Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har så länge önskat se min svägerska, och jag och Wilhelm ha alltid hållit af hvarandra.
”Men det blir knäfveln att vara borta ett par veckor, söta du!
Det står min sjä . . .
”Åh, kära Patrik, var icke odräglig!
Nog kunna bodbetjenterna mäta upp lärft utan att du jemt hänger din näsa öfver det . . .
Jag är säker att Johan billigar min önskan att resa – jag, som aldrig varit längre från Stockholm än till Upsala!”
”Ja, hvad menar du – skall Henriette nu som alltid ha sin vilja fram?”
Det var till sin bror, eller rättare sitt orakel, som Patrik i halft betryck ställde denna fråga, ty ehuru Patrik sjelf oändligt gerna roade sig, så var han ändå helst hemma vid boden om dagarna.
”Visst skall hon det!” svarade herr Blücher med en bestämdhet, som förtjuste Henriette.
”Du måtte väl icke vid slutet af gamla året vilja börja spela husbonde!”
”Åh nej”, inföll Patrik skrattande, ”det är icke värdt att jag begynner förrän på nyåret, när vi komma hem.
Men bered dig då, ”stumpan lilla”, att dansa efter min pipa!”
Vid detta uttryck, som eljest var unga fruns förskräckligaste prevention, behagade hon denna gång icke ens att rynka näsan, utan svarade glädtigt:
”Det har jag ingenting emot, notabene sedan jag först dansat mig trött efter en annan musik – jag lofvar dig att alltid få föra kommandot, när jag hvilar mig!”
”Jo, hon är god den der . . .
Men hör på, följer du med Johan, så taga vi oss en täckvagn tillsammans?”
Henriettes hjerta började klappa med förtviflad häftighet – i en täckvagn skulle Patrik utan tvifvel sofva hela vägen.
Hon tordes emellertid icke säga ett ord.
”Nå, Henriette, öfvertalar du icke din herr svåger att göra sällskap!”
”Dertill behöfs intet öfvertalande!” svarade han.
”Hvad nöje har jag, ensam ungkarl, här hemma öfver julen?
Vi ha numera icke mamma som gläder oss med sin närvaro.”
”Topp, du kommer då med?”
”Bestämdt!”
”Det var satans så hederligt!
Nå, vi skola roa oss dugligt . . .
Tag bara icke med dig för många askar, Henriette!”
Och efter dessa ord gick Patrik att rangera ett spelbord för de andra herrarna.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
”Jag vet icke”, sade Henriette halfhögt, i det hon lyfte en beslöjad blick mot sin svåger, ”jag vet icke om det är sant som det säges, att Paris är artighetens egentliga skola, men nog ser det så ut.”
”Huru så?”
”Du, som ofta varit mig emot, icke blott tillstyrker denna resa, hvilken du vet så mycket skall roa mig, utan du följer också sjelf med.”
”Hvad vill du att jag skall göra!” svarade Johan, antagande en munterhet, som likväl föreföll något tvungen.
”Man snappar gerna i flykten förslaget om en resa, när man är träffad i hjertat – har jag ej fått korgen!”
”Åh, det glömde jag!”
Trenne veckor hade förflutit.
Dagligen hade Blenda besökt sin gamla fru, icke blott om aftnarna, utan äfven ett par timmar hvarje förmiddag för musik- och sånglektionerna.
Och vår unga hjeltinna gjorde så stora framsteg man kunde vänta af en brinnande håg och ett för musiken så känsligt sinne.
Men med allt detta, hur angenämt det än var att spela, sjunga, läsa och slutligen språka om hvad man läst – (den älskvärda gumman syntes i allt som rörde lifvets förhållanden vilja vara en moderlig lärarinna för Blenda) – med allt detta, upprepa vi, hördes dock ingenting af om grefven: den gamla frun nämde honom ej, och hvar afton var det endast vaktmästaren som stod på sin post.
På det viset, medan hjertat är fullt af längtan och hufvudet fullt af planer, som aldrig hinna att förverkligas innan andra uppstå, blir slutligen sjelfva lyckan enformig.
