Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ex. hemställde om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärku.-ne föranleda lill återremiss, samt sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja och ett eller annat nej, förklarade det han funnit ja öfvervägande. § 38.
Ridd.Sekret, tillkännagifvit att äfven denna § blifvit af de öfrige RiksSt:n bifallen, yttrade Hr Aminoff:
Då denna § står i nära sammanhang till den föreg:de 37 §:n, hvilken blifvit återremitterad, förmodar jag att R. o. Ad. äfven beviljar återremiss af den 38:de §:n.
Den 14 Maj f. m. 453 Hr Printzensköld, och Gr. a t
Ugglas förklarade sig vara förekomne af (Ir Aminoff. Gr. Hamilton, Henning Ludv.
Såsom ledamot af Bevilln.Utsk. vid 2:ne föreg:de riksdagar, har jag dels reserverat mig emot den 3:dje artik. och dels sökt åstadkomma återremiss af densamma.
Om jag icke vid denna riksdag äfven yttrat mig för återremiss af den 37:de §, har det härrört icke deraf att jag ändrat öfvertygelse, men deraf att jag i frågan blifvit jäfvig, enär min fåfänga blifvit så beskattad, att jag för 2:ne karaktersfullmakter till Staten erlagt en fjerdedel af allt hvad jag under 22 års tjenstgöring af Staten upbnrit.
Då jag nu vid den 38:de § begärt ordet har det varit för att fästa Utsk:s upmärksamhet på ett i samma § på fjerde raden upifrån förekommande uttryck, nemi. ”den karakteriserade personen”.
Uttrycket är något oegentligt, och jag skulle tro att
Utsk. utan svårighet borde kunna finna ett bättre uttryck härför uti denna från Ständerna utgående förordning. R. o. Ad. ansåg de emot denna § gjorde anmärkmr föranleda till densammas återremitterande. §§ 39, 40 och 41.
Ridd.-Sek ret. tillkännagifvit att dessa §§ blifvit af de öfrige RiksStm bifallne, yttrade Hr Aminoff:
Jag får i likhet med hvad jag vid föreg:de §§:r yttrat anhålla att jemväl den 39:de § måtte indelas i mom:r. R. o. Ad. biföll de ifrågavar. 39, 40 och 41 §§:ne. § 42.
Ridd.Sekret. tillkännagaf att Preste- och BondeStm bifallit denna §, men BorgareSt. återremitterat densamma jemte det derom i Utsk:s betänk, pag. 24, förekommande yttrande; hvarefter ifrågavar. § blef af R. o. Ad. bifallen. §§ 43, 44, 45, 46, 47, 48 och 49.
Ridd.Sekret. tillkännagifvit att Preste- och BondeStm bifallit dessa §§, men att någon underrättelse om BorgareSt:s derom och i afseende på de följande §§:ne fattade beslut, ännu icke blifvit R. o. Ad. meddelad, biföll R. o. Ad. ifrågavar. 7 §§:r. § 50.
Ridd.Sekret. tillkännagaf, att Preste- och BondeStm bifallit denna §.
Uti 2:dra mom. af denna § i nu^gällande Bevilln:s-stadga förekommer ett tillägg, hvilket från denna § i nu föreslagna Bevillms-förordn. är uteslutet, och som var af följande lydelse: ”att komitéerne ega rättighet att, när behofvet det verkligen fordrar, med iakttagande deraf, att hemmanen icke upskattas under deras med hvarandra jémförliga värde, göra den nedsättning, samma 454 Den 14 Maj f. ra, Tariff medgifver, förnämligast till jemkning i värdet hemman emellan, men äfven i händelse en socken, härad eller län skulle af en sådan nedsättning, efter komiléernes pröfning, vara i verkligt helio!”.
Egentliga skälet hvarföre delta stadgande blifvit ur den nya författningen uteslutet kan jag icke inse.
