Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fröken Strussenfelt, som kallade sig
Pilgrimen, hade upptagit sin äldre systers penna.
Hon (systern) var ett af de första fruntimmer hos oss, som behandlade historiska ämnen, och jag minnes att hon skrifvit en novell, kallad Andelunden vid Cassin, som efter sin tids anspråk var mycket anslående.
Den gamla fröken Strussenfelt var en rigtigt vacker uppenbarelse inom litteraturverlden, gudfruktig, mild och ömhjertad.
Och om hennes skapelser ej voro af dem, hvilka tillhöra den i verldslig mening »Stora kostymen», så buro de i stället i allo en flägt från en kristlig ande, som nog icke arbetade förgäfves, och jag anser som en heder för Ridderstad att ha varit en vän, kanske ett stöd för den ensamma då med sin lilla skola i landsorten sträfvande enslingen.
Men ensam var hon väl dock aldrig, ty hon var ej fattig på vänner.
Sedan hon flyttat till Stockholm, fann hon här i en värdig förläggare äfven en vän, som till och med drog försorg om Pilgrimens sista pilgrimsfärd.
Dylika minnen äro kanhända af ringa vigt för en förläggares kassabok.
Utdrag af olika skriftställares omdömen i afseende på Ridderstad och hans författareskap.
Likasom vid Brauns skizz, har jag ansett det vid den närvarande vara af intresse att höra hvad kritiken förkunnar, ty att härvidlag ensamt höra de gamla minnenas upptecknarinna torde kunna anses som partiskhet.
Braun och Ridderstad hade båda gjort sin debut på Carlberg, och det var ingen obetydlig publik de der i framtidsmännen hade att göra till sina beundrare, men båda vunno dock ändamålet.
Begge voro också både som ynglingar och män framstående ifrare af all lagbunden frihet.
Men i öfrigt skildes såväl deras banor som tendenser.
Braun åtnöjde sig med att vara den i Svea, Nore och Dana land ständigt uppburne och öfver måttan firade skalden, som tillät all verlden att sjunga, le och gråta med sig vid glasens klang, men han skulle aldrig ha orkat med hvarken en publicists trassliga mödor, eller i riksförsamlingen velat säga så mycket som »Släpp mig ut», något som han kanske ändå gerna skulle hafva sagt, ifall han icke somnat ifrån allt ihop.
Brauns verldsåskådning låg icke åt samma håll som Ridderstads.
Den senare ville bli hvad han blifvit, den förre afskydde hvarje besvärlig sfer.
Medan hans kropp vegeterade, reste hans själ på sina stora, kraftiga sångarvingar i de höga zonerna, och när de sänkte sig ned till jorden med honom, då fick han alltid tag i några reformer, som han på sitt sätt kunde reformera kort och slående, till lust och uppbyggelse för sin publik, der alltid funnos åtskilliga individer, hvilka särskilde allvaret från löjet, hvetet från ogräset.
Så skrifves nu öfver Ridderstad i Ny Illustrerad
Tidning 1876, före det under Ridderstads presidium tillämnade publicistmötet:
»Det är snart fyra årtionden sedan den ännu lifskraftige publicistiske veteranen i Linköping första gången vände sig till de svenska männen af pennan med en offentlig uppmaning att mötas i endrägt och vänskap.
I de varma ord han nu låtit utgå som inbjudning till gästerna, tycka vi oss höra ett genljud af hvad han yttrade 1839 i tidskriften Eos. »Har man en gång blickat öppet in i hvarandras ögon», säger han nu i sitt kallelsebref, »afspeglar sig inom oss, äfven i stunder af den skarpaste meningsskiljaktighet, väl alltid något af den mildrande stråle, som mötte oss då; öga mot öga klappar hjertat helt annorlunda än rygg mot rygg».
