Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mot 2 §:n hor (J. Ex.
Posse gjort en anmärkt!., som jag gillar, nemi. alt fästningsstraffet bör bestämmas för anförare från 3 till 6 år oell för andra deltagare i upproret från 6 månader till 3 är; deremot kan jag icke instämma deruti, att orden ”utan trotsa med oljud, smädeord eller hot”, skulle utgå.
Straffet af fästningsarbete från 6 månader lill 3 år synes mig vara tillräckligt, så länge upprorsmän icke genom någon slags handling eller genom oljud, smädeord eller hot förgått sig, utan blott underlåta ali skingra sig, sedan de derom blifvit af Den 1.7 0 c l o b c r. f. m. vederbör, antydde.
Här ur endast fråga om straffet skall ökas, derföre att folkmängden icke genast skingrar sig, oaktadt densamma icke vidtager någon åtgärd utan förhåller sig stilla.
Det tilliigg, sorn jemväl finnes i Lag-comiteens förslag till lag i detta fall har tillkommit ur den åsigten, att brottet måste genom någon yttre omständighet blifva svårare; och det är denna yttre omständighet, sorn qvalificerar brottet svårare i andra §:n än i den första.
Tager man bort tillägget, så har man äfven borttagit liela qvaliticalionen på bestraffningen, särdeles som det måste vara svårt alt afgöra livad som menas med alt genast eller icke genast skingra sig; och då, enl. 1 §:n, de som deltaga uti uppror äro från ansvar Irie, dås de på tillsägelse genast skingra sig , så vöre det hardt örn de skulle dömmas lill fästningsarbete från 6 månader till 3 år, derföre att någon auetoritet påstod, att de icke genast skingra sig, ehuru de icke ådagalagt någon annan brottslig afsigt, än den som i 1 §:n oinnämnes. — 1 afseende på 6 §:o tvekar jag, huruvida icke llr Or.
Posse Ilar rätt deruti, att icke (vänne varningar äro nödiga, innan väpnad makt får användas; rupn då jag föreställer mig, alt den ifrågavar. lagen mera afser folkets säkerhet och mera bör utgå från principen att skydda folket mot auctorileternas godtycke, än att skydda aucloriteterna , hvilka hafva makten i händerna; så biträder jag hellre Ulsk:s förslag, likväl med någon förändring i redactionen.
Jag instämmer med Hr Gr.
Posse deruti, att uttrycket i K. M:s nåd. propos. i denna § — ”och skingrar den sig ej på,offentlig myndighets befallning” — är bättre, än den motsvarande meningen i Utskis förslag, der det heter: ”och later den sig ej på offentlig myndighets uppmaning till ordning och stillhet återföras.’’
Jag föreställer mig, alt det icke or nödigt ali den högsta på stället varande offentliga myndigheten beliöfver infinna sig vid sådana tillfälliga folksamlingar, som kallas upplopp, och hvilka icke hafva uppsåt alt störa allmänna ordningen, utan som tillfälligtvis komma alt göra det; utan anser jag det tillräckligt alt polisbetjenler eller deras vederlikar tillsäga det samlade folket att åtskiljas.
Skulle folkmassan underlåta alt efterkomma tillsägelsen, då inträder den högsta civila myndighetens skyldighet alt uppmana dem att skingras, hvilket både är lämpligare och vida kraftigare till vinnande af ändamålet, än om militärstyrkan genast tillitas, hvilket isynnerhet vid sådana tillfällen då folket icke haft ondt i sinnet, utan tillfälligtvis kommit tillsammans, ulan tvifvel mera retar än gagnar, och bidrager alt göra upploppet större, än det skulle blifvit, i händelse civila myndigheten fått använda sina bemödanden och blifvit tillföl pligtad af lagen alt använda dessa bemödanden, innan den tager sin tillflykt lill militärstyihan. 1 öfrigt far jag anmärka, i afseende å straffet uti sista mom. af 6 §:n för den händelse, att upploppet öfvergår lill våld å person Deli i j Octolier f. m. eller egendom, nit det nemi. iir summa straff som för uppror, hvilket är fullkomligen stridande mot lagens princip; ty det straffbara i uppror ligger, såsom definitionen derpå innehåller, i den onda afsigten och det förberedda uppsåtet att sätta sig upp mot offentlig myndighets hud, mera an i det våld och de åtgärder, som folksamlingen kan vidtaga.