Blenda fann att hon gjorde orätt i att hoppas något vidare.
Hon var ju nu på väg att förvärfva sig de angenäma talanger, som erfordrades för en guvernant-plats, i händelse hon skulle behöfva söka en sådan – på väg att genom en förnuftig läsning kunna bedömma sig sjelf, på väg att blifva ett mönster af förstånd, ja, att blifva sjelfva ”Elise eller Qvinnan i sin fullkomlighet” (någon smula romantik måste nödvändigt vara med) . . .
Men ehuru hon stod på väg till så mycket godt, gret hon dock sina ”modiga” tårar i tysthet, ty nu var hennes greflige älskare hårdare än Leicester – det hade visst aldrig varit så lång tid emellan de tillfällen, då han lät Amy Robsart höra af sig – och äfven en engels, ja, till och med en erke-engels tålamod kunde under ett sådant prof slutligen brista.
Blenda hade glömt att hon förut fått vänta vida längre på hans återseende.
Ändtligen hade vår hjeltinnas goda stjerna barmhertighet med henne och skickade henne en liten stråle, tillräcklig att öfvertyga henne det hon haft orätt i att anse sig helt och hållet öfvergifven.
Det var en afton, då hon som vanligt lemnade sin goda fru.
Hon hade kommit till slutet af Enkhusgränden och skulle just passera Packartorget, då en person, som här syntes afvakta hennes ankomst, försigtigt nalkades, välförståendes på behörigt roman-maner insvept i en vid och mörk kappa, med hvilken nämde figur fullständigt draperat sig.
”Nå”, var Blenda på väg att utbrista, ”till slut händer ändå något!
Det är han – det är afgjordt . . . han ser sig omkring . . . . jag förstår: han vill låta vaktmästaren gå förbi med lyktan . .
Ack, så häftigt mitt hjerta klappar – blott på det skulle jag känna igen honom.”
Den hemlighetsfulle vandraren syntes verkligen hafva väntat vaktmästarens aflägsnande, ty så snart denne fått lagom försteg, kom han Blenda helt nära och bjöd henne armen, likväl utan att säga ett enda ord.
Öfverrumplad och lycksalig, men ändå förvånad öfver att grefven uppenbarade sig på detta tysta sätt, ansåg hon det vara opassande att förolämpa honom genom ett afslag eller en fråga.
Hon lade således sin arm i hans och stammade blott:
”Hvad det var längesedan jag såg er!”
”Himmelska engel, om jag kunnat ana att ert hjerta ändtligen blifvit rördt af min smärta, hade ni ock längesedan sett mig vid era fötter – men jag var himmelsvidt skild från den saliga drömmen om en så oväntad sällhet.
Likväl kunde jag ej längre styra min längtan.
Jag har sökt era spår öfverallt, och först i afton har jag lyckats hitta er.
I början hade förskräckelsen förstummat Blenda, men nu stötte hon med afsky och fasa ifrån sig den person, hvars arm hon frivilligt tagit.
”Lemna mig, lemna mig genast, herr kammarjunkare!
Det är rätt dåligt att så spionera på en ensam stackars flicka . . .
Ser ni icke dessutom att jag har beskydd!”
”Men, min lilla gudomliga, hvarför göra så mycket väsen nu, när jag emottagit ett så förtjusande prof på ert verkliga tänkesätt?”
”Nå, min gud, så ytterligt oblyg och enfaldig ni är!”
”Men ni låtsade bara tro att jag kände igen er.
Kammarjunkaren är en högst afskyvärd menniska!”
”Ja ja, jag går in på att vara allt hvad ni behagar, blott ni vill visa någon smula rättvisa!
Om ni kan taga den ene tillbedjarens arm, må ni icke förundra er att den andre gör sig samma förhoppning.”
”Vaktmästare,” ropade Blenda med sväfvande röst, ”lys på den der herrn, så få vi se hur en riktigt nedrig menniska ser ut . . .
Ah, om jag hade krafter som jag har mod – ty ni skall veta att jag alls icke är rädd för er . . . .
