Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dagordningarna for lokala parlament visa tillräckligt att, (lå män tala om saker, som verkligen intressera dem, och framkomma med motioner, hvilka representera verkliga åsigter och icke endast några af stundens komplicerade intriger, många frågor, som tidningarna ännu icke börjat att allvarsamt behandla, äro gängse och att forslag, hvilka stå i förening med dessa frågor, ståndaktigt arbeta sig fram till utförbarhet Under debatterna i många lokala parlament kunna vi redan lyssna till argumenterna for och mot vigtiga åtgärder, som några få år härefter skola i stor skala slå verlden med för-
• våning, då de plötsligen befinnas hafva öfvergått — man skulle trQ i ett ögonblick — frän det extravagantas till det oundvikligas omrade.
Då detta århundrades historia kommer att skrifvas, skall det för engelska historieskrifvare icke blifva minst intressant att anteckna att, som ett komplement till reformakterna, hvilka lade landets styrelse i folkets händer, såsom ett medel till politisk uppfostran, det inrättades ett antal debatterande sällskap, öppna för män af hvarje åsigt, hvilka — för att iakttaga värdighet och regelbundenhet i förhandlingarna — togo formen af öfverhus och underhus.
Hvar och en känner de ämnen, som vanligen diskuteras i » Unge mäns debatterande sällskap », och hvar och en skall medgifva, att dessa debatter äro hvarken särdeles nyttiga eller intresseväckande.
Men de parlamentariska debatterande säll-skaperna, eller som de vanligen kallas » Lokala Parlament&gt; äro stälda pa en helt annan fot.
Här diskuteras verkligen vigtiga frågor, frågor, som beröra hela samhället; och det är onekligt, att dessa sällskap skola blifva ett medel för politisk uppfostran och skola komma att utöfva ett vigtigt inflytande på valen och sålunda modifiera vilkoren för vår politiska existens.
Tv nu skall den stora massan icke blindt följa dess partiledare, emedan dessa sällskap uppfostra folket att styra sjelf och skapa en surdeg, hvilken måste tagas med i räkningen af de intrigörer, som så länge från sin komfortabla klubb i London spelat ledare för många valmänsförsamlin * gar.
Dessa sällskap hafva icke olämpligt blifvit kallade * Chambers of Politics » och man har för dem gjort anspråk på, att de i den politiska verlden skulle intaga samma plats som » Chambers of Commercc » fvller inom aftarsverlden.Vi kunna bäst inse vigten af denna rörelse, då vi taga i betraktande, att i England och Skotland nu finnas åtminstone hundra trettio lokala parlament (ett eller flera i hvarje stor stad) med emellan 80,000 å 100,000 medlemmar.
En verklig tillförlitlig lista på dessa sällskap och deras medlemmar finnes olyckligtvis icke.
Men de nyss anförda siffrorna torde snarare understiga än öfverstiga de verkliga.
Det första af dessa parlament upprättades i Liverpool, år 1860, och förblef under flera år det enda samt var utsatt för mycken begabbelse.
Carlisle följde näst efter, år 1864, och derefter Birmingham, Manchester och många andra stora manufakturstäder.
Det ‘ förtjenar anmärkas att denna rörelse, icke utgick från London och att London förblef troget den tröga karakter, som denna stad förvärfvat sig inom politikens område.
London är nämligen alltid en af de sista att taga upp eller förverkliga någon ny idé.
Det är först helt nyligen som saken blifvit omfattad med intresse i metropolen.
Nu finnas likväl i London icke mindre än trettio parlament, räknande 10,000 medlemmar.
De första parlamenten förlöjligades icke allenast betydligt, utan blefvo också ganska mycket förtalade.
De ville, påstodo deras motståndare, » bringa allvarliga ämnen i förakt », » befordra fafänga » och göra » en samling gossar, som lekte parlament, till en hop tråkiga narrar ».
Å en annan sida sägas mr Gladstone, sir Stafford Northcote och många andra väl kända M.
S. vara » mycket intresserade » för dem.
Några M.
S., till exempel sir Charles Dilke och mr Ashmead Bartlett — törsta efter att eröfra nva verldar och äro äfven » medlemmar »
af de lokala » Husen ».
Men hvilken åsigt än vissa individer må hysa, så kan det icke vara något tvifvel om dessa talareskolors popularitet.