Nu hemställer jag, om det är lika stort brott, om en tillfällig folksamling förgiiper sig emot personel' eller egendom, som om sådant sker efter öfverenskommelse och sammansvärjning; om icke detta är vida större brott, än omen folksamling, t. ex. vid en eldsvåda, retad af kronobetjeningen, förgår sig, på sätt uti nämnda mom. af (i §:ii omförmälcs. — Hvad q §:n beträffar, så vill jag medgifva Hr Gr.
Posses anmärka., att det innefattar en anomali, att denna § finnes uti ifrågavar. lag, då enahanda stadganden i afseende pä embelsmäns missbruk af Ingar icke finnas intagna uti de särskilda författningar, som af dem skola tillämpas; men hela denna lagen anser jag vara en slags undantagslag, och en lag, till hvilken man, enär den anses böra föregå hela den öfriga föreslagna criminal-lagsliftningens införande i landet, icke utan skäl hyser misstroende; hvarföre det icke heller förundrar mig, att LngUtsk., i enlighet med de anmärkmr som i remissen blifvit framställda, 1111 inflikat en 5, sorn, om den icke gör någon nytta, åtminstone icke Ur skadlig.
Den tillfredsställer allm. omdömet och gör det möjligt att få lagen antagen, då deruti förekomma sådana stadganden, som folket kan fordra, nemi. att de auetoriteter, som förgå sig, icke kunna blifva alldeles oslraffade.
Redan vid remissen af K. M,:s. nåd. propos i delta ämne motsatte jag mig intagande uti denna lag af 1 1 §:n uti förslaget, motsvarande 5^ §:n uti 6 cap.
Missg.-b:n, och som i Utskis förslag återfinnes uti 12 §:n, så lydande: '"livar som ’’i ondt uppsåt diktar eller sprider ikring landet ut lögner ’'ocli falska rykten, de der röra Rikets säkerhet eller kom”mer dermed allmänt buller och oväsende åstad, straffes med ”landsflykt eller fängelse, efter sorn brottet är lill.”
Jag kon icke finna, alt denna § har det ringaste att göra med en förordning angtde olagliga folksamlingar, och jag vill icke gifva min sanction åt en sådan §:s intagande uti nya lagstiftningen , genom densammas införande uti förevar, nya lag.
Hellre må §:n qvarstå uti gamla lagen, än alt uti ingressen till denna lag tillkännagifva, att liela 6 cap.
Missg.-b:n skulle vara upphäfvet i och genom antagande af förevar, lag, och likväl uti denna lag införa utaf nämnda eapitel i Missg.-b:n en så meningslös §, som den ifrågavarande.
Jag får till en början tillkännagifva, att jag önskar återremiss af betänk., och att jag förenar mig uti det anförande, som den förste värde talaren afgifvit.
I anledn. af hvad sorn sedermera blifvit yttradt, ön - Den 17 Octo b er f. m. 3 97 skar jag att fä framställa några anmärkntr, hvai förinnan jag likväl såsom en allmän erinran vördsamt vågar tillstyrka LagUtsk. att noga öfverväga livad reservanterne anfört.
De liafva framförallt önskat eonseqvens uti användandet af de konstord, hvilka i författningen begagnas, så att man icke finner samma begrepp på särskildta ställen uttryckta roed olika ord.
Vidare önskar jag, att §§:ne matte uppställas i den ordning, alt fi »inställningen blir logisk och klar.
En af reservanterne har i detta hänseende gjort en allvarsam anmärkning.
Jag skulle önska , att roan uti all lagstiftning, men synnerligast uti sådan, som den ifråguvar., framförallt sökt undvika onödiga ord och onödiga speciella bestämmelser, emedan de förvilla, i stället för att gifva klarhet.
Så heter det t. ex, uti i §:n af Utskts förslag:
"Samlar sig menighet eller annan folkmängd offentligen tillhopa och lägger det uppsåt å daga’’ etc.
Hvilken oklarhet uppkommer icke liär igenom onödiga ord!
Ordet ”samla” uttrycker i delta fall livad som menas med ordet ''tillhopa,” hvilket sistnämnda ord således är öfverflödigt.
Vidare står här "offentligen.
’ Huru samlar man sig offentligen eller icke offentligen och ådagalägger uppsåt till uppror?
Ar det icke ådagaläggandet af uppsåtet till uppror, som innefattar brottsligheten, och icke att roan sammankommer offentligen.
Sådana oegentligheter förvilla och sådana förekomma på flera ställen i detta lagförslag.