Och det nämnda året skref han:
»I blotta tanken att Sveriges författare årligen en gång skulle trycka hvarandras händer, ligger för mig något obeskrifligt skönt och tilifredsställande; – den tanken innehåller mer poesi än månget modernt häfte».
Det var en vidt omfattande plan, skalden vid denna tid hyste.
Han tänkte sig ingenting mindre än en förening af Sveriges, ja möjligen äfven Norges och Danmarks vittra författare, ett brödraförbund, som gemensamt skulle utgifva hvad medlemmarne producerade.
Denna Ridderstads varma ungdomsdröm stannade naturligtvis vid en dröm.
Sedan fortsätter tidningen efter några biografiska uppgifter (som redan förutskickats i kap. 2) sålunda:
»En fullständig förteckning på Ridderstads arbeten skulle visa, att högst få svenskar kunna mäta sig med honom i produktivitet och mångsidighet.
Hans i bokform utgifna skrifter måste vi anslå till inemot ett femtiotal, och man finner bland dem romaner, lyriska dikter, historiska skådespel, politiska sånger, dödsrunor, noveller, historiska samlingar (»Gömdt är icke glömdt») m. m. fördeladt på de flesta af åren 1830-1870.
Äfven till åtskilliga efemera alster har han lemnat bidrag och i sin egen tidning har han skrifvit »många förträffliga följetonger», säger Orvar Odd i Nordisk litteraturtidende 1846.
Sina egentliga vittra lagrar har dock Ridderstad skördat på den historiska romanens fält.
Genom »Drottning Lovisa Ulrikas hof», genom »Drabanten», »Fursten», »Svarta handen» m. fl. omtyckta och i öfversättningar äfven i utlandet bekanta berättelser, intager
Ridderstad en aktningsvärd plats vid sidan af Mellin, Pehr Sparre, och i nyare tid Georg Starbäck, Wilhelmina Stålberg m. fl. populära författare och författarinnor.
En sakkunnig man, C. Silfverstolpe, i »Framtiden» 1871, har gifvit sitt erkännande åt den historiska troheten i Ridderstads romaner, särskildt i »Drottning Lovisa Ulrikas hof».
Af Ridderstads lyriska alster synas Tids- och krigsbilder 1837 (ny upplaga 1842) hafva rönt det största erkännande; ett bland dessa poem: »Krigarn hvilar sig i mark och skog», är icke endast läst, utan äfven sjunget af tusental.
Det är onekligen »Schwung» i Ridderstads diktning, hvilka anmärkningar en sträng kritiker i öfrigt kunde ha lust att göra; och en skald sådan som Ridderstad har naturligtvis varit sjelfskrifven att elda sinnena för stora fosterländska frågor, såsom t. ex.
Skarpskyttesaken, hvilken i honom egt en nitisk befrämjare och organisatör.
I allmänhet lär det väl knappt finnas någon för svenska samhällsutvecklingen vigtig sak, i hvilken icke Ridderstad under sin långa bana inlagt ett lifligt och oförskräckt ord skriftligen eller muntligen.
Till det senare har han inom riksdagen haft goda tillfällen, i det han såsom sjelfskrifven å Riddarhuset bevistade 1844, 47, 56 och 65 års möten, och såsom vald 1859 deltog i borgarståndets öfverläggningar.
Tidigt uttalade han sig för representationsförändringen, och har för öfrigt, enligt protokollens vittnesbörd, haft ordet i många vigtiga angelägenheter samt väckt ett stort antal motioner».
Vi skola nu anföra ett par utdrag af hvad herr Axel Krook uttalade öfver Ridderstad i Förr och Nu 1874.
Det är en lefnadsteckning i tre artiklar med en frisk beskrifning öfver Sturzen-Beckers och Ridderstads uppsättning af deras gemensamma tidning, deras program m. m.
Men vi måste åtnöja oss med hvad som blott rör den enskilde författaren, och lemna publicisten.