I några af Londons lokala parlament är det alls icke ovanligt, att två eller tre hundra åhörare infinna sig för att lyssna till debatten.
Den största lämpliga byggnaden i ett distrikt — vanligen stadshuset — väljes till parlamentshus, och så vidt möjligt är, vidtagas arrangementerna på samma sätt som i underhuset.
Det är troligt, att inom kort många af sällskaperna komma att bygga egna hus, såsom sällskapet i Kensington håller på att göra.
Så vidt möjligt iakttages omsorgsfullt underhusets pläg-seder och dess regler för ärendenas behandling.
Icke sällan,då svårighet rörande någon ordningspunkt uppstår, förfråga sig lokalparlamentens officiela embetsmän i sjelfva Westminster, och svar erhållas såsom resultat af kommunicerande med det verkliga kabinettet och talmannen.
Ty de lokala parlamenten hafva också sina premierministrar, kabinetts-ministrar, whips *, en opposition, en sekreterare, en härold och en talman.
De flesta af de lokala parlamenten hafva redan börjat med att påbjuda bildandet af valkretsar för representantval.
Andra parlament åter hafva sjelfva inom sig upprättat valkretsar.
Såsom redan är sagdt, följes mycket troget det sätt att gå tillväga, som iakttages i Westminster.
Sittningarna, som hållas en gång i veckan, böija med tillkännagifvande om inlemnade motioner och med att framställa frågor.
I den senare konsten tyckas somliga medlemmar vara särdeles hemmastadda och äro lika mycket fruktade som de irländska » Home Rulers ».
Sedan dessa frågor blifvit bemötta, börjar den egentliga diskussionen.
Men härvid hafva de lokala parlamenten infört en regel, som vi önska äfven kunde vid vissa tillfallen antagas af Underhuset.
Denna regel stadgar, att ingen talare mä upptaga tiden längre än tio eller femton minuter.
Om en sådan begränsning kunde åläggas somliga af våra lagstiftare, hvilken besparing af offentlig tid skulle icke uppstå!
— Debatten tager än form af ett klander-votum, föreslaget af oppositionen, än af framställande af en bi 11.
De valda ämnena äro de, ' som mest ådraga sig allmänhetens uppmärksamhet, eller sådana som diskuteras i St. Stephens.
Och det kan ej disputeras att i deras kännedom om fakta och siffror, i deras skicklighet att ordna dessa fakta, och äfven i afseende på vältalighet många af dessa lokalparlaments-talare ganska fördelaktigt täfla med talarne i Westminster.
Debatterna afbrvtas ofta af bifallsrop eller hvisslingar, rop af » till frågan » etc. etc., som på alldeles parlamentarisk fashion utföras med stor takt och mycken humor.
Men dessa debatter inskränkas icke alltid till frågor, som äro före i parlamentet, och det är då den vigtiga faktor inträder, som jag ofvan antvdt.
Många af dagens brännande frågor hafva afhandlats af dessa våra medborgare och de afgifna vota äro i somliga fall af största intresse.
Så har
* Wkip, parlamentsledamot och anhängare af ministeren, som har att tillse, det de ministeriella ledamöterna äro närvarande.
anm.en stor majoritet uttalat sig till förmån för muséers öppnande på söndagar.
Advokater för land-nationalisering hafva begagnat sig af lokala parlament för att göra propaganda och frågan har mer än en gång diskuterats.
Äfven » edfrågan » har mycket debatterats och i många fall afgjordt till förmån för borttagandet af alla eder.
» Kostnadsfri undervisning » är ett annat ämne, hvarmed man mycket sysselsatt sig, och ett stort antal medlemmar äro af den åsigt, att emedan skolgång är obligatorisk i detta land, så skulle undervisningen också vara kostnadsfri.
Frågan om fattigbostäder har äfven behandlats.
Lämpligheten att gifva qvinnor valrätt har framkallat nästan lika het diskussion som i » Huset » y under det att ett af de yngsta lokala parlamenten i London, nämligen det i Brixton, gjort ett alldeles nytt uppslag och såsom ledamot antagit miss Müller, hvars vägran att betala husskatt, innan hon hade valrätt, under sista säsongen gjorde henne ryktbar i London.
Det första talet, som hon höll för några veckor sedan, åhördes med stort intresse och applåderades högljud t.
De, som hafva hört denna kloka, energiska qvinna och känna hennes skicklighet både som talare och i debatten, skola icke blifva förvånade öfver den fullständiga framgång hon rönte.