Jag recommenderar i detta fall reservanternes anmärkntr i allmänhet. 9 §:n har af flera talare blifvit ansedd såsom obehöflig, emedan den ligger utom denna förordnings område, hvilket äfven blifvit anmärkt af en utaf reservanterne, nerol.
Cederström, som ansett en särskild författning i nämnda hänseende böra utfärdas samtidigt med upprorslagen.
Jag instämmer deruti, och då jag gör det, tror jag, att det äfven skall tillfredsställa Hr
Dalmans önskan, sorn medgifvit , att 9 §:n icke hörer hit, men som ansett utfärdandet af det stadgande, detsamma innehåller, vara behöfligt.
För den händelse en sådan författning kommer att utfärdas, anhåller jag alt få göra en anroärkn. mot redaclionen i 9 §:n, och en annan anmlirkn. i sak.
Sisla mom. af denna § lyder sålunda: ”Förgår sig vid sådant tillfälle mililär-befälhafvare genom vapens brukande, innan lian af civil-my rolig het derom anlitad blifvit—.”
Förgår han sig innan han anlitad blifvit; det är ju enl. ordalydelsen meningen i denna §, hvilken således behöfver omredigeras.
Vidare står:
"eller eljest i oträngt mål—Förgår han sig i oträngdt mål; sådan är ju tanken häruti: och lian skulle således vara berättigad att förgå sig , blott det icke sker i oträngdt mål.
Dessa otydligheter äro icke lik — giiltiga uti en så allvarsam lagstiftning sorn denna.
Jag medgifver visserligen, att man äfven kan förstå meningen annorlunda än jag nu framställt den; roen falsk är likväl constructioncn.
Ytterligare säges här inom dessa fyra roder, Deu 17 Octobcr S. m. att den militär'-befälhafvare, som, på sätt nämndi är, förgår sig, icke blott skall straffas, utan äfven stånda till laga ansvar för den skada, som af det honom underlydande krigsmanskap föröfvas.
Jag vill fråga: hvar tinnes någon rimlig rättsgrund för undantag i detta fall från
Hen allmänna satsen, alt hvar och en bö‘r sitt brott böta?
Om militär-befälhafvaren underlåter alt vidtaga de åtgärder, som erfordras för att afböja sådant, hvars förekommande denna förordning åsyftar, så är han felaktig; men om lian icke uraktlåtit sin pligt att upprätthålla disciplinen och alt varna för öfverdrift, och framförallt, då han ser olagligheten utöfvas , 0111 han icke underlåtit alt söka förekomma sådant ; så har lian fullgjort sin pligt och nr icke brottslig ; och då han sålunda uppfyllt sin pligt, så vore det väl i högsta grad orimligt, om han skulle vara skyldig alt stanna i ansvar för de olagligheter, som kunnat blifva begångna utaf det under hans befäl stående manskapet.
Om han commenderar t. ex. 400° man och compagnierna på flyglarna befinna sig på ett afstånd från honora af t. ex. 1000 alnar, och befälet för dessa compagnie!' begår någon olaglighet, — är det då rimligt att befalhafvaren för denna militärslyrka skall stå till ansvar för de förbrytelser eller den skada, som utaf det under hans befäl stående krigsmanskapet, honom ovetande, eller fmot hans vilja, kan blifva föröfvad?
Om deremot, under ett inträffadt upplopp, befälhafvaren underlåter att gifva sin trupp en helsosam varning, såsom t. ex.: kommen ihåg att det är edia egna vilseförda medborgare J skolén söka återföra till deras pligt och icke landets fiender J håfven att besegra; 0111 lian i stället uppmanar dem af skadeglädje att gifva eld på folket, då en sådan åtgärd påtagligen icke behöfves, då är han brottslig; men han är icke brottslig för det att hans manskap, oaktadt erhållen förmaning , i hettan kan förgå sig och öfverskrida de gränser, som menskligheten och ännu mera fäderneslandets rätt utstakar.
Jag anhåller, i händelse denna § kommer att stå qvar , att l ättelse deruti må ske, så väl hvad saken som språket beträffar , i öfverensstämmelse med hvad jag nu haft äran erinra.
Förekommen af den sista värda talaren i afseende på de anmärkn:r jag ämnat framställa mot 10 §:n, har jag dervid ingenting att tillägga.
