Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lefver härefter 40 ä 50 år och sitter i ostörd besittning af sin genom testamentet förvärfvade egendom ; men under denna tidrymd hafva bevisen ej mindre öfver verkställd communicalion af testamentet, än äfven om den träffade föreningen, pä ett eller annat sätt, gäll förlorade; och dä nu vid hennes död klandertalan väckes af helt andra personer, än de, hvilka under en läng följd af år varit mannens närmaste arfvingar; så skulle, enligt ofvanberörde åsigt, dessa fjermare arfvingar äga klandra mannens ofvanberörde testamente, och den mångåriga oklandrade besittningen sakna ali betydelse såsom bevis derom, alt det bevakade testamentet varit af närmaste arfvinge kändt och af denne lemnadt utan klander.
Om, ä ena sidan, testamentstagare, som försummar att med behöriga arfvingar communicera testamente, derigenom rättvisligen blotlställes för arfvingars klander af samma testamente, under den längsta tid lagen i 15 cap. 5 § Arfda-b:n lemnar arfvinge för utsökande af arf efter afliden skyldeman; så synes ock, å andra sidan, arfvinges rätt till klander af testamente ej eller böra utsträckas öfver nämnde tidrymd; ty det mäste vara fullkomligt rältsenligt, att arfvinge, som försummat iakttaga laga tid att göra arfsanspråk gällande, och sålunda gått miste oin en eljest ostridig arfsrätt, han har äfven genom en sådan försummelse betagit sig tillfälle att, på grund af samma arfsrätt, klandra det testamente, skyldeman må hafva till hans förfång upprättat.
Uti 15 cap.
Arfda-lnn stadgas i 2 §, att, om arfvinge hor utrikes och kommer ej inom natt och hr samt med fulla skäl 358 Den 24 Augusti f. m. visar, att iian är rätter arfvinge; tage då närmaste inländsk arfvinge arfvet, om han inom tre månader efter natt och år sin rätt lagliga bevakat; i 3 §: ”Nu häfver den döde skyldeman inrikes; skifta de arfvet, och kommer ej skyldarc utländsk arfvinge, inom natt och år efter dödsfallet, eller viser laga förfall; behn lie då den arfvet, som i handom häfver, och gifve ej något ut;” i 4 §: ”Ar rätter inländsk arfvinge inrikes, dock sä fjerran boende, att han om arfvet ej kunskap hafva kan; eller är han utrikes, och kunnigt hvar han är; då skall domaren honom det veta låta.
Kommer han ej inom natt och år, sedan han det veta fick; håfve derå ingea talan, utan han viser laga förfall;” i 5 §: ”Nu vet man hans inländske arfvinge, men ej hvar han är; dä skall arfvet under säkert förvar sättas lill dess han kommer, eller emot full borgen af fjermare lyftas.
Kommer han ej inom 20 (nu 10) år, vare från arfvet skild, der han ej laga förfall viser;” och i 6 §: ”Vet man ej hans arfvinge, och kommer ej bud af honom, eller viss kunskap hvar han är, eller kommer han ej sjelf, inom natt och år; då falle arfvet Konungen till, der ej arfvingen sedan laga förfall viser.”
Dessa lagrum, jemförde med discussiouerna under 1731 års riksdag vid antagandet af nn gällande lag, utvisa, att den, som efter skyldeman önskar taga arf, äfven har af nöden att sjelf skalla sig underrättelse om tiden, då sky Idemannens död inträffar och att derefter, inom stadgad lid, bevaka sin rätt.
Arfvinge, som bor på utrikes ort, underrättas ej om dödsfallet genom domaren, men förlorar ändå sin arfsrätt, om han ej anmäler sig inom natt och år från dödsfallet, äfvensom hans inrikes boende närmaste arfvinge ej får i hans ställe träda lill arfvet, så vida han ej sin rätt lagligen bevakar inom tre månader efter det den, å utrikes ort boende arfvingen förlorat sin rätt.