Vi kunna förvänta att inom kort få se miss Müller såsom premierminister i Brixton-parlamentet.
Det äldsta lokala parlament i London är Hackney ’ s med ungefar tusen medlemmar.
Sydenham House, med omkring nio hundra ledamöter, - har fördelen af en präktig samlingsplats — Kristall-palatset.
Det är kanske af aktning för palatset som talmannen i detta hus bär peruk och kappa, ett bruk hvilket vi tro icke i allmänhet följes af andra talmän.
Highway, North London, Lambeth, Battersea, Hampstead etc. hafva från tre till fvra hundra medlemmar.
Dessutom finnas några mindre föreningar.
Balansen mellan partierna tyckes variera betydligt, emedan ministärerna ganska ofta förändras.
Det skulle vara ytterst intressant att med noggfanliet känna, till hvilka partier de 100,000 medlemmarna höra, men jag har icke på långt när varit i stånd att verkställa denna analys.
För närvarande hafva likväl liberala och radikala öfverhanden, och det är värdt att ihågkommas, det irländska » Home Rulers » äfven äro representerade.Att omsorgsfullt studium och diskussion af sådana stora frågor som de ofvannämda, som t. ex. vårt lands förhållande till och pligter mot Indien och många andra icke uppräknade, verkligen äro nyttiga och af ojemförligt större värde än vanliga sällskapers innehållslösa debatter, är alldeles tydligt.
Att de 100,000 män, hvilka sålunda hafva diskuterat dessa ämnen, sannolikt skola votera mer förståndigt och oberoende och mindre lätt låta imponera på sig af yrkespolitikens tomma retorik, skall ensamt för sig blifva en stor vinst för landet.
Ledamöternas ålder är en annan punkt, angående hvil-ken några statistiska uppgifter skulle vara välkomna, ehuru svårigheten att erhålla tillförlitliga upplysningar är i ögonen fallande.
Det är klart, att en premierminister af nitton eller tjugu år skulle påstå sig vara åtminstone trettio, medan åter några äldre medlemmar kunde vara frestade att draga ifran sina år lika mycket, som deras embetsbroder lagt till sina.
Så vidt man kan bedöma äro de fleste medlemmarne unge män mellan tjugu och trettio, med någon inblandning af män på fyrtio och icke få mellan femtio och sextio.
På det hela taget tyckas alla dessa män vara val uppfostrade, bildade, samt med ingen ringa kontroll öfver sitt lynne och ganska skickliga i debatten.
Naturligtvis skulle de lokala parlamenten vara ofullkomliga, om de icke hade något eget tidningsorgan, och under några år har ' » The Dcbater » varit deras Hansard *.
Åtskilliga af parlamenten utgifva egna rapporter om sina debatter, men redogörelser för alla parlament finnas i detta centralorgan.
Utom » The Debater », utgifves en liten, men mycket väl hopkommen handbok, innehållande icke allenast många värderika upplysningar om olika parlamentsakter, bilis eto, utan en ännu värderikare underrättelse om källorna, der dylika upplysningar kunna erhållas.
Att manlig och öppen diskussion är vårt konstitutionela systems verkliga lifsblod, äro alla politiska partier fardiga att medgifva.
Äfven att * en autokrats.
styrelse, egennyttig men fast, i längden är att föredraga framför pöbelns kollektiva okunnighet, men att likväl idealet för en styrelseform är ett upplyst folks kollektiva visdom.
I alla partiers intresse bör
* Hansard,
öfv.
anm.man derföre uppmuntra de lokala parlamenten, på det politisk uppfostran måtte spridas.
Sedan de nu uppnått det tjuguförsta året af sin tillvaro och sålunda hunnit till myndighetsålder, hafva de lokala parlamenten beslutit sig for att hålla konferenser.
Ett hölls 1883 och ett föregående år.
Vid det senare beslöts att i London bilda en » Lokal parlamentskomitté » för exekutiva ändamål.
Det är äfven fråga om, huruvida icke lokala parlament kunna utöfva inflytande på landets lagstiftning genom en kombination, under hvilken deras vota skulle afgifvas rörande alla vigtiga allmänna frågor.
Några af parlamenten,
såsom i det Hacknev, skicka redan de af dem voterade reso-
lutionerna till premierministern, statssekreteraren för inrikes ärenden och till hvem som helst, dessa beslut kunna intressera.
