Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– »Förbindelsen är i sjelfva verket förbi för begge, i samma ögonblick, som föräldrarne, till vedergällning för hvad de gjort, fordra ett offer af den heligaste bland barnens känslor, men Celestine skulle känna mindre samvetsförebråelser, i händelse hon handlade emot föräldrarnes vilja, just emedan de ej skulle så djupt känna smärtan deröfver.
Nanna deremot, emedan hon är dotter, skall aldrig för sig kunna aflägsna den smärtande tanken, att genom en visad olydnad vara ett ständigt näringsämne för sina föräldrars sorg.»
– «Jag finner ganska väl skillnaden, och inser att Celestines fosterföräldrar väl icke skulle erfara egentligen någon djup sorg, i händelse hon emot deras vilja knöt en förbindelse, t. ex. med mig – så mycket öfverstinnan bemödar sig om att dölja det, synes dock vid många tillfällen ganska väl, att Nanna ligger henne ömmare om hjertat, än Celestine, och det kan man ej undra på; men äfven om i sådant fall några samvetsförebråelser kunde komma i fråga, så uppstår dock ännu en annan skrupel – – man säger ju, att föräldrarne hafva för afsigt att låta Celestine dela arfvet jemnt med Nanna.
Naturligtvis det första som sker, då Celestine ger tillkänna sin fasta vilja, att ingå i en förening, som ej är i föräldrarnes tycke, blir, att detta förordnande går om intet, – och hvad kan jag, en fattig artist, erbjuda henne för beqvämligheter emot dem hon kunde påräkna, i fall hon antog ett parti, som vore med föräldrarnes samtycke?»
– «Du måste förlåta mig, om jag säger, att jag ej just har så stort förtroende till uppriktigheten af din sista skrupel.
Säkert skulle du ej önska en förbindelse med Celestine, om du ett ögonblick trodde att en större eller mindre andel i Sätraholm skulle kunna ha inflytande på hennes hjertas val.
För din framtid tror jag du kan vara lugn; ty ehuru väl äfven du torde komma att genomgå hårda pröfningar, så skall väl dock i tidens längd äfven din talang göra sig gällande och bli erkänd, och då – vårt tidehvarfs upplysning är en borgen för att ingen verklig talang i längden blir obelönt.
För öfrigt, hvem har sagt, att du skall taga något bestämdt löfte af henne?
Säg henne blott, att du älskar henne, och att det skulle vara din högsta sällhet, att i en framtid kunna göra henne säll.»
Albert lyssnade uppmärksamt till sin äldre väns råd, och beslöt i sitt hjerta att följa dem.
Men låtom oss nu gå upp i frökenkammaren, för att lyssna till hvad Celestine och Nanna kunna ha att säga hvarandra.
«Hör du,» sade Nanna, i det hon kastade af sig shawlen och i stället tog på en shawlett, «hör du, hvad får jag egentligen den äran att titulera dig för? – fru – målerska – fru – artist? – jo det är vackert!»
– «Jag tror du är lite tokig,» svarade Celestine, i det hon mot sin vana glädtigt svängde om ett par hvarf på golfvet, så att kjortlarne stodo vida som en klocka.
– «Jo det var vackert, fru målerska – fru artistska – jo det låter gentilt!» gäckades alltjemnt Nanna, i det hon knöt ihop armarne på ryggen, och hennes lilla näpna figur sjelfsvåldigt svajade omkring rummet.
– «Nå än fru fortepianistska – fru kompositörska – det låter väl en smula bättre det, kan jag tro – ha ha ha!» och de begge flickorna fattade hvarandra om lifvet, och svängde om med hvarandra, så att tvättfatet, som stod på stolen, en knapp vändning följde med och bums i kras på golfvet.
Modren hade hört bullret, kom förtörnad upp och fick se hvad som var passeradt, och hotade flickorna, att om de inte ville hålla sig stilla och allvarsamma, så skulle de få flytta i hvar sitt rum.