I de fall, att rätter inländsk arfvinge är så fjerran boende, att han om arfvet ej kunskap hafva kan, eller vistas utrikes och kändt är hvarest; föreskrifves väl, alt han genom domaren skall underrättas, att arf fallit honom till, för att sedan inom natt och år efter det han erhållit denna underrättelse, göra sitt arfsanspråk gällande; men icke må häraf dragas den slutföljd, att hvarje inländsk arfvinge, och således äfven den, som ej bor fjerran frän sky Idemannen, samt förthy ej kan vara okunnig om dödsfallet, skall särskildt underrättas om arfvet, och ännu mindre att, om en sådan underrättelse uteblifvcr, arfvingens arfsanspråk alltjemnt står öppet, ej mindre för honom än äfven för hans efterkommande.
Tvertom synes det vara klart, att lagstiftaren velat afskära sådane långvariga anspråk, och då känd inländsk arfvinge, för hvars räkning arfvet, enligt 15 cap. 5 § Arfda-b:n, sättes under säkert förvar, skiljes från delta arf, om han ej kommer inom 10 år, eller viser laga förfall, änskönt hända kan, att han under hela denna tid varit å utrikes ort i lofiige ärenden stadd, samt derunder ej fått kun skap om skyldcinannens död; sä synes med ännu mera skäl den kände arfvinge, som stadigt bor och vistas inrikes, men under Den 24 A ugust i f. m. 359 loppet af 10 år icke anmäler sig att ärfva en afliden anhörig, om hvars frånfälle lian under en så lång tidrymd ej kunnat vara i okunnighet, böra hafva förlorat sina arfsanspråk och från arfvet varda skild.
I anledn. häraf, samt då arfvinges behörighet att klandra testamente grundar sig på arfsrätten, men der denna är försutcn, klander af ett om arfvet gjordt testamente måste vara ogillligt och ej kunna af lagen godkännas; så och då nödigt synes att i lagen utmärkes, att ett af arfvinge anstäldt teslamcntsklandcr är ogildt, om arfsrätten redan är försuten, äfven om cj visas kan, alt arfvingen af testamentet erhållit del; hemställes om icke, till vinnande af enhet i lagskipningen, en ny § må tilläggas 18 cap. Ärfda-b:n, af denna lydelse: 5 §.
Arfvinge, sorn, enligt hvad i 15 cap. denna balk sägs, försulit sin arfsrätt, äge ej klandra det testamente, som om arfvet gjordt är, äfven i den händelse, att cj visas kan, det testamente blifvit honom delgifvet, pä sätt i 1 § af detta capitel stadgadt är. 2.
Genom K. förordn. d. 13 Juni ISOO stadgas, alt ilen, som häfver fordran hos annan, i gods, penningar eller hvad det är, och kräfver den ej skriftligen eller muntligen, eller gifver den ej ann för rätta, eller hos Konungens Bef:h:de, inom 10 år, må derå sedan icke någon talan äga; och innehåller K. kungörelsen d. 21 Mars 1835, att nyssberörde stadgande äfven hör tillämpas ä sådane fordringar, som genom dom eller utslag blifvit fastställde.
Otvifvelaktig! är således, att prescriplionstiden, då fråga ej är om fast egendom, är bestämd till 10 är, äfvensom alt den fordringsägare, hvilken försummar att, under denna tidrymd i ofvanomförmälde ordning, sin fordran bevaka, har derå sedan ej vidare talan.
Men, på säll lagcomiteen i motiverne till 17 cap.
Händelsen Civilförslaget jemväl anmärker, gifver nu gällande lag icke någon bestämd föreskrift om den lid, hvarifrån prescriptionen bör räknas.
En del anse denna tid taga sin början med den dag, dä förskrifning eller annat fordringsbevis finnes vara utgifvet, hvaremot andre räkna prescriptionstiden från förfallodagen, så alt om A förbundit sig att till B utgifva en summa penningar efter ätta års förlopp; skulle först tio år derefter prescriptionstiden löpa tillända, och A således, i slutet af 18:de året från skuldsedlens dag, kunna med gällande verkan lagsökas.