Beträffande åter 3 §:n , der Utsk. afvikil från K. M:s nåd. propos. i så måtto, som Utsk. uteslutit orden 'sönderslå ellei' uppbryta dörrar eller fönster,” hvilka skadegörelser Utsk. ansett inbegripna under det allmänna uttrycket ”bryta eller rifva hus, eller plundra eller förstöra annan egendom;” så får jag erinra, att om så är, som Utsk. anlager, så hade det ju icke skadat, om, för tydlighetens skull, de först citerade orden qvarstått, och alt, 0111 deremot icke så förhåller sig som Utsk. i detta hänseende förutsätter, hvadan ansvaret för sådana tilltag , som inbegripas
xiti de uteslutna
Den 17 October f. m. 399 orden, bör vara mindre, så bör äfven något derom stadgas; och är det således efter min tanke i begge händelserna orätt att belt och hållet utesluta dessa ord.
I öfrigt instämmer jag med deli första och sista värda talaren.
Vi afhandla en samhälls-angelägenhet, hvilken i alla conslitulionella stater (iler lex in casa icke är, sorn i de envåldsstyrdn, gångbar) längesedan och med särdeles sorgfällighet blifvit ordnad, men hos oss lörblifvit i ett alldeles outredt skick.
Visserligen hade vår allmänna lag allt ifrån dess stiftelse stadgat ansvar å menigheters förbrytelser.
— Men embetsmyndigheterne hafva saknat bestämmandet genom lag af deras behöriga tillvägagående emot olaglig och tredskande folksamling.
Så väl K. propostn som Utskts förslag afhandla båda dessa ämnen.
— Jag skulle hafva ansett, att hvardera såsom sak för sig, — det ena, nemi. domaremaktens ensak, och det andra den executiva maktens, — blifvit föremål för särskild behandling.
Visserligen bör och måste blifvande dom skilja emellan uppror och upplopp.
Men delta är cura posterior.
— Främst handlas om ordningens återställande för dagen , för timmen.
Ehvad uppträdets natur månde vara, är ju lika visst, att medan det påstår, är allmän och enskild trygghet i fråga.
Men vådan skulle oförsvarligen förlängas, om de myndigheter, hvilka det åligger alt handla, skulle dröja tills de hunnit utreda huruvida de framför sig hafva ett upplopp eller ett uppror, hvilket skönjande kan vara ganska vanskligt. —- Bestämda, differencierande definitioner igenfinnas icke i lagboken.
— Fåfängt må hopen t i I Ispö r jas, han vet ofta icke sjelf det rätta ändamålet, som icke sällan är helt annat än den synbara anledningen till oredan.
Fåfängt skulle man hoppas att i spetsen anträffa de egentliga anstiftarne.
Vid anfallet hålla de sig bakom, och främst undan vid återtåget.
Ja, de aldraegentligaste pläga sitta hemma.
— Alla uppror begynnas med upplopp, och alla upplopp kunna blifva uppror om de få hållas. — Ett är emedlertid klart, nemi. att vare det upplopp eller uppror, måste oväsendet skyndsammast dämpas.
För de medborgare, som det hotar, är liden lång; och för dem, som förderfvals till person eller egendom, blef det slät tröst alt omsider blifvit utredt, huru såsom "det var bara ett upplopp.’’
Men hittills , sade jag , hafva våra embetsmyndigheter saknat en af lag bestämd ledning, huru de ändamålsenligast kunna och böra handla, och dervid vara skyddade mot juridiskt ansvar och dessutom emot svåra förebråelser, af hvilka de egna alltid äro de lyngsta.
Lika blottställda hafva de i detta afseende varit, antingen de beslutat sig till det skarpa eller lill det lena förfärandet, och detta tillstånd borde upphöra.
I den mån erfarenheten talat, hade varit hos Den 17 0 c t 0 b c r f. m. lagstiftningen oförsvarligt alt lala fortfara denna för allmän oell enskild säkerhet sä vådliga ovisshet hos samhällsordningens ombud; oell dessas dervid så vanskliga belägenhet under det lunga mångsidiga ansvaret har också förtjent att behjertas.
— Att vi, en gång, vid en olycklig tillfällighet af denna sorgliga beskaffenhet, sett en ung officer vara mäktig den sinnesnärvaro, hvarmedelst honom lyckats att i behörigaste måtto förena lugn fördragsamhet med allvarlig beslutsamhet , och gillad af mest motsatta parti-åsigter tillfredsställa samhällsordningens och tillika mensklighetens fordringar, det säger alldeles icke att så skall alltid ske.
Mangen annan förspiller vid ett sådant tillfälle sin framlid och sin själsro; ty man kati, i alla grader, vara en ypperlig krigs— officerare, oell icke veta huru man, ulan föreskrift i lagen, rättast bör bete sig i pöbeltumult.