Det kalla fotbadet, och öfverstinnans ännu mera kylande dusch tillintetgjorde hastigt den öfverdådiga sinnesstämningen, och de satte sig helt beskedligt på hvar sin taburett i fönsternischen.
Det goda lynnet ville likväl ej helt och hållet öfverge dem.
Nanna började:
«Hör du, din målare skall resa, du; hvad tycker du om det, du?»
– «Lika mycket, som du tycker om att din musikant reser, det försäkrar jag.»
– »Tror du det blir mycket roligt på Sätraholm, sedan de rest?» frågade Nanna med något nedstämd ton.
– «Jag vet just inte,» svarade Celestine, och såg utåt gården.
– «Det blir allt lite ledsamt – i början.»
– «Men månn tro det var så allvarsamt?» fortfor Celestine, i det hon ännu såg ut, och tummade på fönsterhaken.
– «Det lät nästan så,» sade Nanna en smula bekymradt, »men,» tillade hon mera beslutsamt, «hvad bryr jag mig om det?
Låt dem i Guds namn resa hvart de behaga.»
– «Gerna för mig också, – men jag tycker bara det ser så slarfvigt ut, att inte måla taflorna färdiga först.«
– «Än sonaten då, som skulle dediceras till mig?
Det går ju bort ett godt stycke af min odödlighet, om inte den blir färdig.»
Ingendera af flickorna ville, som man ser, bekänna kort.
Begge småskämdes de inför hvarandra öfver deras ofrivilliga opinionsyttring i bersån, och ville nu låtsa som om nästan ingenting passerat.
– Flickorna äro roliga!
Sedan de blifvit för sig sjelfva, grubblade de på ett och annat, som var föranledt af samtalet emellan Alexis och Albert.
Celestine undrade mycket på, hvad Alexis’ ord:
«Celestine kan, till följe af sin ställning, omöjligen ligga så nära föräldrarnes hjerta, som Nanna, och har derföre friare händer att göra hur hon vill,» hade att betyda.
Vi minnas ej, om vi sagt, att så väl Celestine som Nanna lefde i den öfvertygelsen, att de voro verkliga systrar, och ej anade det verkliga förhållandet.
Nanna återigen grubblade på, hvem den kunde vara, som Alexis menade, då han sade:
«hvem ansvarar mig dessutom för, att jag för Nanna helt och hållet skulle kunna glömma henne, som –»
Det var således klart, att Alexis hade haft en böjelse, och det var just inte så bra; men det var tillika klart, att han hade en nu – och då det var hon sjelf, så tyckte hon sig ej ha så mycken orsak att klandra valet.
Men detta var dock blott lätta strömoln, som flögo igenom deras sinnen, och lemnade snart åter himlen klar.
Det hade i dag ej varit så litet stök på Sätraholm.
Det var, såsom förr är nämndt, sista April, och på den dagen lät öfverstinnan alltid taga ut innanfönstren.
Det tyckes väl vara i senaste laget, men öfverstinnan var försigtig, vågade aldrig lita på att ej någon eftervinter kunde komma, alltså – men vi känna henne ju.
Det var nu så ljust och gladt i alla rummen, och i fröknarnes kammare icke minst.
Fönsterna i den vette utåt en vik af Mälaren, deruti otaliga små holmar stucko upp deras gröna hufvuden, och stränderna garnerades af uddar, som sprungo långt ut i vattnet, och längtande sträckte sina armar emot hvarandra.
Höga berg höllo på ömse sidor väldiga sköldar emot stormarne, och derföre, när vågorna slogo högt der ute på fjärden, och sjön var mörk och tuggade fragga af raseri öfver vindarnes tyranniska framfart, så låg ännu viken lugn – lugn och stilla, som en god flickas själ på hennes konfirmationsdag.
Och i afton rådde lugn öfverallt.