Första artikeln börjar så:
»En lefnad af arbete och snillelek – politiska sträfvanden, i hvilka hvarje tumsbredd nyvunnen mark från fördomarnes rike gifver anledning till jubel; – en fast tro på det godas slutliga seger och en orädd förbittring mot det låga; – höga, genom sitt majestät gripande tankar och mer än naiva, till och med små infall, diamanter och glasskärfvor; – en liflighet, som stundom rycker viljan och omdömet för långt, och en ärlighet, som straxt är färdig att erkänna den gjorda irringen och varmhjertadt räcka handen till försoning; – en rastlös ande, som älskar att i sig upptaga de stora bilderna från verldens skådeplats; – ett barnsligt sinne, som i samma ögonblick kan finna en verld i hemmets trånga, men dock så vida kretsar ... detta är, i korthet sagdt, sammanfattningen af den personlighet, af den karakter – ty en karakter är den, som aldrig svikit den fana som han i sin ungdom höjt – vi här skola teckna.»
Efter den omnämnda teckningen, berörande de biografiska förhållandena angående Ridderstad öfvergår författaren till Ridderstads dramatiska verksamhet.
»Hans alster på detta område äro nästan uteslutande af fosterländsk art, genomandade i manliga vers af en varm patriotisk stämning, såsom skådespelet »Carl IX» (uppfördt på kungl. teatern 1847), »Carl XII vid Fredrikshall» (gifvet 1848) och »Syskonen eller hattarnes och mössornas strid» (d:o s. å.) samt »Allas onkel» med kupletter.
Af alla dessa torde Syskonen måhända bäst lägga i dagen, att R:s förmåga i denna rigtning var tillräckligt stor för att han skulle kunnat, om han egnat tillräckliga praktiska studier åt scenen och dess fordringar, uppnå en högst framstående plats på den svenska dramatikens område.
Det var en tid af litterära triumfer för Ridderstad som nu följde; och ännu har ingen svensk författare, ej ens fru Carlén eller m:ll Bremer, vunnit bland den stora allmänheten en sådan popularitet som den, hvaraf Ridderstad kom i åtnjutande genom de stora romaner, han med snabb följd utgaf – alla förenande med yppig fantasi en skicklighet i kombinationen, fullt motsvarande den franska skola, efter hvilken såsom mönster han bildat sig.
De hafva också blifvit till flera språk öfversatta och med begärlighet omfattade.
Först utgaf han Svarta handen ...»
Men utrymmet tillåter icke mera af en skriftställare – ty ännu måste vi ha in två omdömen, föranledda af den nya upplagan.
Först hämtas ur Aftonbladet 1876:
»Den åldrige författaren, som i mycket nära ett halft århundrade med flitig hand strött omkring sig romaner, noveller, dikter och tidningsuppsatser, har nu beslutat att i en samlad upplaga utgifva det förnämsta af hvad han inom skilda områden författat.
Då icke mången torde finnas bland de svenskar, som nu stå på lifvets höjdpunkt, hvilken icke sjelf i sin ungdom läst Ridderstad och lärt känna både hans starka och hans svaga sidor såsom författare, torde någon utförligare analys af hans skaplynne nu icke tarfvas.
Han är barn af ett tidehvarf, hvars allra fleste både banérförare och underordnade män redan tillhöra historien, och vi förmoda, att Ridderstad genom denna nya upplaga af sina skrifter velat gifva kommande granskare en vink om de aktstycken, på grund af hvilka han vill blifva bedömd.
Vi hålla honom räkning för att han sjelf företagit sig att göra detta urval, och tillönska honom dervid endast den motståndskraft mot den litterära fadersglädjens lockelser, att han må kunna undertrycka allt blott halfgodt, och släppa fram till förnyadt lif endast sådant, som kan vara egnadt att åt honom bevara det oblandadt vackra minne, som han för sina afsigters värma förtjent.