Det innebär en Taxeringskomitéerne lemnad latitud, hvilken jag tror vara lämplig att bibehålla, hvarföre jag vördsamt vågar anhålla att denna § må återremitteras.
Hr von Hartmansdorff; Jag instämmer med Gr.
Mörner deruti, att den del som är utesluten från 50:de § i nu föreslagna Bevillms-förordn., är just den, hvarigenom billighet i fastighetsbevillnmgen kunnat åstadkommas.
Det står nemi. i den nu gällande författningen att komitéerna skola iakttaga ”att hemmanen icke upskattas under deras med hvarandra jemförliga värde”.
Borttages detta stadgande så varder följden vid ett hemman, som några gånger varit nyligen försåldt och blifvit taxeradt efter den köpeskilling, som vid sednasle försäljningen erlades, att dess egare får betala bevillning 3 eller 4 gånger mera än en annan utgör för ett jemngodt hemman, som gått i arf och icke blifvit försålt på 50 eller 60 är.
Dessutom mäste, man komma ihåg att taxerinsvärdena äro till den grad olika, att man icke kan utan förvåning betrakta upgifterna deröfver.
Ehuru jag icke är fastighetsegare kan jag likväl icke utan deltagande se den orättvisa, som Kammarrätten icke kan förekomma, när taxeringarne göras så ojemnt som nu.
Tab:ne vid Representationskomitéens förslag, sid. 48, visa huru det förhåller sig med taxeringsvärdena.
Af ett hemman säteri var 1845 lägsta värdet 300 r:dr och det högsta 40,748 r:dr; af ett hemman frälse lägsta 6 r:dr och högsta 47,300; af ett hemman kronoskatte lägsta 100, högsta 50,000 r:dr: af ett hemman krono lägsta 100, högsta 30,000 r:dr.
Under dylika förhållanden är det förundransvärd!, huruledes man kunnat så länge åtnöja sig med en sådan fastighetstaxering som den närvar, är.
Jag anser den reservation Frih. von Kraemer afgifvit hafva bordt ådraga sig Utsk:s upmärksamhet.
Han föreslår nemi. att R.
St. skulle ingå till Konungen med underd. anhållan det K.
M. täcktes, på sätt lämpligast finnes, låta infordra och Rikets näst sammanträdande Ständer meddela så beskaffade upgifter, att de kunna tjena till ledning för upgörandet af en förändrad beräkningsgrund för tariffen, inom hvarje län, öfver värdet å hemman, som innehafvas under egande rätt.
Häruti hafva Gr. af Ugglas, Frih. Leyonhufvud, med flera instämt.
Jag anhåller alt R. o. Ad. mätte återremittera denna § och att, i händelse
Ståndet såsom jag förmodar, skulle i ett annat hänseende, beträffande de rörliga näringarnes beskattning, hos Konungen begära utredning af förhällanderna och förslag till rättelser hos kommande Ständer, äfven denna fråga då'måtte tagas i öfvervägande.
Den som skall, på sätt ledamöterna i Kammarrätten äro skyldige att göra, tillämpa bevillms-förordningen, finnér snart huru osammanhängande denna författning är.
Hon kan icke heller blifva annat, emedan hon upsättes under löpande riksdag, då man icke har tid eller kan gifva sig Den 14 Maj f. m. 455 ro ali så noga som vederbör öfverväga alla förhållanden, och af ett Utsk. hvars pröfvande ledamöter äro alltför talrika till att gemensamt vara författare.
Om således Konungen icke låter lill Ulsk:s ledning utarbeta något förslag till denna förordning så befarar jag att bon fortfarande skall till skada för de liesta förblifva lika osammanhängande och svår att tillämpa som hon nu är.
Jag anhåller alltså om återremiss af denna g, förbehållande mig att framdeles vid en annan frågas pröfning fä äteruplaga denna rörande fastighetsbevillningen.