Ingen fläkt krusade vikens yta, och den rörde sig ej oftare, än då någon gång en aborre i sin yra lek, tog ett skutt utom sitt element.
Humlorna surrade i krusbärsbuskarne och höllo visitation i deras späda blommor, myggorna dansade och glömde för sina kadriljer att stickas, och då den sjunkande solen kastade sina sista strålar på fönsterna i kapellet deruppe i skogsbacken, tyckte man att allting stod i brand derinom.
Celestine slog upp sitt fönster.
Vårluften forsade in, och gjorde snart rent hus, i det den körde ut den täppta kammarluften, som förgäfves åberopade sina äldre rättigheter, och sökte öfvertyga vårluften om de stationära principernas stora värde.
Nanna gick nere i trädgården och vattnade sina blommor, och vinkade åt Celestine att komma ned.
Men Celestine låg qvar och såg utåt viken.
Hvad hon såg efter – det skall jag säga.
Albert hade tagit den lilla båten, och rott utåt sjön för att taga af en vy.
Celestine hur båten svängde om en udde, långt bort, och flöt vid de jemna årtagen så lätt fram.
Albert hade, för att vara mera ledig, kastat af sig rocken, och det blef Celestine riktigt ond på honom för, och tyckte det vara grufligt oförståndigt att sitta så bar, när nu solen nästan var nere, och aftonkylan lät känna sig.
Albert måste vara så ohöflig att vända ryggen åt Nanna och hela Sätraholm, ty annars kunde han ju icke ro dit.
Men när han kom så nära, att han trodde sig kunna urskilja föremålen, vände han sig om i båten, såg Celestine i fönstret, tog af halmhatten – och på rocken.
Redan en lång stund förut hade Celestine hört honom sjunga: «min julle, lätt på vågen.»
Det var första gången hon hört honom sjunga, ty han ville det aldrig oftare, än då han trodde sig vara obemärkt och ensam med sin förtroliga vän – naturen.
Och det var skada, ty han hade en så vacker, klingande tenor.
Det hördes nu bäst, när ekot från bergen i tusen riktningar täflade om hvem som kunde bäst härma honom.
Båten lade i land, Albert hoppade ur, kastade fästkedjan omkring en stolpe vid bryggan, tog portföljen under armen, och vandrade uppåt gården.
I stället för att gå in, gick han till trädgården, och nu envisades ej längre Celestine att ligga i fenstret, utan förenade sig snart med de öfriga.
Glasdörrarne, som vette åt trädgården, voro uppslagne på vid gafvel.
Der inne i salongen satt Alexis vid flygeln och spelade en vårfantasi.
De på en gång milda och kraftiga tonerna strömmade vidt omkring, och i förbund med blommornas doft sväfvade upp emot rymden.
Men solen gick ner, och allt blef stilla.
Månan steg upp bakom skogen, och strödde sitt silfver i den lugna viken.
Här och der på bergen tändes eldar, som påminte om att Walborgsmässoaftonen var inne.
Men klarare brann det i de älskandes bröst.
Det var redan långt inne i Maj.
På blommor var ingen brist; den unga våren hade hela famnen full deraf, och sparade ej att strö dem ut öfver berg och dalar.
Väl skulle jag kunna berätta en hel hop om gökar, trastar, ja till och med om näktergalar, om det skulle bära på, men det vore synd.
Af sådant der blir man bara romantisk, och att vara romantisk, är att vara tokig.
Se bara på våra älskande, som vi här ha framför oss!
Kan man tro att
Albert är rätt slug, som förstör sin nya gentila pennknif med att skära ut C i så många trädstammar han kan komma öfver? och Celestine – men det är sannt, jag har lofvat att tiga.