Lika med lagcomitéen torde man dock kunna antaga, att genom sistberörde beräkningsgrund skulle ändamålet med prescription komma alt förfelas.
Hända kan nemi., att den, som förbundit sig betala om 8 år, godtgör sin skuld inom 2 är, och, derest sedermera genom någon tillfällighet den inlösta förskrifningen kom i annor mans hand, vore det i sanning hårdt, om ulgifvarcn, lö år efter uppgjord liqvid, skulle, oaktadt stad - 360 Den 24 Augusti f. m. gandet i 1800 års förordning, kunna blottställas fiir skuldens betalning än en gång.
Man inser lätteligen, att en bestämd föreskrift i detta ämne är af högsta vigt, till beredande af enhet i lagskipningen, äfvensom till nödig upplysning för den, hvilken hos annan har fordran, som ej förr än efter flere års förlopp till betalning förfaller.
I 17 cap. 1 §.
Hande!s-b:n Civillagförslaget finnes jemväl en sådan föreskrift meddelad, och jag hemställer derföre, om icke, genom en i behörig ordning utfärdad förordning, må varda stadgadt: alt den lid af tio år, som otnförmäles i K. förorda. om förkortande af den uti 9 cap. 12 § Handels-b:n utsatte tid, inom hvilken fordringar emellan enskilde kunna blifva gällande, af d. 13 Juni 1800, skall räknas från den dag, då skuldebref eller annan handling, derå fordran grundad är, gafs, eller fordringen annorledes tillkom; samt att, der fordran ej till betalning förfaller så tidigt, att den inom 10 år sökas eller kräfvas kan, skall borgenär ändock, inom sagde lids förlopp, gäldenär derom erinra eller sitt fordringsanspråk för rätta eller hos Konungens Bef:h:de angifva, såvida han detsamma förvara vill. 3.
Uti 24 cap. 7 §.
Rättegångs-b:n stadgas: ”Alle rättens domar och utslag, som efter kungörelse å rättens dörr afsägas, eller utgifvas, böra förut tvefaldt färdige skrifvas utan fel, alt delomännen måge dem, med rättens underskrift och insegel, utan uppskof undfå mot den lösen, som särskildt stadgadt är;” innehållande K. br. d. 19 Aug. 1761, att hvarken hos Konung eller i hofi- och öfverrätter må några domar i tvistemål offentligeu afsägas, utan ett enda och lika expeditionssält, nemi. det skriftliga, brukas i alla förekommande saker, undantagande fiscaliska actioner, dock att domarne ofelbart äro förut, enligt ofvannämnde 7 §., tvefaldt färdige, när anslaget sker.
Med anledu. af dessa stadganden har K. Svea Hofrätt, äfven om svarande part uteblifvit, låtit för hans räkning dom eller utslag utskrifva och honom emot lösen tillställa.
Äfven K. Götha Hofrätt har sedan år 1842 och efter ett då in pleno, efter omröstning, taget beslut, der infört enahanda praxis.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge samt Konungens Högsta Domstol förfarit annorlunda, sä att exemplar af dom eller utslag der icke utskrifves åt uteblifven svarande part.
I öfverensstämmelse med den praxis, som sålunda inom Svea Hofrätt äger rum, inträffar ock, att i de fall uteblifven svarande der vinner saken, varder käranden ålagd att ersätta svaranden hvad lill lösen af Hofrättens dom åtgår; ett åläggande billigt och rättvist, såvida nemi. lagsliftaftarens mening varit och är, att dom skall utskrifvas äfven åt den svarande part, som ej tillstädeskommer.