Hon tystnade flämtande, ty en flod af qvinliga tårar var nära att göra slut på det mod, som harmen uppdrifvit.
Men på en gång kom icke blott vaktmästaren tillbaka, utan äfven andra steg hördes – och ingen lärer väl betvifla att vår romanhjeltinna fick den tillfredsställelsen att befrias af sin egen hjelte.
Då denne person helt oförmodadt uppträdde på scenen, tog kammarjunkaren, som icke var någon vän af oordningar och opassande uppträden, genast ett par skutt åt sidan för att kunna aflägsna sig utan att blottställa sitt inkognito.
Men Blendas riddare fattade ett kraftigt tag om hans arm, förde honom några steg afsides och sade med upprörd ton:
”Akta er att ännu en gång förfölja detta unga fruntimmer, såvida ni sätter något värde på ert utseende, ty jag lofvar att, om jag åter träffar er i ett sådant ärende, så stämpla om er, att ingen skall känna igen er!”
”Aha”, svarade kammarjunkaren, som ansåg sig lika litet vara känd som han sjelf kände den, hvilken så djerft tilltalade honom, ”ni tar ton af en lycklig älskare – det var då på er hon väntade, när hon af misstag tog min arm!
Jag visste väl att den lilla förtrollerskan icke va . . . ”
”Håll inne, min herre!
Fröken v.
Kühlen är min kusin – och nu hoppas jag att ni anser mig ega rättighet att beskydda henne.”
”Obestridt – för sådana rättigheter drager jag mig baklänges, och tillägger den välvilliga önskan, att kusinskapet måtte befria er lika lätt från alla de rivaler, som ni möjligen eger och bestämdt framdeles får!”
”Fördömde väderhane!”
Dessa ord frammumlades i vredgad ton af den, hvilken, enligt Blendas egen tillåtelse, ännu en gång utgifvit sig för hennes kusin, allt under det han skyndade tillbaka till den unga flickan, som orörlig stod qvar och väntade.
”Ack, så lyckligt, så lagom ni kom!” utbrast hon med en röst, som fullkomligt förrådde hela den glada hänryckning hon erfor.
Och utan all ceremoni fattade hon denna gång den rätta armen.
De började gå framåt.
”Ja, i sanning lyckligt!” svarade grefven.
”Men min gud, så ni darrar!”
”Nu efteråt, ja . . .
Men hörde ni icke, min kusin, att jag var tapper?”
”Jag följde er på icke längre afstånd än att jag verkligen uppsnappade några ord.”
”Tyckte ni om dem?”
”Visserligen – men nog vet jag hvad jag skulle tyckt bättre om.”
”Ni torde misstycka!”
”Icke det ringaste!”
”Är det visst det?”
”Säg hvad ni behagar!”
”Nåväl, jag skulle tyckt bättre om att ha visat någon liten försigtighet, min lilla kusin!
Då ni tog emot den der mannens arm, kunde han ej gerna tro annat än att han var igenkänd.”
”Men jag trodde ju . . . jag tänkte . . . begriper ni då icke hvad jag tänkte, kusin Jean?” frågade hon med en viss förtrytelse.
”Jo, ganska väl!”
”Men huru kunde ni föreställa er att jag skulle visa en sådan brist på grannlagenhet, eller rättare ha den djerfheten att presentera mig under tystnad?”
”Åh?”
”Jag är dessutom ej nog inbilsk att förmoda det sympatien skulle ha ersatt dagsljuset, och hvad som händt bevisade äfven att jag blifvit ganska strängt straffad, om jag vågat förlita mig på en dylik inbilskhet.”
Detta sista sades i en ton, som uppenbart röjde den svartsjuke älskarens djupa förtrytelse öfver att, om blott för några sekunder, ha blifvit förvexlad med en annan.
Språket var begripligt för Blenda, men det kunde ej ersätta henne den smärta, som hon erfor vid att ha ådragit sig sin beskyddares missnöje – och ändå gjorde detta missnöje henne lycklig.
Hon teg således.