Det är likväl icke troligt att detta förslag skall vinna bifall, och ej heller är detta af någon vigt.
Dessa lokala parlaments verkliga inflytande måste bero derpå, att de undervisa sig sjelfva och sina grannar genom att lära dem att hysa intresse för ämnen af större vigt än blotta lokalfrågor samt genom att vara sina principer trogna och vid val endast rösta på män, som representera deras äsigter.
Att de lokala parlamenten skola hafva sitt ord att säga vid det kommande allmänna valet, kan icke af någon betviflas.Kan postverket hemlighålla tidningarnas prenumerationssiffra?
Underdånig anhållan om suspension af en gninrilagsparagrafc
Rörande denna omtvistade fråga for dagen har red.
hänvändt sig till en jurist, hvilken, efter att i postverket hafva tagit kännedom om handlingarne i målet, meddelat oss följande fullt upplysande svar.
I underdånig inlaga har redaktören af » Figaro », hr Hugo Nisbeth, hos Kongl.
Maj: t nyligen anhållit, att förbud för Postverkets tidningsexpedition * med det snaraste måtte utfördas, att om de uppgifter å tidningsprenumeration, som af expeditionen tillställas vederbörande redaktioner, såsom uteslutande afsedda för dessa och såsom » dessa tidningars hvar för sig (?
) fullkomligt privata egendom », meddela upplysningar af hvad slag som helst åt utom stående personer.
Såsom skäl för sin begäran anför hr N., såsom ofvan angifves, att sådana uppgifter måste anses såsom vederbörande tidnings privata egendom (!
), hvilken om den fölle i händerna på en ogrannlaga konkurrent eller annan utom stående person, hvars afsigt ginge ut på att skada, af honom kunde blifva i fråga om sifferuppgifter så vanstäld, att det kunde verka menligt för nämda tidning, den må i ekonomiskt och socialt (!
) hänseende vara grundad på de sundaste principer (Figaro?
), hvarjemte såsom ytterligare skäl andrages, att dessa uppgifter i intet afseende hemfalla under Kongl.
Generalpoststyrelsens handläggning (?
) och således icke heller i något afseende kunna tillmätas officiel karaktär (?
* I Stockholm.Hr N: s begäran torde ännu länge få tillhöra de fromma önskningames antal; den lär svårligen grundlagsenligt kunna bifallas.
Tidningsprenumeration å postanstalt kontrolleras af Generalpoststyrelsen på följande sätt: öfver alla de tidningar och tidskrifter, som vid en postanstalt utdelas, skall (enl. p.
18 i Gen.
Poststyr.
cirk.
n: r XX VIII, 80, af d.
10 dec.
1872) uppsättas en kontrabok, hvilken inom viss tid skall till Generalpoststyrelsens kammarkontor insändas, och skall såsom verifikationer till denna kontrabok bifogas såväl en öfver tidningsreqvisition (enl. p.
4) förd journal som sjelfva de af abonnenterna gjorda reqvisitionerna, således så fullständiga och upplysande uppgifter om prenumerationen som möjligt.
Men när alla dessa meddelanden kommit i kammarkontoreté arkiv, äro de naturligtvis i och med detsamma allmänheten tillgängliga.
Och om man nu också med hr N. ville antaga, att de af Postverkets Tidningsexpedition vederbörande redaktioner tillstälda uppgifter å prenumerationen icke vore offentliga handlingar, utan förutsätta den orimligheten, att någon som helst handling eller tillkännagifvande, som ett embetsverk utfärdar, vore ett privat meddelande eller att en offentlig anstalt ibland handlade officielt, ibland icke, så kan naturligtvis i alla händelser aldrig någon skrifvelse, någon handling, som införlifvats med ofvannämda kammarkontors arkiv, betagas sin karaktär af ett embetsverk tillhörande handling.
Och om detta arkivs handlingar gäller naturligtvis detsamma, som gäller om alla andra arkivs innehåll, eller Tryckfrihets-Förordningens bestämmelser i § 2 mom. 4, att » det vid ansvar såsom för tjenstens försummelse, om sådant utaf någon publik tjensteman vägras eller fördröjes, skall lemnas livar och en fri tillgång att få på stället afskrifva eller afskrifva låta eller, om dervid betydande hinder vore, i bevittnad afskrift emot vederbörlig lösen, utbekomma alla slags handlingar i hvad ämne som helst ».