Vi tro, att ett litet urval af Ridderstads verk skall göra sin författare större gagn än ett allt för stort, och uppskjuta för vår del den utförliga redogörelsen för Ridderstads betydelse i vår litteratur till den stund, då han efter fullbordandet af denna samling lagt i vår hand, hvad han sjelf af sin flitiga pennas alster velat bevara åt efterverlden.»
Ur »Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning» låna vi slutligen följande utdrag af den 18 oktober 1876:
»Nyligen har andra häftet af Carl Fredrik Ridderstads samlade skrifter utkommit.
Den gamle veteranen, som i dag ingår i sitt sjuttionde år, har velat använda de lediga stunder, dem hans publicistiska verksamhet lemnar honom öfriga under hans lifs afton, för att granskande genomgå och på nytt utgifva sin pennas skönlitterära alster, minnen från ett litteratörsskede, under hvilket många författare verkade för höjandet af vår svenska vitterhet, och särskildt för skapandet af en svensk prosadikt.
Bland desse var väl Ridderstad en af de flitigaste, om också icke allt hvad han skref bestod profvet på kritikens lättrörliga guldvåg.
Men var än Ridderstad – såsom han sjelf säger – »under ingen tid kritikens gunstling», så vann han dess mer publikens ynnest.
Ifall man på ett lånbibliotek – der man sedan länge tillbaka måst söka hans alster – begär »Fursten», »Drabanten», »Samvetet», eller någon annan af R:s romaner, räckes en vanligen i handen någon betydligt sliten bok bärande vittne om troget genomläsande.
Det gamla slägtet känner R:d och har med nöje följt honom på hans fantasiers ströftåg, vare sig att det fört läsaren till Armfelts, fröken Rudenskölds och Reuterholms kretsar, till de dystra samhällslager der »Lejonet» dväljes, eller till Lovisa Ulrikas finbildade hof.
Man har ett »bon mot» af Heine, att »i litteraturen liksom i de nordamerikanska urskogarne slå sönerna ihjel sina fäder».
Det unga slägtet erkänner icke alltid det gamlas ideal, och mycket af det som väckt faderns beundran är för sonen likgiltigt.
Vi veta icke huruvida äfven Ridderstad, en qvarlefvande kämpe från en äldre tid, en gång skall få pröfva denna lott, men att döma af vissa tecken synes hans gamla vän, publiken, ehuru nu ombytt och föryngrad, fortfarande vara honom trogen.
Knappt hade första häftet utkommit, förr än en ny upplaga af detsamma blef nödig.
Hvad har nu kritiken att göra?
Skall den följa sina fäder i spåren och påpeka de möjliga bristerna i den åldrige författarens verk?
Det vore gagnlös möda, ty sådan Ridderstad är, sådan är han, och vid 70 års ålder ändrar man icke skriftställarns lynne och skriftställarns sätt.
Man får – för att tala med Shakspeare – taga honom »for all in all», och anmälarens göra är här att bringa honom ett varmt tack för hvad han gifvit, icke att granskande fråga: »Hvarför gaf du icke något annat?»
De intryck som bestämt
Ridderstads karaktersutveckling och lärt honom vigten af Herrans ord: »Mannen skall arbeta i sitt anletes svett».
Anledningen till huru jag erhöll detta kapitel ur Ridderstads lif var oändligt enkel, såsom ofta fallet är vid oanade följder.
Från hösten samma år (1846) som Ridderstad ingått på att skrifva för Thomsons bibliotek till våren 1847 var han som medarbetare anstäld i Aftonbladet.
Detta egde förmodligen rum under riksdagen.
Nog af, en eftermiddag under vinterns lopp kom han att besöka mig för ett ärende som strax skall nämnas.
Vid tillfället var värden i huset frånvarande, men värdinnan hade i stället att bjuda på en liten fruntimmerskrets, fri från alla maskulina elementer vare sig litterära eller icke litterära.