Öfversten kunde aldrig begripa, hvad det kom åt flickorna, ty det hände rätt ofta, att när han efter intaget eftermiddagskaffe drog ut lådan i divansbordet, för att taga sina patiencekort, så voro de redan engagerade af Celestine eller Nanna, som sutto uppe hos tant Ulla mycket tysta och beskedliga, och läto gumman säga, om det «låg en ljus eller mörk karl till huset», och mycket dylikt, som kunde vara rätt intressant att veta.
Nanna gick i hjerter, och var alltid mycken belåten, när en viss kung af de mörka färgerna kom i hjerter dams grannskap; Celestine deremot hade ett annat intresse.
Tant Ulla spådde så säkert, att ingen hederlig menniska gerna kunde sätta i fråga att hennes spådomar till punkt och pricka skulle uppfyllas, och derföre blefvo Celestine och Nanna högeligen förskräckte, då hon en vacker eftermiddag, sedan hon ur sin lilla kaffekokare hällt i åt sig två duktiga koppar, och just var sysselsatt att med sockerbiten mellan de tvenne förskansningar, der fordom tänderna setat, tömma «påtåren», utlät sig på följande sätt:
«hjerter dam kastar längtande blickar efter en mörk karl, som inte är långt ifrån henne, och han vill också gerna till henne, men det ligger så mycket sorg emellan, att han icke kan komma dit.
Deremot kommer på en ljus väg en ljuslätt karl, en militär, som har friareärender, och ehuru hon inte vill ha honom, så måste hon dock ge honom ja.
Der kommer ett bref, blir bröllop och traktering, men slutet blir olyckligt.
Äfven till ruter dam (Celestine gick i ruter) kommer bref från en ljus karl.
Han har pengar, och friar till henne.
Frieriet kostar henne mycket tårar, men en annan ljus karl har redan förut fått hennes ja, och ehuru denne skiljes långt ifrån henne, träffas de dock slutligen, blifva förenade med hvarandra, och allting blir för dem i framtiden gladt.» Tant Ulla lade om korten tre gånger, och hvar gång blef det ungefär samma resultat.
Det var visserligen bra ledsamt, men det kunde inte hjelpas; man fick trösta sig med, «att menniskan spår, och Gud rår.»
Emedlertid hade Celestine och Nanna, genom tant Ullas spådom, blifvit helt filosofiska till mods.
Nanna fann mer än väl, att hennes mamma hade rätt i det hon sade, att sådana der spådomar vore bara galenskaper, men hur det var, så kunde hon ändå inte helt och hållet skilja sig ifrån fördomen, och bäst som hon var vid det briljantaste lynne, hände det att en liten rysning genomfor henne, då hon tänkte på den ljusa karlen och brefvet.
Celestine återigen fann det dock ej vara alldeles omöjligt, att det ju kunde existera ett hemligt samband emellan andeverlden och kortverlden, och tyckte bara att de der många tårarne, om hvilka tant Ulla talat, gerna kunde vara borta.
Men allt var glömdt, då man åter var tillsammans i den lilla förtroliga kretsen – förtrolig?
Ja, ty oaktadt öfverstinnans i det hela oförtroliga person var tillstädes, så rådde dock en trefnad och harmoni, som den, hvilken ej varit på Sätraholm på en månad eller något, icke kunde föreställa sig vara möjlig.
Öfverstinnan hade blifvit en helt annan menniska, sedan Albert företagit sig att måla den der allegoriserade taflan, föreställande dygden i öfverstinnans egen höga person.
Hon var nu mera så artig emot Albert, som det stod i hennes makt att vara, upptäckte hos honom den ena goda egenskapen efter den andra.
Äfven Alexis hade betydligen stigit i hennes opinion, sedan han på hennes födelsedag skrifvit till henne en Ode, deri han på ett högst poetiskt sätt skildrade henne, der hon stod om lördagarne, omgifven af alla socknens fattighjon.
Så flög tiden på lätta vingar, den ena dagen sjönk sorglös och stilla i armarne på den andra, och herrligt uppspirade härunder kärlekens blomma.