Den olika åsigt, som i sistnämnde fråga yttras, synes äga sin grund deri, att en del domare hålla sig endast till det bokstafliga stadgandet om tvefald utskrift af domen, Den 24 Augusti f. m. 301 men, deremot andre, hanförande sig till de påföljder lagen för uteblifvcn part utstakar, anse stadgandet, att dom skall tvefaldt skrifvas och utgifvas, endast vara meddeladt under den förutsättning, att begge parlerne tillstädeskommit, samt förmena, att då part uteblifvit och således ej vållar domaren besvär, bör han ej eller äga skyldighet lösa dom, så framt han ej af domen askar del, i hvilket fall en afskrift deraf vore för honom nog.
Man kan i allmänhet taga för gifvet, att en svarande part i en vigtigare sak, eller dä vederparten har något att vedervåga, icke underlåter att genom alla instanserne bevaka sin rätt, och att han uteblifver endast i det fall, att han anser det väckta käromålet vara alldeles lagstridigt, och tror sig derföre icke böra genom sin inställelse förlora tid och kostnader, helst då, när motparten, i saknad af tillgångar, ej mäktade utgifva rättegångskostnad; och då svarande part, som, efter det han vid första domstolen ådagalagt ofoget af det instämde käromålet, icke är skyldig der utlösa prot. och utslag (se 1S21 års expeditionstaxa); så torde ock, dä han, i förlitande pä rättvisan af sin sak, icke inställer sig vid de domstolar, der käranden än vidare fullföljer målet, något gi11tigt. skäl ej vara för handen till svarandens förpligtande att vid desse domstolar utlösa domarne, emedan, i sådant fall, en processlyslen men obemedlad kärande alltid hade öppet tillfälle att med orättmätiga anspråk vålla svaranden förluster, åtminstone till de belopp, hvartill domslösen uppginge.
Dä det härförutan synes böra få ankomma på svarandens eget godtfinnande, huruvida han vill vidare än vid första domstolen bevaka sin svarande talan, samt att hellre, än blottställa sig för rättegången åtföljande kostnader, underkasta sig hvilken utgång som helst saken må i högre rätt erhålla; sä och enär i förevar, ämne, äfven inom Högsta Domstolen, meningarne äro delade (se Högsta Domstolens prot. d. 14 Maj och d. 21 Juni 1844) samt en närmare föreskrift i frågan således är af nöden; hemställes om icke, till befordrande af enhet inom lagskipningen i förvarande fall, må varda genom författning förklaradt, ”att stadgandet i 24 cap. 7 §.
Rättegåirgs-bin, att domen skall tvefaldt färdigskrifvas, är vordet meddeladt under den förutsättning, att så väl kärande som svarande tillstädeskommit, samt förthy ej äger tillämpning, då endera af dem uteblifvit.
Dessa 3 motioner remitterades till LagUtsk.
Ilr L ågergren, Anders, anförde skriftligen:
Att vår tid har gjort mycket för undervisningen, hör med tacksamhet erkännas; men della oaktadt återstår snart sagdt hälften af samhällets, bildning kräfvande barn, fiir hvilkas uppfostran Staten ej uttalat sin åsigt, mycket mindre sörjt derför genom någon enda ledande anstalt.
Det är nemi. döttrarne afdeclasser, sorn likväl kallas bildade, hvilka i samhällets skolor blifvit fullkomligen lottlösa. 1 H. 46 30?
Den 24 Augusti f. ra, För ej längesedan troddes samhället blott böra besörja embetsmannahildningen, likasom vore embetsmannen dess enda medborgare.
Sedermera erkändes dock hvarje medborgares rättighet till undervisning, och Slaten förpliglades att inrätta folkskolor.
Dä flickan i dessa liek inträde, hade således
Staten gjort första steget till vården om hennes uppfostran.
Men vid delta steg anser mången, att samhället bör stanna, menandes att Staten ej har någon förbindelse lill flickans ytterligare undervisning.
Ar dä ej qvinnan en laglig medlem af samhället?
Arbetar hon ej för dess båtnad med lika ansträngning, som mannen?
