref som var ännu dummare än mängden af dem jag uppvaktat dig med, och det vill ej säga litet.
Jag erkänner och betygar att det brefvet var en bétise.
Hvad vill du mer ha?
När jag varit ett fä, så inser jag icke hvarför jag skall neka till det, bara för nöjet att få vara det fortfarande, – i synnerhet som nöjet härvidlag varit skäligen klent.
Visserligen hade jag i storslagen sjelfkänsla beslutat mig för att genom en imponerande tystnad visa dig hur förnärmad jag blifvit af vissa mindre smickrande tillmålen i ditt bref.
Den första tiden var det också det naturligaste för mig att tiga, derför att jag var både för sjuk och för – ja med ett ord: jag kände att jag icke skulle kunna slå an en menskligare ton.
Och att du skulle skrifva till mig af bara medlidande, derför att jag var sjuk och eländig – – – – nej fy!
En sådan andlig tiggare var jag ändå inte.