Arbete försummades ej.
Tvertom bedrefs det med mycken kraft, och talangerna slogo ut dag från dag allt mera yppiga blad.
Nanna fick med hvar dag allt mera sinne för musik, men det var i detta fall mera hennes receptivitet än hennes talang som utvecklades.
Alexis hade ganska riktigt från början uppfattat henne, i det han fann att han väl med framgång skulle kunna utveckla hennes smak och förmåga att uppfatta, men att naturen ej ämnat henne att framträda såsom positiv talang.
Med elever är detta minst nio gånger bland tio fallet, men hur många lärare, hur många föräldrar taga i betraktande hvad de göra sina lärjungar eller barn för en väsendtlig tjenst derigenom att de bibringa dem förmågan att njuta det sköna, och deremot huru ofta de göra dem en otjenst genom att tvinga dem att bli idkare af konsten.
Det är i de flesta fall blott föräldra-fåfängan, som söker sin tillfredsställelse i exponerandet af barnens talanger, men om man rätt betraktar saken, så bestraffar äfven detta fel sig sjelf, ty hvem har väl icke t. ex. i en societé, der dottern eller sonen i huset varit framme och hackat på ett fortepiano under en qväfd jäspning mången gång framljugit ett intet sägande bifall?
Och om äfven det förstoringsglas, hvarigenom föräldrar vanligtvis betrakta sina barns förtjenster, ofta hindrar dem att uppfatta den rätta halten af bifallet, så kunna dock uppenbarelserna i detta fall icke helt och hållet uteblifva, och de skola icke kunna bortvisa den förödmjukande känslan, att bifallet egentligen var – klander.
Huru pinsamt är det icke för öfrigt, att se dessa arma barnen som offer släpas fram till slagtbänken och utgjuta sin själs blod för pappas och mammas musikaliska synder?
I känslan af deras egen ofullkomlighet måste de ju ovilkorligen finna, att icke de kunna tillfredsställa åhörarnes anspråk på konstnjutning; men det är bäst att höra hvad vår vishetsgudinna, öfverstinnan, har att säga i detta fall, och sedermera låta hennes ord oss till efterrättelse lända.
Tyst, der sitter just öfverstinnan och presiderar i soffan, och till venster om henne komministerns i församlingen fru, som med sin man är på visit.
Äfven komministerns lilla Clas har fått följa med, emedan öfverstinnan stått fadder till honom, och uttryckligen förbehållit sig, att nästa gång som komministerns gjorde besök på Sätraholm, så skulle de taga lilla Clas med sig.
«Hur gammal är lilla Clas nu?» frågade öfverstinnan hans mor, och tittade öfver glasögonen.
«Hur gammal är du, lilla Clas?» frågade modren gossen, i stället att ge ett direkt svar.
«Svara nu snällt öfverstinnan, som är så god och frågar hur gammal du är, – se så, inte fingrarne i mun – nå, lilla Clas?»
«Clas Fredrik Leonard Lundgren – fyller sju år den fjortonde April;» svarade gossen, som satt så sedesamt och snällt på en stol, och gjorde heder åt mammas edukation, i det att han opåmint nyttjade den i byxfickan förvarade näsduken.
«Kors bevare mej, stora karlen!
Nå, du har då väl redan börjat på att läsa, min gubbe lilla?» fortfor öfverstinnan, numera vändande sig direkt till lilla Clas.
Men då nappade modren åter till sig ordet, och förklarade, att Clas redan börjat läsa latin för pappa, som ville att han skulle få en Clasisk bildning, hvarmed den goda frun trodde förstås en bildning, som vore helt och hållet uppfunnen för hennes kära herr sons skull.
«Nå det kan jag säga!
Det skulle nu vara bra roligt att få höra något,» återtog öfverstinnan.
«Hör Clas, hvad nådig öfverstinnan befaller?