Det ämne som nu utgör föremål för R. o.
Ad:s öfverläggning skulle jag föreställa mig egentligen vara det, huruvida slutmeningen uti andra mom. af nuvar:de Bevilln.förordms 50:de § bör bibehållas eller icke.
För min del tror jag det vara ganska rätt af Utsk. att hafva borttagit denna slutmening, ty dessa allmänna jemförelser kunna icke af Taxerings-komitéerna vidtagas.
Vanligtvis utgöres distriktet för en taxerings-komité på landet af en eller annan socken, högst ett härad, och det blir således för Taxerings-komitéerna omöjligt att verkställa den allmänna jemförelse, som i denna slutmening är föreskrifven.
Just derföre att denna omöjlighet för Taxerings-komitéen finnes, har Bevilln.Utsk., så vidt jag förstår, öfverflytta! denna skyldighet lill Pröfnings-komitéen, genom ett tillägg till 112 §:n der det heter: ”För alt granska taxeringarna å näring, rörelse och löneinkomst och alt bestämma egendomars värden i ett rättvist förhållande både till Statens kraf och medborgares anspråk på jemlik beskattning.”
Jag tror att deri återfinnas de föreskrifter, som man skulle kunna önska, men endast öfverflyttade till vida lämpligare auktoritet än Taxerings-komitéen, hvarföre jag anhåller om bifall till denna §.
Lagerbjelke, men icke endast derföre att det varit komiléen omöjligt alt göra den jemförelse, som förut varit stadgad, utan äfven emedan just på grund af ordalagen i nuvar. författning, Taxerings-komitéerna kunnat anse sig ega rättighet all nedsätta hemmansvärdena så, att de endsst skulle upgå lill minimibeloppet af tariffen.
Det står visserligen icke fullt bestämdt uttryckt, men det står dock, att komiléerna ega att göra den nedsättning samma tariff medgifver.
Man vet, och det har här blifvit framställdt, huru olika taxeringsvärdena äro i de olika länen, en olägenhet, som jag lika med Hr Frih. von Kraemer, önskade få afhjelpt.
Jag tror likväl icke att här är stället att diskutera den frågan, det blir när minimi-tariffen förekommer, och jag får fästa upmärksamheten på, alt om äfven en sådan skrifvelse skulle till K.
M. ingå, det likväl blir nödvändigt att här bibehålla den föreskrift som finnes, emedan Konungens propos. i detta liänsende icke kan inkomma förr än nästa riksdag, och den tariff, som vi f. n. hafva, intilldess måste vara gällande.
Sålunda blefve detta det rättesnöre hvarefter Pröfnings-komitéerna, som Utsk. föreslagit, egde att upgöra sina beräkningar.
Jag tror sålunda att återremiss af §:n icke bör ega rum i ändamål att i densamma införa den omtalade slutmeningen, hvilken jag anser skulle verka menligt på den rätta be - 456
Dea 14 Maj f. m. skattningen, och icke behöfvas i och för nyssnämnde skrifvelse om minimitabellen, enär i alla händelser densamma intill nästa riksdag måste blifva gällande, såvida Ständerna icke skulle besluta att helt och hållet utesluta den, ett förslag, som visserligen inom Utsk. var å bane men icke väckle stort anklang just bland de öfriga Ståndens ledamöter.
Jag förordar §:n sådan som Utsk. föreslagit den.
Jag instämmer med Gr. af Ugglas och anser att 2:dra morn. i nuvar. författnings 50:de § berättigar komitéerna att nedsätta hemmanens värden så långt som minimi-tariffen kan medgifva.
Det icke allenast berättigar utan äfven ålägger Taxerings-komitéerna att nedsätta värdena till denna minimitarilf.