Ridderstad helsades alltså som en lotterivinst och tycktes genast disponerad att fylla det saknade elementet.
Men han ville först afbörda sig sitt ärende, som var att få diskutera en smula öfver ett på dåvarande Mindre teatern gifvet stvcke, för hvilket han i tidningen skulle redogöra.
Det gälde en bearbetning af romanen Rosen på tistelön, och hr Swartz hade deri på ett utmärkt tillfredsställande sätt återgifvit Antons parti.
Ämnet föll sig så mycket lämpligare som vi just talat om det, och jag meddelat, att herr Swartz, i hvilken man då redan anade den blifvande storheten, sjelf, efter som jag tror det var hans recett, varit uppe hos oss och artigt öfverlemnat ett par biljetter.
Jag var förut intagen af den unge poetiske skådespelaren och naturligtvis hade jag blifvit det nu än mer.
Från talet om scenerierna, kommo vi in på talet om bohuslänska kustens naturliga storartade scenerier.
Och Ridderstad, som alltid hade godt om glänsande artigheter, sparade ingenting för att göra mig belåten med min skärgårdslitteratur, och helt naturligt kommo vi sedan från den vilda, kala vestkusten in på östkustens många skönheter och pittoreska omvexlingar.
Af närvarande minnestecknings andra kapitel, Ridderstads ungdom, vet man, att det fideikommissgods Riddersholm, der styckets hjelte föddes, är beläget just på kanske den mest intressanta och historiskt märkliga delen af denna kust, som han sjelf med sin liffulla skaldeande i minnet skapade till ett helt skaldestycke med sköna dagrar och djupa skuggor.
Ridderstad hade ofta fägnat mig med en och annan berättelse från sitt ungdomshem, icke blott om dess natur utan äfven om andra förhållanden.
Och det är allt för möjligt att jag fick idén till min roman Fideikommisset (första gången utgifven 1844) från de intryck som jag omedvetet emottog af dessa berättelser, med undantag af sjelfva intrigen, tillhörig i åtskilliga delar en annan persons meddelanden.
En författare plockar ett korn här, ett der, och då dessa korn sedan sås ut på hans egna fält, diktens, pröfningens och den allvarliga erfarenhetens, så uppväxa deraf de skördar, af hvilka han sedan delar med sig.
Detta får betraktas som en parentes, den jag fann lämpligt att inflicka medan min gäst besinnar sig på den begäran, hvilken af värdinnan och hennes qvinliga sällskap framstälts, nemligen den, att han måtte ge rigtig trefnad åt vår afton genom att berätta oss något från sina tidigare minnen.
Ridderstad gjorde damerna ett litet lagom motstånd, men han besegrades snart och hvad han denna afton på sitt bildrika språk bjöd oss ur sina ofantliga tillgångar, det lofvade han mig (som begärt detta såsom en särskild gunst) att uppteckna.
Kanske var jag nog egennyttig att den tiden tänka på ett eller annat korn, men det kan jag taga mig fullkomligt fri ifrån, att jag användt kornen.
Den skriftliga uppsats, jag senare erhöll, lånar jag nu till denna skizz, hvilket väl om något kan kallas ett redligt återbärande.
Jag har dock varit nödsakad att här och hvar göra en liten indragning, ty vår snillrike författare eger en sådan rikedom i sin inbillningskraft, att han kan ha råd att slösa, meu jag har icke råd att glömma bort mitt antagna utrymme.
Jag har ej här den stora romanen för mig, men äfven i den få utflygterna hålla sig inom ramen.
Nu – efter denna ingress – är det Ridderstad sjelf som förer pennan.
Men innan jag öfverlemnar den, vill jag förklara honom, att om han vore fruntimmer i stället för en energisk och reflekterande manlig ande, skulle jag anse som koketteri eller nervös oro det påstående han gjort för mig, att hans arbeten sakna underlaget af den första uppfostran, något som han ofta fått vidkännas.