Tryckes hon ej af samhällets bördor, vågar vid dess faror och drubbås af dess olyckor, i lika mån sorn mannen?
Och vid fäderneslandets nöd, månne det är qvinnan, som tvekar i uppoffringar för det allmänna bästa ?
Bör då ej samhället skänka samma omvårdnad åt den uppväxande medborgarinnan, som det egnar ål sina unga medborgare, så att lika barn fä njuta lika rätt?
Men, invänder man, denna hennes rätt består deruti, att hon får stanna hemma hos sin moder, för alt der uppfostras till sitt framtida kall.
Antagom detta; men låtom oss tillika efterse, om hemmet gör tillfyllest, utan skolans medverkan.
Mänga mödrar förstå ej att uppfostra barn; och många, som kunna gifva en sedlig utveckling, kunna dock ej åstadkomma någon iutellectuel förkofran.
Mången mor är också af Härden så bortryckt, af sjukdom så utmattad, af fattigdom så betryckt och af göromål sä öfverhopad, att hon saknar lust eller kraft eller tid för det mödosamma värfvet.
Behöfvas icke skolor för dessa mödrars döttrar?
Vidare utvisar erfarenheten, alt hvarje moder, sä vidt hon kan, sänder sin dotter i skolan.
Manne för alt sjelf slippa besväret eller för att blindt följa efter bruket?
Att om mödrar i gemen påstå någonting dylikt, är orimligt.
Nej, en mor skickar sin dotter i skolan, emedan hon känner sig behöfva skolans biträde, och hon bevisar således, att dessa skolor äro af nöden.
Men om man än medgifver, att skolor äro nödvändiga, så möter dock ett nytt inkast, nemi. all de ej böra vara offentliga.
Att vederlägga denna invändning skall följande korta historik göra tillfyllest.
Det var en tid, då dotterns hela uppfostran skedde inom modershemmet, och hemmets lefvande christendom samt dess praktiska lynne gäfvo ät henne värma för religionen och duglighet för hushållet.
Småningom tilltog männernas bildning genom den omvårdnad, som Staten tog om densamma; hvaremot qvinnans bildning stod qvar på samma punkt, hvilket var en följd af Statens uraktlåtenhet för dess framgång.
Mellan mannens och qvinnans ståndpunkter vidgade sig' ett svalg, som der förut hvarken hade funnits eller anats.
Det syntes sålunda tydligen, att hemmet ej ensamt förmådde gifva den numera behöfliga undervisningen; det syntes, alt skolor voro oundgängligen af nöden.
Skolor började ock uppslå, de första svaga försöken till fruntimmersskolor, de sä kallade pensionerna.
Meningen med dem Den 24 Augusti f. m. 303 var alt förskaffa qvinnan hvad tidehvarfvet af heime fordrade, nemi. en högre grad af bildning.
Men denna hildning hlef ytlig, odlande språk, utan förståndets skärpning, idkande vetenskaper utan ordningens allvar, likande elter talenter, de der mera skimrade än gagnade.
Det falska i dessa principer förvärrades vid utförandet, emedan pensionerna handlöst öfverlemnades åt sitt öde, utan ledning af bildningens chefer, utan tillrättavisning af samhället.
Följden af en slik förderflig uppfostran blef vanligtvis den, alt själen försjönk i en sjuklig senlimentalism, hvilken, likt hvarje psykiskt ondt, undergräfde helsan och gjorde qvinnan mer än efta retlig, svag och sjuk.
Botemedlet häremot kunde ej vara annat, än en religiös uppfostran i förening med ordnade kunskaper, och fiirsöket till en dylik förändring blef äfven af en enskild man gjordt och af en bevågen allmänhet uppmuntradt.
Den för Sverige oförgätlige Ärkebiskop Wallin väckte hos tvenne yngre män den första ideen till en sådan undervisningsanstalt, och genom sitt anseende samt moraliska inflytande tillvägabragte han den första teckningen af elever, och blef derefter inrättningens beskyddare oafbrutet till sin död.