Då nu vi veta att minimitariffen, som är upgjord för många är sedan, icke öfverensstämmer med nuvar. förhållanden af jordvärdet inom riket, så kan jag icke inse något skäl för att i en författning gifva hänvisning till alt söka i länen åstadkomma en sådan taxering, som öfverensstämmer med denna minimitariff, hvilken icke kan godkännas af någon som känner verkliga förhållandet inom orterna.
Taxeringen är visserligen ganska ojemn inom de serskilta länen och äfven på många ställen, inom samma län, men de exempel, som af Hr von Hartmansdorff äro framdragna äro likväl icke några bestämda bevis, enär sjelfva värdet af de taxerade hemmanen äro så olika.
Jag har sjelf egt 2:ne hemman säteri, hvilka sammantagne icke hade mer än 88 tunnland åker, äng, betes- och skogsmark, således 44 tunnland per hemman, då det likväl finnes hemman i andra orter — åtminstone känner jag ett sådant hemman — som ega 30 till 40,000 tunnland, och således kan det vara skillnad emellan taxeringsvärdena på hvarje hemman, utan att detta derföre är orättvist.
En erkänd sanning är likväl den, att taxeringsvärdena i t. ex. Upsala län, äro mycket högre än i Östergöthlands län, jemförelsevis med jordvärdet.
Jag anser att denna § kan utan någon olägenhet godkännas, och alt deremot 2:dra morn. i nu gällande författnings 50:de § icke kan gillas.
Frågan om någon utväg alt bereda en bättre minimitariff än den, som f. n. är stadgad, hoppas jag icke undanskjules längre än till slutet af förordn. då det ämnet kan åter uptagas.
En och annan talare har anmärkt omöjligheten för Taxerings-komitéen alt göra sådana jemförelse!', som den nu gällande Bevilln.-författningen medgifver.
Jag inser icke denna omöjlighet enär jag känner Taxerings-komitéen, der Domaren i orten sitter, han som meddelar laga upbud och fasta på alla egendomsköp inom sin domsaga, och följaktligen mäste känna hvad egendomar som säljas äro värda.
Huru desamma taxeras är lätt att få veta, fastän de äro belägne i andra socknar, och dessutom har han nog tillfälle till att underrätta sig hur taxeringen tillgår i andra delar af af samma län.
En annan fråga är, huruvida länen sins emellan äro olika taxerade; och till beredande af enhet derutinnan, fordras en annan, mera vidsträckt, åtgärd.
Hvad Hr von Hartmansdorff rörrde denna sak yttrat anser jag för min del vara lämpligt, hvarföre jag instämmer i hans åsigler i detta ämne.
Den 14 Maj f. m. 427 Gr.
Jag nödgas fortsätta mitt yrkande om återremiss.
Jag kan icke med föreg:de talare dela åsiglen, att något är vunnet med att utbyta ordet jemförliga värden, som förekommer i nu gällande bevillmsstadga, mot det uttryck, som i den föreslagne skulle inkomma medelst nyttjande af orden ”rättmätiga värden,”
Vid en jemförelse emellan olika hemmansvärden, kan man alltid finna hvad i sådant hänseende kan vara rätt, men ett hemmans absoluta värde, tror jag nära nog vara omöjligt att med visshet bestämma.
Föreskriften i den nu gällande förordningen är således både säkrare, billigare och mera tillämplig, än i den föreslagna nya.
Enligt den förra bör icke kunna hända att den enes hemman taxeras till mångfaldigt högre värde än den andras, derföre att i Taxerings-komitéen det råkar vara personer, som hafva den individuella äsigten att den förstnämndes hemman kan taxeras till så och så mycket, enär de andra ledamöterne härvid äro pligtige att göra erinran om de finna att ifrågavar. hemman är af enahanda godhet som åtskilliga andra förut laxerade hemman, och således bör hafva samma värde.
Detta tror jag vara vida lämpligare, än att vilja påstå alt värdet skulle bestämmas efter ett godtyckligt beslutadt normalvärde.
Jag förnyar min anhållan om återremiss af denna §.