”Min uppriktighet har sårat er – var det ej det jag gissade!”
”Nej nej, men jag är ledsen för det ni har skäl att klandra mig.
Jag borde icke alls hafva tänkt på . . . på min kusin Jean.”
”Det förebrår jag er icke”, återtog han glädtigt: ”endast det att . . . ”
”. . att?”
”. . ni ej bättre kände igen honom!”
”Och ändå, tro mig, var äfven det på visst sätt ursäktligt.”
Älskaren inskränkte sitt svar till ett tviflande, något utdraget ”hm!”
”Hör på – i detsamma jag händelsevis yttrade till mig sjelf: ’jag vill påminna mig att kusin Jean sade: först om ett par veckor få vi återse hvarandra; nå, dessa veckor äro nu förflutna, och han kan komma i öfvermorgon, ja kanske i morgon, eller kanske redan i aft . . . ’
Jag vet icke hvad jag vidare kommit att tänka, ty det var just då som jag blef afbruten och fick se liksom ett lefvande svar på min förmodan framkomma i skepnaden af en artigt framsträckt arm . .
Tycker ni ännu att det var så oförlåtligt att jag i förvirringen icke kom att besinna det man äfven kan misstaga sig om en kusins arm?”
”Nej, nej, efter ett sådant försvar tar jag min anklagelse tillbaka.”
”Nå, det var då väl det . . .
Men låt höra, hvad säger ni vidare?”
”. . att, till förekommande af flera misstag, jag hädanefter – om min älskvärda kusin så tillåter – icke skall hålla mig på afstånd, utan ta mig friheten att personligen ledsaga henne hem.”
”Är detta sant?”
”Skulle det kunna vara annat!
Denna händelse förekommer mig i sanning alltför obehaglig att få hända en gång till!”
”Men vet ni, kusin Jean, hvad jag kunde sluta af det ni sagt mig?”
”Nej, hvad?”
”Att ni följt mig flere aftnar förut.
Svara uppriktigt!”
”Jag tillstår att jag ibland gjort det: jag fruktade alltid att något litet äfventyr kunde möta.”
”Och fastän ni var så nära, kom ni ej fram till mig och pratade – hvarföre gjorde ni ej det?”
”Derföre att jag är rädd att gifva andra anledning att prata.”
”Skall man ej göra det nu då?” frågade Blenda, under en rodnad så hög, att till och med december-aftonens skymning icke kunde dölja den.
Kusin Jean gaf nu, liksom någon gång förut, ett undvikande svar.
”Jag måste vidtala fru Gyllenhake att timmarna efter jul-dagarna förändras så, att ni under vintern besöker henne endast på förmiddagarna.”
”Men tills jul?” invände Blenda.
”Vi ha ännu fem dagar dit . . ”
”Under dessa få aftnar skall, som sagdt, er kusin ha äran att uppvakta er.
En slägting bör i alla fall opåtalt få vara beskyddare . . .
A propos, har ni ännu träffat er kusin, hattstofferarn?”
”Nej, men jag har haft ganska svårt att undvika det.”
”Och hvarföre undvika honom?”
”Hvarföre – det frågar ni!”
”Ack ja, och jag ville gerna veta skälet, om det ej besvärar er.”
”Har jag icke berättat er det!” svarade hon med en oförklarlig känsla af missnöje . . .
”Dessutom tål jag honom ej, ty för hans skull har jag lidit den smärtfullaste tanke jag någonsin haft, den tanken att min tant, som jag så innerligt höll af, icke mera höll af mig, då hon gick bort . .
Och ändtligen ett sista skäl: kusin Johan älskade henne också högt, han kände hennes lifligaste önskan och kunde derföre vilja uppfylla den.”
”Men sjelfva billigheten både mot honom och er sjelf, tycker jag, bjuder er att icke afstyra bekantskapen.
Ni vet ju icke, då ni icke sett honom, hvilka känslor han kan ingifva er.”
”Aldrig” – utbrast Blenda häftigt, och på samma gång sårad af grefvens besynnerliga skämt, eller pröfning. , hon visste ej rätt huru hon skulle klassificera hans yttrande – ”aldrig kan det bli annat än likgiltighet . . .