Han ämnade, sedan hans anstalt visat frukter af sin verksamhet, framställa densamma för Staten och begära dess mäktiga skydd.
Men döden förekom honom och beröfvade uppfostringsanstalten stödet af dess grundläggare.?
öfvertygande vältalighet och geuomdrifvande kraft.
Må likväl hans idé, stor, såsom det egnar den store mannen, lala för sig sjelf och sjelf- bereda sin seger!
Då jag här slutar den sammanträngda historiken, återstår mig blott att i få ord angifva orsakerna, hvarföre en normalanstalt för fruntimmersbildningen bör finnas, och hvarföre en privat inrättning, såsom ledande denna undervisningsgren, aldrig kan erhålla den styrka och fasthet, dem en sådan anstalt bör äga.
Hvarje gren af samhällsutveckling behöfver en föresyn; så äfven fruutiinmersundervisningen.
Bristen pä denna föresyn har vållat dels den slapphet dels den förvirring, dem denna undervisning iråkat.
Uti hvarje stad anläggas väl undervisningsanstalter, men den grundläggande har ingen mönsterskola, hvarefter den kan bilda sin egen.
Dä det merendels är lärarinnor, sorn inrätta dessa anstalter, så händer så mycket oftare, att en genomtänkt plan och en allvarlig sammanhållning saknas.
Ägde nu dessa lärarinnor en af Staten godkänd bildningsanstalt att rådfråga, så är det tydligt, alt hvarje stad i riket kunde vänta sig en förbättrad fruntimmersskola, emedan dess lärarinna, för utbildningen lill sitt vigliga kall, alltid hade tillfälle att inhemta hvad lärdom eller underrättelse, som helst hon behöfde.
Den föresyn, sora uti fruntimmersundervisningen behöfves, kan aldrig i längden gifvas af en privat anstalt,-emedan denna beror af det personliga förtroendet.
Personerna vexla, och med dem vexlar ofta förtroendet, ja ofta äfven grundsatserna, hvarefter det hela styres.
Skolan fäller, och den ide', för hvilken den verkat, faller likaledes, för eli tio- ett tjugutal af är. 304 Den 24 Augusti f. m.
Men äfven om en sådan privatanstalt fortgår, har den dock svårigheter ali bekämpa dem han troligen aldrig öfvervinner.
Fruutiminersundervisningen är t. ex. i nästan fullkomlig saknad af lämpliga läroböcker.
Dem vi äga, äro, skrifna för goss-skolan.
Men ingen skicklig lärare vågar försöket att afhjelpa denna brist, dels derföre alt han deråt skulle egna flera års arbete, dels emedan han för denna sin möda icke räknar någon af Slaten erkänd merit.
En annan svårighet visar sig deruti, att likasom fordom gossundervisniugen led af latinets öfverdrifna välde, så lider nu fruntimmersundervisuingen utaf Fransyskans alltför trägna studium.
Dgtta språk upptager ensamt nästan lika mycken tid, som alla de öfriga läroämnena tillsammanstagna.
Gagnar det dä i så högt mätt, att det förtjenar en så omätlig uppoffring?
Bildar det förstånd och hjerta iner än modersmålet?
Och hvartill tjenar det de flesta eleverna i det verkliga lifvet?
De flesta af dem komma i borgerliga förhållanden, hvarvid Franskans öde blir att läsas, glömmas oell försvinna osaknad.
Att här menas Fransyskans öfverdrifna läsning, dess lediga skrifvande, obehindrade talande oell fulländade prouoncialion, förstås af sig sjelf; ty hehofvet af dess läsande och grammatikaliska ordnande förnekar väl ingen.
Hvad här blifvit sagdt om Fransyskan, gäller äfven, och måhända ännu mer, om musiken, pä hvilken otroliga summor, oräkneliga timmar, otaliga mödor nedläggas — oell oftast förgäfves.