»Hans klassiska studier ha varit dagens händelser.»
Erkännandet är vackert, men onödigt, ty ofantligt många män utan universitetsbildning ha gjort en lysande bana.
Fantasiens öfverflöd är hvad han dock behöft studera för att hålla i tygeln.
»Jag har aldrig betraktat lifvet såsom en sammansättning af tillfälligtvis hopkomna, af hvarandra inbördes oberoende fragmenter, utan fast hellre såsom en fortsatt serie af lifsyttringar, den ena betingande den andra.
Jag tror icke på slumpen såsom en i vårt lif nyckfullt ingripande magt; deremot tror jag på ett organiskt, inom oss bestämmande, genom hela vårt lif fortgående högre inflytande.
Liksom hvarje växt har i sin rot eller i sitt frö ett bestämmande vilkor för dess art, dess utveckling, dess egen blomstring och egen frösättning, är jag öfvertygad om att – och det i ännu högre måtto – hvarje menniska har det.
De större och mägtigare intryck vi erfara i våra tidigaste år, utöfva bland annat ett stort och kraftfullt inflytande på hela vårt lif.
Något hvar som med allvarlig sjelfkritik genomgår och granskar sin lefnad skall, derom är jag fullt öfvertygad, alltid i de unga årens märkligast anslående företeelser, kunna leta sig till och äfven finna de egentliga upplagsändarne till sitt skaplynne och följaktligen till de trådar, som företrädesvis ådra sig fram genom hans lefnads gerning.»
Det är här, som
Ridderstad skildrar de på haf och land vexlande, hänförande taflorna kring det hem der hans vagga stod och han tillägger:
»Jag föreställer mig att denna natur äfven utöfvat ett visst inflytande på mig.
Måhända har jag orätt, men understundom har det dock fallit sig såsom om äfven jag skulle ega en liten flora inom mig, anspråkslös och enkel; som om leende och milda utsigter skulle förefinnas äfven i mitt inre väsende; som om äfven der, himmel och jord smälte tillhopa i ett långt aflägset perspektiv, belyst vare sig af en uppgående eller nedgående sol; men som om också allt detta, hurudant det nu än må vara, hastigt kan öfvergå till upproriska, våldsamma stormar ... nå ja (hvad vet jag), yttrar Orvar Odd.
– Min fattiga sångmö, om det tillätes mig att tala om henne, har väl haft känning häraf.
I lyckliga ögonblick har också hon jublat som en lärka eller suckat som en vestanvind öfver vårliga fält eller bland löfklädda lundar, men får ändock lof att kännas vid det hon icke så sällan bortförts af stormby och stormsky.»
Efter denna skildring öfvergår
Ridderstad till de intressanta episoderna från sin barndom och det nyväckta själslifvet såsom icke varande den vigtige sonen.
I början af detta århundrade var det ganska vanligt, säger han, att familjefadern i en adlig familj kallades för hans nåd och familjemodern för hennes nåd.
Dervid hade mina öron tidigt vant sig och några anmärkningar föllo mig ej in.
Men ehuru väl ännu en liten pilt, hörde jag snart huruledes främmande barn, lekkamrater till min bror och mig, alltjemnt kallade honom för – »lille hans nåd».
Och alldenstund jag förmodligen tyckte att vi voro alldeles af samma skrot och korn, började det att förefalla mig ovänligt, att ensamt han skulle på det viset benämnas, under det att jag blott nämndes vid namn.
En vacker dag frågade jag min mor härom.
På min förnyade framställning svarade hon mig omsider:
»Man kallar din bror så der, emedan han en dag skall bli herre och husbonde här.»
»Herre och husbonde?»
Han skall efter din far ensam ärfva Riddersholm.»
»Riddersholm är af fideikommissnatur.»
»Hvad vill fideikommiss säga?»
»Du är för ung att begripa det.