Bland de undantag från denna vidsträckta frihet, som mom. sedermera uppräknar, torde, utan att de här behöfva refereras, hr N. sjeif medgifva, att ofvannämda handlingar om tidningsprenumeration icke lära kunna upptagas.
Om också derför de af hr N. anförda skälen vore i något afseende talande, — ett spörsmål, på hvilket det med grundlagens tydliga ordalydelse för ögonen vore temligen ofruktbart att här det ringaste inlåta sig — så lär väl i alla
20fall den nuvarande regeringen svårligen komma att utfarda den af honom så varmt och innerligt önskade » ukasen ».
(Termen står här med flit; en sådan regeringsåtgärd skulle påminna väl mvcket om Ryssland!
Visserligen vore icke ett dylikt förbild helt och hållet utan prejudikat.
Vår konstitutionela historia har en besynnerlig sak att i den vägen omförmäla.
Den 7 mars 1820 fann Kongl.
Maj: t &gt;fÖr statens intresse nödigt forordna, att sådana försvarsverket rörande handlingar, som finnas i Krigs-kollegii arkiv, hvilkas kungörande kunde taedföra våda for rikets säkerhet, skulle särskildt vårdas samt intet Document deraf få utlemnas till någon, eho det vara månde, innan Kongl.
Maj: t nådigt tillstånd dertill meddelat », — ett förbud, som stod i uppenbar strid med Tr. R 0: s ofvannämda stadgande.
Men oafsedt det oändligt mer rationela som låg i detta förbud, jemfördt med innebörden i det nu äskade, så behagade läsaren observera tidpunkten.
Det var år 1820, i Karl Johans och den heliga alliansens skönast.e dagar, då man hvarken lade suspension af fundamental- eller annan lag så synnerligen tungt på sinnet.
Dessa ljufva stunder tillhöra emellertid tempi passati.
Tyvärr skrifva vi nu 1885!
Junim.Frans Hedberg om svenska skådespelare.
Några anmärkningar af Gustaf af Geijerstam.
Föreliggande arbete har åtnjutit den visserligen icke sällsynta lyckan att af hela pressen mottagas med bifall.
Det har till och med blifvit jämfördt med Edvard Brandes ’ ‘ böcker om dansk och utländsk skådespelarkonst.
Då jag ändå dristar mig att framlägga en annan mening, måste jag naturligtvis gå grundligare till väga än vid en vanlig kritik.
Jag måste framför allt söka gifva skäl, hvarför jag ej tror, att hr Hedberg gifvit några upplysande bidrag tül vår uppfattning vare sig af literatnr eller skådespelarkonst, och jag skall derför medelst rikliga citat söka bestyrka denna min uppfattning af detta arbete, hvars största förtjenst synes mig ligga i, att det gifvit en samling af material.
För att tydliggöra det första blir det nödvändigt att till en början citera några af de mest slående ställena, der hr H. visar sitt dåliga lynne, öfver hvad han kallar » nu för tiden », » den nya tiden », o. s. v., hvilka uttryck då naturligtvis sättas i motsats mot » den gamla goda tiden », » det gamla goda » eller det ännu mera expressiva » då för tiden ».
Om vi emellertid endast slå upp några ställen på sidorna 8, 21, 201 och 219, af hvilka det är svårt att säga, h vilket som är • det mest karaktäristiska, så torde detta för tillfallet gifva alldeles tillräckligt ämnen för reflektioner.
Hr H. utbrister på det första stället:
» Skall den flacka operetten med sina karrikatyrer, skall det pessimistiska nutidsdramat med sin svarta fiirp, den Iranska äktenskaps-brottskomedien med sina vrångbilder af menniskor, lemna efter sig någon äfja, ur hvilkcn en ny och bättre skörd skall kunna växa uppoch frodas?
Jag tror det och jag hoppas det.
Samtidens omyndighetsförklaring i fråga om det estetiska skall icke godkännas af en kommande tid, derom är jag lifligt öfvertygad.