— Lika, om ej än mera väsendtligt är, att folket, bestämdare än hittills, genom sådana stadganden, underrättas oro de vådor, emot hvilka det af uppviglare föres’ nemi. icke blott de vådor , som sedan vänta inför domstol, utan älven de som under oordningens föröfvande bildas af g 1111 yttei ligare legaliserad repression.
Om dessa sednare hafva v;ua menigheter aldrig ägt rediga begrepp; |y när skarpt tillgått, har det alltid ansetts som militäriskt sjelfsvåld och reconventionsämne.
— Sådana luckor i vår lagstiftning hafva vi nu att fylla.
Såsom rätt utgångspunkt dertill anser jag således den sats, att "folksamling, sorn tredskas emot och efter förnyade ”uppmaningar alt skiljas, har, redan dermed, emot lagen ”uppsatt den råa mängdens väldkraft; och redan dermed, ”således, berättigat och lörpliglat makten att med sin be”väpnade styrka uppträda på lagens sida och genomdrifva ’’dess bud.”
Väl höres ofta, när så skett, huru klandret försäkrat, att ”det var onödigt, och att folksamlingen för bl i fv i t oskadlig och sjelfvillig! skingrat sig, om den lemonts oantastad,” —
Men nu hade embetsmyndigheterna annorlunda bedömt hopens lutenhet — och hvem var väl närmast om denna bedömmanderätt?
Hvem ägde säkraste elemcnlcrna dertill?
— Förstnämnde klandrare och hopens förespråkare? — eller de embetsman, som tillsattes att vaka öfver samhällets trygghet och med sitt rykte och med hela sin välfärd för denna ansvara?
— Ofta, visserligen, är närmaste anledningen till folksamlingen ingalunda politisk, eller ens allvarsam.
Den kan f. o. m. vara rent af pojkaktig; (ty det är ofta spordt att, på förnuftets vägnar, hafva sammanlupne gamle män blifvit pojkar allihop, ja, pojkar af odygdigaste beskaffenhet) men, hvad är deraf att sluta ?
— Alt folksamlingen skall få blifva upplopp? — och att delta skall få sin vilja ? — och omsider lå urarta till uppror?
Belgiska revolutionen i83o begynle med ett pojk-upplopp efter en representation af deri Stumma i Pqrtici, och hade (den gången åtminstone) icke limat, om den - Den 17 October f. ni. denna gnista genast blifvit släckt.
— Det enda , sorn i fördragsamhetsväg är förståndigt af deri ringhål tiga anledningen till folksamligen alt sluta, det är att medlen till dennas förskingrande derefter graderas; men detta förmår ingen lagtext.
I Paris har jag inom samma vecka sett användas drufhagel utur 6:pundiga kanoner och vattenstrålar utur brandsprutor.
Såsom gifvet kan ju antagas att annorlunda lära äfven våra myndigheter begynna skingrings-fitgnrderna, om folkmassan, förbittrad öfver en misslyckad luftballong , stormar biljett— contoret, och annorlunda, om hon stormar en domstol.
— Alltför olycklig i alla öfriga afseenden vore ju den stat, sorn af sina tjenare icke. kunde tillförse sig denna grad af urskiljning och af humanitet.
— Strafflöst skulle sådant deras missförhållande för öfrigt ju icke aflöpa; och recidiv skulle ofelbart förebyggas genom afsättelse enl. 35 §:u Ilcg.Fin eller medelst laga straffdom.
Lika oriktigt hör man stundom anföras det tilläfventyrs rättmätiga i folkförbittringen.
Makten bör visserligen lyssna villfarligt till hvarje grundadt missnöje bland folket, men får icke lyssna så länge upploppet är kärande.
Ej heller må påstås, att hopens för stunden lugnade förhållande bör föranleda till toleranee med dess tredskande mot uppmaningen att åtskiljas.
— Väl synes Utsk. i 6 §:n af sitt förslag antaga att sammanlupen folkskock kan ”till stillhet och ordning återföras.” — Hvad? — stillhet i en sammanlupen menniskomassa?
— Och dess ordning?
Gud bevars för denna, ty endast ifall af formlig organisation är den tänkbar.
— För öfrigt är lillsammansblifvandet, efter uppmaningarna , redan per se en olidlig ”oordning.”
Nej! skingras måste en uppmanad folksamling; oell det i ondo, 0111 det ej kanske i godo.