Låt oss derför nu sluta härmed.»
Vid den tiden hade jag hunnit så långt fram på den höga bildningens väg, att jag höll på med bibliska historien; och jag erinrar mig granneligen, att jag just då läste om Jakobs stege.
Efter mitt samtal med min mor började jag att drömmande tillämpa denna stege på mig sjelf.
Den Jakobs-stege likväl, hvarom jag drömde, var sammansatt af idel frågor, den ena ofvanpå den andra, alldeles som pinne ofvanpå pinne, och då jag vid äldre år sedermera tänkt på den, så har den icke synts mig så alldeles dum.
Ty nog är det väl ändå alltid på frågornas Jakobs-stege som englar vinka oss till högre ljus och sanning.
(Öfver denna sin barndoms villosamma stege har skalden i ett minnets ögonblick varmt uttalat det svar mannens frågor erhållit – barnet och mannen funno slutligen samma mål.)
Jakobs-stegen.
Betraktar jag lifvets och verldens gång,
Jag fråga på fråga mig gör,
Och frågorna lyda helt enkelt så :
Och kastar jag blicken inom mig ibland
Och känner hur hjertat sig rör,
Den samma spörjande frågan förnims:
Hvad helst än i verlden omkring mig sker,
Hvad helst som mitt inre berör,
Så ljuder den frågan igenom min själ:
När tanken på dristiga vingars par
Mig bort uti skapelsen för,
Jag frågar hvar stjerna, jag far förbi:
När solen går upp eller solen går ned
Och blommor af guld kring sig strör,
Jag frågar hvar stråle, jag frågar hvart strå:
Historien sin mägtiga Carlavagn
Framåt genom tiderna kör,
Men hvart jag än fördes, den frågan jag gjort:
Så följde frågorna ständigt hvarann,
Och framåt och uppåt det bar,
Och frågorna blefvo en stege till slut,
Så underbar.
Med frågorna växte min stege alltjemnt,
I skyn jag försvinna den såg;
En drömmande Jakob invid dess fot,
Min ande låg.
Snart såg jag den likväl af englar så full,
Med snöhvita vingar en hvar;
Hvar fråga, som slutligt förklarad mig blef,
En engel var.
Och himlen sig öppnade mer och mer
I strålande klarhet och ljus,
Och hela verlden mig tycktes till slut
Ett tempelhus.
Från rymder, som stråla af morgonens glans,
Hvad härliga toner jag hör!
Derför, derför!
Säkert är åtminstone, fortsätter han sin berättelse, att i samma mån som min lilla Jakobs-stege växte i nya frågor, så klarnade rymden omkring mitt förstånd, och snart nog hade jag många mysterier ganska klara för mig.
Sålunda stötte jag temligen tidigt mot åtskilliga samhällsförhållanden, som visst icke kunde ingifva mig någon särdeles tillfredsställelse.
Sålunda var jag icke likstäld med min bror, hvarken inför mina föräldrar eller inför andra.
I följd af enskilda eller särskilda undantagslagar befann jag mig utom den allmänna rätten.
Allt hvad jag såg omkring mig skulle en gång blifva min brors, och jag jagas bort som sparfven från axet.
Jag frågade mig, om samma förhållande gälde för alla föräldrahem och barn som jag såg omkring.
Jag erfor att det icke var så.
Min lilla Jakobs-stege växte oupphörligt.
Hvarföre skulle mitt föräldrahem vara annorlunda än andra gossars?
Och hvarföre skulle andra gossar stå till sina föräldrahem i ett mycket med hvarandra likställigare förhållande än jag och min bror stodo?
Det drog ganska långt ut, innan jag kunde begripa detta.
Allt efter som jag likväl vann upplysning, tyckte jag att jag befann mig i en ganska besynnerlig ställning.
Slutligen visste jag knappt, på hvad pinne jag stod till mina föräldrar.