För öfrigt”, tillade hon under samma rörelse, ”ärnar jag icke gifta mig med någon borgare!”
Vid den tonvigt, som hon lade på det sista ordet, såg kusin Jean hastigt upp.
”Behåller kusin Blenda ännu sina små romantiska idéer – och jag som hoppades att de redan blifvit drifna på flykten!”
”Hvad romantiskt är deri, att jag ej kan älska en borgare?”
”Är ni alldeles säker på att ni ej kan det, eller bättre sagdt, är ni säker på att instinkten bestämdt skall upplysa er, om ert val händelsevis faller på en sådan?”
”Händelsevis – tror ni att jag kunde det ringaste fästa mig vid en person händelsevis, utan att veta hvem han vore?”
”Nå men, min fröken, ni förbryllar mig alldeles!”
”Jag hoppades att ni åtminstone med en känsla af välvilja erinrade er den vän, som ni förvärfvade i Wennersborg, och nu behagar ni försäkra att ni icke det ringaste fäster afseende vid mig!”
”Vid er?”
”Ja, vid mig!”
”Känner jag då icke er?” sade Blenda med ett hjertligt skratt.
”Icke, så mycket jag vet!”
”Men så är det ändå!
Ni tror er ha bevarat ert inkognito så väl, och vet ni hvad – redan innan jag talat ett ord med er i Wennersborg, visste jag hvem ni var.”
”Jaha!”
”Jag tar mig likväl friheten att betvifla riktigheten af er kunskap . . .
Men tillfredsställ min nyfikenhet och säg hvem ni tager mig för – det är alldeles nödvändigt att jag får veta det?”
”Förlåt mig, min herr kusin, det är alls icke nödvändigt, och jag ärnar icke mer tillfredsställa er nyfikenhet, än ni under hela långa tiden funnit nödvändigt att tillfredsställa min.
Ni är för mig kusin Jean, jag är för er kusin Blenda, och dermed är saken uppgjord!”
”Tills vi komma öfverens om någon ny uppgörelse – är det så?”
”Och emellertid lofvar ni ju att tro min försäkran – den jag gifver er vid min heder – att ni alldeles icke vet dens namn, som ni, genom kännedomen af hans handlingar, tillåtit att söka förvärfva er gunst!”
”Hvad säger ni, kusin: min gunst – nej, dertill har jag visst icke gifvit någon tillåtelse!”
”Jag missade mig – er vänskap, ville jag säga.
Och ni skall alltid finna i mig en vördnadsfull vän.
Tro mig: jag är så lycklig af att kunna beskydda er och vara er till gagn, att jag icke ville äfventyra denna lycka mot en, som jag ej vore fullt viss om!”
”Vi äro hemma!” anmärkte Blenda, i det hon, nu helt och hållet lugnad, drog armen ur sin ledsagares.
”Jag får önska er en god natt, min kusin, och på samma gång tacka för era omsorger.”
”I morgon!” sade den unge mannen med en bugning, men utan att ens visa den förtroligheten att framräcka sin hand.
”I morgon!”
De skiljdes.
”Ack, så syperbt, att jag fick säga honom att jag ganska väl vet hvem han är – det kom fram rätt lyckligt och behändigt.
Och nu må han tro hvad han vill . . .
Åh, min herr grefve, det var också alltför djerft att inbilla er det jag skulle så intressera mig för en person, hvars namn och titel jag icke kände – nej, en sådan romanhjeltinna är jag visst icke, att jag fäster mig vid bara handlingar . . . låt se, hvilka äro i alla fall dessa handlingar?”
Det var under det Blenda, föregången af vaktmästaren och lyktan, gick uppför de skäligen långa trapporna till sin bostad, som hon i hast hopsummerade sin riddares konto.
”Först och främst blef han kär i mig – det var en ofrivillig handling, hvilken således ej förtjenar att nämnas.