Var snäll nu och konfundera amo, så skall Clas se’n få springa ut i trägården och se på påfågeln.»
Och lilla Clas började sitt «amo, jag älskar,» etc, och när han kom till tredje person pluralis, och i förnöjelsen öfver att presens gått lyckligt, kastade en förnöjd blick omkring sig, hände sig äfven att vissa vederbörande träffades af den, och vederbörande rodnade då upp öfver öronen.
– «Månne det kan vara för tidigt ännu, att låta honom spela musik?» frågade prestfrun öfverstinnan.
– «Det skola vi fråga herr Alexis om,» blef svaret.
«Vill herr Alexis säga oss, om det är för bittida för den lilla gossen att lära sig musik ännu?»
– «Kommer an på, ers nåd – har han anlag, så –»
– «Anlag!» upprepade prestfrun, stött öfver att sådant kunde sättas i fråga; «det skall jag säga magistern, att lilla Clas kan sitta i kyrkan med sin psalmbok, alldeles utan hjelp, och slå rätt på psalmerna, och sjunga efter oljverket, ja till och med kan han vid slutet på hvar vers vara ett godt stycke före oljenisten.»
Alexis, vår nye «magister», som naturligtvis genast fann att här icke kunde uträttas något genom att tala allvarsamt, slog sig på en art af satir, som man äfven vid de mest grannlaga tillfällen med fördel kan använda – han talade förnuft.
Öfverstinnan var i allmänhet ej älskare af satir, möjligen emedan hon, oaktadt sin höga ståndpunkt, kände sig vara åtkomlig för densamma, och Alexis undvek den derföre så mycket som möjligt.
Han fortsatte således med den allra allvarsammaste min i verlden:
«man kan inte så mycket rätta sig efter det, ty församlingen sjunger i unison –»
– «Uni –» sade prestfrun, och hejdade sig, emedan hon för anständighetens skull inte ville uttala den sista hälften af ordet; «inte vet jag hvar magistern har hört församlingen, men jag har alltid hört den i kyrkan.»
– «Nå jag vill nu visst inte sätta i fråga den lille herrns anlag,» sade Alexis undfallande, «det kommer då an på att välja en skicklig lärmästare.»
– «Vår oljenist är väl en så skicklig och städad karl, som någon gerna kan vara.»
– «Inte heller det sättes i fråga, blott om han i musiken känner hvad sig bör.»
– «Musiken! han lär ska’ känna den mycket väl, – ja Gud vet, om han inte till och med är lite slägt med sjelfva amiral Basen, som skall vara den värsta vi ha i musiken nu för tiden.»
Alexis fick hosta, gjorde en lätt, ursäktande bugning för öfverstinnan, och gick bort.
Men hur gick det med öfverstinnans vishet? den öfverröstades ju af prestfruns!
Men tålamod; vänta bara en momang, medan vi få följa ut komministersherrskapet, som nu som bäst hålla på att taga afsked för att resa, så skola vi återtaga våra platser, och då skall, som jag hoppas, öfverstinnans vishet komma att glänsa i fördubblad glans.
«Herre Gud hvad det är svårt med menniskor, som inte fått någon uppfostran,» sade öfverstinnan, sedan hon åter satt sig i soffan.
«Man måste verkligen äga sjelfbeherrskning, för att inte vid många tillfällen fela emot det passande i sällskapslifvet.
Jag var verkligen så rädd att flickorna inte skulle kunna hålla sig ifrån att skratta, och det var rätt bra att inte det blef af, ty folket får så mycket att prata, och jag vill inte man skall säga att man drifver spektakel med menniskor i mitt hus.
Men tror verkligen herr Alexis, att det är för tidigt för barn, att vid en sju, åtta års ålder börja spela?»
«För min del,» svarade Alexis, «skulle jag tro, att all mycket tidig undervisning mera skadar än gagnar.