Deu unga eleven spelar och spelar, inöfvande det ena stycket efter det andra och glömmande dem i samma ordning.
Som denna konst allt mer och iner, åtminstone i sin praktiska utöfning, vändt sig frän det sant musikaliska, som bildar hjerta och själ, till det rent mekaniska, som blott öfvar fingrar, så blir äfven musiken, såsom skön konst betraktad, för de flesta eleverna okänd, likasom fingerarbetet blir medelmåttans.
Vid nitton eller tjugu års ålder är alltsammans vanligen öfvergifvet och står blott qvar, såsom ett plågsamt minne af en förspilld tid.
Ingendera af begge dessa opinionens irringar vågar en enskild skola alltför djerft bjuda spetsen, emedan den då skulle undergräfva sill eget bestånd.
Charlatanen deremot träder upp, liknöjd för det lätta, men begagnande opinionen, oeh lian får ofta största tilloppet af elever, under det den reformerandes skola slår tom, gifvande förlust i stället för inkomst.
Just i följd af detta, hafva vi snart hunnit derhän, att, liksom eleven fordom lärde för litet, hon nu tvingas lill häftiga oeh onaturliga ansträngningar, Skolorna öfverbjuda hvarandra, oell den skola, som mest charlataniserar, vinner ofta ett oförtjent tillopp.
Denna öfverdrift skulle hejdas, om Statens normalskola ginge i spetsen, utvisande på samma gång det måttliga oell det förträffliga.
Den motslode dä lidens irringar med orubblig fasthet, erkände äfven i felen en tendens lill förbättring oeh gjor - Den ii Augusti f. m. 365 de sig ej till en förtryckare, utan till en vårdande ledare oell erfaren vän.
Slutligen må erinras, att man i flera Stater har insett och afhjelpt behofvet af dylika anstalter för de bildade classernas döttrar.
Preussens och Rysslands hufvudstäder äga flera mönsterskolor i denna undervisningens hufvudgren; och hopp torde derföre vara, att Sveriges Ständer, behjertande samma behof, anslå medel till dess afhjelpande.
En sådan normalskolas organisation torde kunna framställas i följande grunddrag:
Skolans styrelse handhafves utaf en, genom II.
M. Konungen i nåder utnämnd direction, bland hvars medlemmar äfven fruntimmer höra finnas.
Skolan skötes af 3:ne lärare och eli lika antal lärarinnor, biträdde af behölliga exereitie-mästare.
Den förste läraren, som tillika är skolans rector, hör vara prest samt förestå undervisningen i religionen och modersmålet.
Då den bokliga undervisningen meddelas af lärarne, må deremot uppsigten öfver elevernas skick och seder samt ledningen af deras fruntimmersarbeten öfverlämnäs åt första lärarinnan, hvilken, under namn af öfverlärarinna, står rectoru i myndighet närmast.
Med denna organisation sammanhänga skolans åligganden, hvilka kunna inbegripas under följande 3:ne punkter: l:o Elevernas ändamålsenliga uppfostran och undervisning; 2:o Bildandet af lärarinnor samt bestämmandet af prof och betyg öfver deras så väl kunskaper sorn undervisningsförmåga; 3:o Vidtagandet af lämpliga åtgärder för läroböckers utarbetande.
För denna normalskola, hvars local alltid bör vara istockholm, föreslås (då hvarje elev betalar 33 r:dr 10 sk.) ett ärligt anslag af 3000 r:dr b:co, hvarförutan åt rector torde tillerkännas samma meriter, som åt lärarne i Statens högre Lärdomsskolor.
Gr. von Platen, Baltzar, uppläste följande anförande:
Ehuru den motion, jag nu går att väcka, vid första påseendet, af flere torde synas omfatta ett intresse af nog enskild natur, för att utgöra föremål för B.
St:s behandling, sä är jagdock inom mig fullt öfvertygad, likasom jag hoppas ali II.