Nyttans ensidiga målsmän, dessa det skönas bildstormare, skola icke lyckas att göra det landsflygtigt på jorden; huru ifngt och huru högt de än predika köttots evangelium, skall likväl anden fortvara; den skall kunna halfqväfvas någon gång, den skall kunna tystas för en tid, längre eller kortare, allt efter som den motsatta riktningen har större eDer mindre krafter att förfoga ötver; men med den kufvade stålfjederns kraft skall den å nyo springa upp, återtaga sin frihet och slita de hämmande banden. »
Och vidare sid. 201:
» De * — nämligen de unge författame — » måste taga sig väl till vara för att endast och uteslutande måla i svart och grått, som de så gerna vilja, ty skådespelaren älskar inte, och dotta med rätta, enfärgade figurer, och ingen är så svart i det verkliga lifvet, att han icke har nlgon ljus fläck, som synes till och med i skumrasket. »
Det finnes intet ord, som är sä mångtydigt som nutiden, när det användes för att dermed beteckna en gängse riktning, hvilken skulle vara gemensam för det samtida släg-tet och taga sitt uttryck, ej mindre i lynnet hos dé menni-skor, hvilka samfäldt utgöra detta slägte, än hos den lite-ratur, som talar till och om detta, samt de allmänna politiska och sociala sträfvanden, i hvilka dessa menniskor taga del.
Uttrycket, säger jag, är yttersid mångtydigt och kan derföi som alla andra mångtydiga uttryck missbrukas.
När hr H. brukar detta ord eller något annat med de^ta liktydigt, så åsyftar han gemenligen literaturen och då naturligtvis den s. k. nya literaturen.
Hr H. tycks att döma af ofvanstående citat ha ett mycket eget begrepp om, hvad som i allmänhet menas med tidsandan, tiden och allt detta, som han så lättvindigt for på läpparna, när det gäller vår literatur.
Hr H. förebrår samtidens diktning att vara pessimistisk, att måla endast i grått och svart, och hvad han i synnerhet håller på som sin oförytterliga rättighet är rättigheten att då och då få sig ett riktigt godt skratt.
Medgifvas må&amp;te, att anspråken äro blygsamma, och hade toddydrickande kryddkrämare och hederliga, joviala, viraspelande landtjunkare genom tidernas tider skrifvit lagarna for dikten, då hade deras fordran blifvit densamma: ett godt skratt samt då och då för ombytes skull en sentimental kärlekshistoria med oskuld och månsken.
Åh, hvilken reform man på denna väg skulle hafva kunnat införa i literaturen.
Vi skulle hafva sluppit ifrån det djupalidandets suckar, lika väl som de stora fröjdetankarna, hvilka starka och otämda stamma sekler och åter sekler tillbaka.
Och i deras ställe hade vi fått en passionsfri rökrums-stäm-ning, ett sjelfbehagligt kälkborgarskratt, som icke störde matsmältningen och aldrig hindrade matlusten.
Mensklig-heten skulle sluppit besväret och understundom smärtan af att nedlägga i dikten, allt hvad seklerna drömt, hoppats eller lidit, och ingen skulle behöfva plåga sig med att tänk§ längre, än det egna jagets små sorger eller fröjder räcka.
Vi skulle då ha sluppit ifrån Sophokles höga uppfattning af de menskiiga ödenas bottenlösa smärta, Aristophanes kunde ha sparat sig allt bekymmer för den verld, som gick lika tokigt trots hans afslöjningar, och de ateniensiska kälkbor-game skulle då hafva haft rätt, när de ansågo, att Sokrates - var en narr, derför att han försummade hustru och barn, endast och allenast i det fåfanga begäret att få gå omkring och säga menniskor sanningen.
Ja, låt oss gå vidare.
Och säg Shakspeare, att han var en dåre, derför att han skref » Timon af Athen », » Hamlet » eller » Kung Lear », i stället för att slå $ig till ro med, att han vid Elisabeths hof hade det utmärkt, när han egde både kläder, föda och qvinnogunst, och ännu mer derför att han, när han ' skrattade, icke nöjde sig med banala bondgrin, utan skrattade, så att man förstod, att denne man kände all verldens elände, och log, icke derför att svagheten tvingade honom att blunda, utan derför att kraften lärde honom se.
Låt oss ställa Göthe oläst på hyllan, ty han har blottat den menskiiga intelligensens grundlidande så som ingen annan, och när han slutat den med ett jubelackord, så var det med ett sådant, der skrattet tyst-
• nade, derför att ögat grät, medan det var jubel i hjertat.
Låt oss bränna Byrons minne på bål, derför att han lidit och icke kunnat tiga med sin sorg, emedan han trodde sig tala till menniskor.