Då handlas icke mer om den kanske ringhalliga , ja löjliga anledningen lill sammanlöpningen.
Då handlas om Ingvördnad; della dyrbara gemensamma goda; detta väsendtliga sarnhälls-element.
Då handlas 0111 samhällsordning — icke blott för dagen, ulan äfven för kommande lider.
— Har menighet i dag fått nedrifva ett marionett-stånd i en marknad, är ingen säkerhet att i morgon en annan uppretad skara icke vill inbryta i banken och realisera efter sitt schema.
— Summa: — uppmanadt upplopp måste skingras.
Alt vapnens bruk bestämmes af civil-embetsmyndighetens reqvisition till den militära — en princip den jag aldraförst i Sverige yrkat — vill så väl K. propos:n, som Utskts förslag.
Grunderna för detta vigtiga stadgande utvecklade jag redan 1810, då jag vid riksdagen i Örebro, med anledn. of den sorgliga och så mångfalldigt hånliga tilldragelsen den 20 Juni, uppträdde med förslag till rnartial-lag.
Men jag fattar icke Utsk:s mening med inskränkningen af K. propostns bestämmelser i dess 7 §; ty denna mening 14 11. 5i Den ly October f. ra. kan jn icke vara, att i något fall uppror ellerupplopp skola få obegränsadt förtraf.
Sådan blifver dock uppenbarligen den ofelbara påföljden, om, i frånvaro af bogsta civila myndighet, de lägre icke iiro bemyndigade att tillkalla militärmakt och reqvirera bruket af dess vapen, eller om, i frånvaro af all civil-myndighet, mililär-befalhafvare icke äga denna makt; ty sällan lärer obeväpnad polisbetjening eller fjerdingsman förslå att skingra upplopp.
Båda dessa fall äro ganska tänkbara, nemi. det förra, om ornligbeter samtidigt utbryta i flera qvarter af en stad, i flera trakter af ett landskap; hvilket i slik olycklig conjunclur är t. o. rn. att förvänta — och det sednare, om de civila myndigheterna äro genom sjelfva upproret hindrade alt lillstädeskomma, eller i anseende till afstånden icke kunna i tid framhinna, mångå andra , dels laga , dels obehöriga förfall att förtiga.
Detta sistnämnda är i anseende till landsorterna specielt tänkvärdt.
— Och i stad? vill Utsk. att vapen-reqvisition, gjord på en upploppspunkt, skall gälla j alla orofiga statsdelarna?
.Strängare håller jag på principen.
Jag vill, att, såvida civil-myndighet, om än blott stadsfiscal , är att tillgå, skall den militära icke utan dess reqvisition kunna skrida till vapnens bruk.
Regeln förblifver således, att civil-myndigliets reqvisition skall föregå vapnens bruk; och jag vill ej afhandla det fall att reqvisitionens uleblifvande, dä den påtagligen borde ske, bildar för mililär-myndigheten en medborgerlig pligt, att, förbiseende egen trygghet mot påföljande ansvar, handla på eget bevåg.
— Sådana undantagsfall existera för oss alla sorn tjena, i civil- eber mifilär-väg, i krig som i fred.
De äro att anse som takstenen, hvilken träffar den sorn går på gatan.
De kunna ej nfhandlas.
Väl när de träffa den lyckosamma eller den nackstyfva.
Men regeln har andra undantag , hvilka lagstiftningen icke får förbise.
Civil-myndighets ledning skola vaktbefäfliafvare sällan, men skiltvakter och småpalruller aldrig äga alt sig tillförse.
Påtagligt är likväl, att under orolighetsuppträden skola förekomma fall, då desse måste bruka vapnen till eget försvar, eller pliglenligt och ovillkorligen böra bruka dem till eget skydd och räddning åt aofallne personers lif eller egendom.
— Härom äro lagförslagen likväl stumma, men något bör ju derom stadgas.
Då tiden var långt liden och flere talare ännu anmält sig, blef fortsättningen af discussionen uppskjuten till eftermiddagen. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Den l^ Octoljcr c. m. 4«j3 Lördagen den 17 October i84o.
Fortsattes den på förmiddagen började pröfningen af.
LagUlskts betänk. iN:o ia3, i anledn. af så val K.
M:s nåd. propos. med förslag till förordning emot olofliga folksamlingar, som ock särskilda i detta ämne väckta motioner.
Hr Bildt, Knut, uppläste följande.
Det är rör:de 2:a mom.
g §:n, som jag anhåller att få äran yttra några ord.
Om LagUtsk.