Dernäst förstod han att finna ett passande tillfälle att tilltala mig och att intressera mig – det var en handling, som instinkten lärde honom.
Den var således icke heller värd så mycket.
Men i alla fall är jag tacksam för den, ty den förutan hade hela denna lilla roman icke funnits till . . .
Låt oss nu ta i begrundande de förtjenstfulla handlingarna:
Pro primo gaf han mig goda och kloka råd, i stället för att såsom de öfrige prata mig full med tok och smicker.
För det andra, skaffade han mig sådana böcker, som på ett grannlaga sätt visade att han ville afhjelpa min värsta okunnighet.
För det tredje, rekommenderade han mig i kaptenens beskydd, hvarförutan jag skulle ha funnit mig rätt illa blottställd.
För det fjerde – mycket berömvärdt – skyndade han vid återseendet att ställa sig sjelf i skuggan, emedan han var för ung att som beskyddare öppet kunna gagna oss i vår fattigdom, och sände mig i stället denna gamla förträffliga och aktningsvärda fru, som gör allt hvad i hennes förmåga står att skapa mig till en hygglig och förståndig qvinna.
För det femte, skaffade han mig lektioner, utan att jag behöfver ana hvem jag har att tacka derför.
För det sjette visar han sig aldrig – mycket tråkigt, men ganska klokt – för att icke blottställa mig.
Och ändtligen och slutligen följer han mig ändå på afstånd, på det att han må vara till hands, ifall, såsom i afton, något äfventyr skulle inträffa.”
Här var Blenda under sina ifriga bevisningar nära att falla omkull på tröskeln till sin egen förstuga.
”Det är nog”, sade hon: ”sju goda handlingar berättiga honom verkligen att anses som en utmärkt hederlig karl.
Men han har orätt i att tro, det de skulle ha varit tillräckliga att tillåta honom den ton, som han antagit, om han ej förut varit fullkomligt bekant för mig.”
Helt nöjd med det vunna resultatet, hastade hon nu in.
Två dagar före julaftonen sågs en ung elegant man vandra utåt Riddargatan.
Denna vandring gick emellertid ganska långsamt, ty i hvarje hus hade han att fråga efter någon.
På ena stället ville han ha reda på en skomakare, på det andra sökte han en målare, på det tredje var han öfvertygad att hafva hittat den snickare, som han måste träffa.
Men utan att hafva funnit den han letade efter, hade han snart genomspårat hvarenda våning och öppnat hvarenda dörr på nära nog hela gatan.
”Att också icke veta husnumret!” mumlade han i hvarannan minut.
”Och att icke kunna fråga rätt fram!
Men tålamod – någon ny drake kunde ligga på lur och bli uppskrämd – man måste öfverrumpla, för att ej bli afvisad!”
Huset, hvaruti fru v.
Kühlen bodde, låg nära slutet af gatan, och som ordningen nu var kommen till detta hus, var det också dit som kavaljeren ställde kosan.
Och anländ till behörig ort, började han sina frågor på nedra botten.
”Ursäkta – jag hoppas att jag icke åter gått miste?
Man har sagt mig att det är här som svarfvaren Runström bor?”
”Nej, bevars!”
”Kanske en trappa upp?”
”Der bor en handelsman.”
”Ah, det var då två trappor upp?
Jag visste ju att det var här!”
”Inte heller der fins någon svarfvare.”
”Är det säkert det?”
”Jag måtte ska veta det jag, som är hjelphustru hos hökarns!”
”Nå, så gör jag mig väl besvär då uppför tredje trappan.”
”Det kan herrn gerna göra, efter han är så envis – men der bor endast ett par enkefruar i hvar sin lägenhet.”
”Åhå, ett par enkefruar!” tänkte den främmande, och hans ansigte ljusnade.
Så snart dörren väl blifvit igenslagen, steg han, så fort, som om han i hvar sekund fruktat att blifva qvarhållen, upp till tredje våningen.
”Hos huru många enkefruar jag misslyckats, torde jag nu ändtligen ha råkat rätt.”
Han knackade på.