Den första undervisningen bör i min tanke hufvudsakligen bestå i ett eftergifvande för barnets vettgirighet.
I synnerhet är all tidig lexläsning ett säkert medel att undertrycka utvecklingen af barnets begrepp.
Genom den tidiga lexläsningen uppöfvas visserligen minnet, men förmågan af sjelfreflexion lider deraf, och man skall nästan alltid observera, att den som har ett ovanligt minne deremot har en svag urskiljningsförmåga, och tvertom.
Jag känner fånar, som kunna hela volymer utantill ordagrannt från perm till perm.»
– «Men,» invände öfverstinnan, «barnet bör dock väl från början vänjas till flit och ordning.
Får det i de första åren väl vanan att slå dank, så behåller det den i hela sin lifstid.»
– «I de första åren kan, som jag tror, barnet icke egentligen vara sysslolöst,» återtog Alexis. «Naturen har sörjt för, att det just i sina lekar har den bästa sysselsättning, ty genom dem utvecklas kroppen, och inredes till en god och beqväm boning för själen.
Hvad åter vanan att gå sysslolös beträffar, så tror jag att man blir mycket benägnare för den, om man i barndomen varit allt för strängt hållen till sysselsättning, ty just genom det öfverdrifna tvånget kommer man att betrakta sjelfva sysselsättningen såsom en plåga, hvilken den eljest, i och för sig sjelf betraktad, naturligtvis icke är.»
– «Men hur skall man hinna att lära allt hvad man ej bör kunna, om man ej börjar samla redan i de tidiga åren?»
– «Jag anhåller att få svara härpå med en liknelse, och ber om förlåtelse, om ers nåd finner bilden något låg.
Jag antager att jag ägde en häst, som jag önskade en dag kunna täfla om priset vid kapplöpningarne.
Den är ännu helt ung – blott två år till exempel.
Hvilket vore klokast af mig, antingen att börja rida den genast, för att vänja honom att springa på banan, eller ännu vänta ett par år, tills hela hans styrka vore utbildad?
I förra fallet skulle han ju aldrig kunna komma att duga till medtäflare om priset – i det sednare återigen berodde det på om han af naturen fått eller icke fått den förmåga, som erfordras dertill.»
– «Ah, gubevars! det måtte väl vara någon skillnad emellan en häst och en menniska.
En häst har ju ingen själ, och det är ju derom, som här är fråga.»
– «Jag fruktade det, att ers nåd ej skulle gilla min liknelse.
Jag vet ganska väl, att en häst icke kan lära sig hvarken mathematik, hebreiska eller latin, dock lärer väl ingen kunna neka, att ätven han på visst sätt äger intellektuella förmögenheter.
Hur skulle han annars kunna lära sig något?»
– «Instinkten, herr Alexis, instinkten!»
Alexis skrufvude sig otåligt på sin stol, slog upp en bok, den han blädrade i, och teg.
Öfverstinnan trodde det kom derutaf, att han var förlägen öfver hvad han skulle invända emot hennes argumenter, och lycklig öfver sin förmenta seger, ansåg hon sig böra visa ädelmod.
Men Alexis var icke hågad att vara föremål för något ädelmod.
Han hade mer än en gång föresatt sig, att aldrig inlåta sig i någon dispyt med ett fruntimmer, emedan han funnit hos dem den vanan, att just som de vigtigaste frågorna äro färdiga att afgöras, och dispyten är vid sin upplösning, så komma de med ett inkast rörande en preliminärfråga, och då blir man modfälld, ty man har ej lust att börja Penelopeväfven om igen.
Att disputera med fruntimmer, är således detsamma som att bygga korthus – blott man rör ett af de understa korten, så ramlar hela byggnaden.
Men hvart tog öfverstinnans vishet vägen?
få vi ännu en gång fråga.
Visserligen hade vi nyss ett lysande prof derpå; men den egentliga frågan vi uppkastade, blef ju ändå icke besvarad.