Inom den slutna dörren satt fru Emerentia och betraktade med moderligt bekymmer sin dotter, på hvars kind en feberaktig rodnad brann, ehuru hon gick uppe och sysslade med några småsaker.
”Du skall icke längre vara envis, älskade barn!” sade fru Emerentia.
”Ack, mamma!”
”Se så, i stället för att gå till den beskedliga gumman Gyllenhake, bör du låta mig skicka bud efter doktorn?”
”Men”, svarade Blenda med sin stundom påkommande lilla otålighet, ”detta är rysligt: jag har ju för den här lapprisfebern ej kunnat komma dit på tre dagar!”
”Det är visst ledsamt, du lilla, men du får tåla dig!”
Blenda leg – hon såg sig i spegeln.
”Jag tror att det icke blott var skrämseln då om aftonen, och den derpå följande glädjen, som verkade på dina nerver, utan att du allvarsamt har förkylt dig i din tunna kappa.”
”Åh nej, mamma!”
”Jo, säger jag, och du ser nu följden af din envishet att vilja använda pengarna till hushållet, hvilket var så innerligt onödigt, då Patrik är snäll och sörjer för hyran.”
”Tvertom, mamma, var det en nödvändighet att vi fingo något att lefva af . . . medgif att det var nödvändigt, och att mamma blifvit ojemförligt bättre, sedan vi ha tillgång på färsk mat?”
”Stackars liten – du sörjer alltid för mig!”
”Icke alltid!” svarade Blenda rodnande.
”Nu t. ex. sörjer jag för mig sjelf!”
”Nå nå, det är billigt!”
”Ack, hvad skall han säga, hvad tänka, hvad har han ej skäl att tänka, då jag icke kommer, ehuru han erbjöd sig att sjelf följa mig hem?
Kan han icke anse detta som ett ovärdigt misstroende å min sida?”
”Nej, kära du, det är ej möjligt – vi skola dessutom skicka bud.”
”Bäst hade varit, om det skett redan i går – det hade blotta höfligheten fordrat.”
”Nå, var det icke det jag sade!
Men i förhoppning att du skulle bli så frisk att du kunde gå, uppsköt du timma efter timma, tills det var för sent.”
”Ja ja, jag var en toka . . .
Men i dag är jag mycket, mycket bättre, och jag försäkrar mamma att, om jag får gå ut, friska luften fullkomligt botar mig!”
Fru Emerentia skakade misstroget på hufvudet.
”Ts” . . . återtog Blenda, i det hon spratt till . . . ”ts – det ringer!
Ack, skulle han ha blifvit orolig . . skulle det kanske vara han sjelf?”
Och med ännu högre feberglöd på sina kinder lutade sig Blenda ned mot ena hörnet af soffan, sedan hon likväl först genom en flyktig blick omkring sig funnit att rummet var klanderlöst, till och med prydligt, ty rena gardiner voro redan uppsatta för julen.
Fru Emerentia var alltid ordningen sjelf, men i dag hade hon – under en hemlig förhoppning, precist lutande åt samma håll som den Blenda nyss yttrat – gjort underverk med sin enda kammare.
Det är fåfängt att skildra Blendas känslor, då hon hörde karlsteg i tamburen.
Straxt derefter kom madam – hvilken ännu var qvar på morgonen – och underrättade fruntimren att en herre, som sade sig vara bekant, anhöll om den äran att få helsa på.
”Är han ung, ser han förnäm ut?” frågade fru Emerentia sakta.
”Är han mörklagd och vacker?” hviskade Blenda.
”Både ung, vacker och fin” – upplyste madam – ”en riktig grannlåtsherre!”
”Bed honom vara god och stiga in – jag vet hvem det är!” yttrade hennes nåd, i det hon darrande reste sig upp för att göra les honneurs för sin tillkommande måg.
”Vid allt hvad heligt är, du lilla”, utbrast hon, så snart madam stängt dörren, ”hemta dig och visa dig i denna stora och högtidliga stund af ditt lif så som det anstår en qvinna, hvilken går att förena sina öden med en man af lika hög börd som höga tänkesätt!