För min del nitälskar jag endast för att hemmanen skola jemförligt med hvarandra beskattas.
Jag vill följaktligen att 2:dra mom. skulle lyda ungefärligen så här:” Då denna Bevilln:s-stadga första gången skall lända till efterrättelse, bör af K.
Befhf:de i kungörelsen tillkännagifvas, alt den minimitariff för hemmansvärdet i hvarje län, R.
St. år 1823 fastställde, nu å nyo stadfästad och vid bevillms-stadgan fogad, skall lända till efterrättelse och i intet fall får understigas, samt att komitéerna böra iakttaga det hemmanen upskattas efter deras med hvarandra jemförliga värde'''1.
Oaktadt denna föreskrift, som man nu vill borttaga, står ungefär lika lydande i Bevillms-författningen, så har det dock handt mig, när 2:ne lika goda hemman varit ojemt taxerade, och jag velat åstadkomma jemnlikhet, att blifva öfverröstad, derföre att det ena varit nyligen och det andra icke på längre tid försåldt.
För det förra hade man rättat sig efter den gamla taxeringen och för det andra efter den sista köpeskillingen, som varit högre.
Denna orättvisa har jag velat förekomma och yrkat, att om 2 lika goda hemman icke blifvit försålda på samma tid, och följakteligen, köpeskillingen varit olika, de ändock måtte efter deras jemförliga värde och alltså lika upskattas.
Det är icke nog att denna jemförelse sker i Pröfnings-komiléen och att rättelse der vidtages emellan det ena häradet och det andra, det behöfves ali denna rättelse iakttages inom hvarje socken samt emellan den ena och andra församlingen.
Jag har sett exempel på, hurusom 2:ne lika stora qvarnar hafva blifvit taxerade, den ena, om jag rätt minnes, till 15,000 och den andra till 5,000 r:dr, derföre att en viss person var ovän med den ena och vän med den andra qvarnegaren.
Sådana omständigheter måste man förutsätta såsom möjliga, och alltså göra författningarna sådane, att vederbör, må kunna förekomma den väld som vid taxeringen kan upkomma. 458 Den 14 Maj f. m.
Den siste värde talaren har såvidt jag förstår ganska väl bevisat att Bevilln.Utsk. gjort rätt, då det borttagit slutmeningen uti del föreslagna 2:dra mom. af 50:de §.
Om det nemi. hände, så som han förutsatt, att 2 lika goda hemman såldes på samma tider, hemmanet A. för 10,000, och hemmanet B. för 7,000 r:dr, sä, då hemmanet A. skulle beskattas, säger någon utaf ledamöterna i Taxerings-komiléeu, detta hemman skall upskaltas efter jemförligt värde, och som hemmanet B. är såldt för 7000 r:dr så skall hemmanet A. upskaltas till samma summa, och när man så kommer till beskattningen af hemmanet B. säger en annan ledamot af komiléen, detta hemman skall upskattas efter jemförligt värde, och som hemmanet A. är såldt för 10,000 r:dr, så skall hemmanet B. till en så lydande summa upskattas.
Om hemmanen skola sättas till hvarandra i jemförliga värden, så måste man också hafva något slutvärde, hvilket blir det rättmätiga värdet.
Derföre har också, som Gr. af Ugglas och Frih. Palmstjerna hafva sagt, det nuvar. stadgandet ledi derhän, att man ansett minimi-lariffen vara det absoluta rätta till hvilket det jemförliga skall refera sig.
Mörner anfört om skillnaden emellan jemförliga och rättmätiga, tror jag att det rättast bör afgöras vid 112:te §.
Jag ber att få fästa upmärksambeten derpå, att om Hr Gr:n bar rätt, så hindrar det icke alt det stadgande, som han påyrkar, står bättre i 112:<e § och att det är Pröfnings-komitéen och icke Taxerings-komitéen, som är bäst qvalificerad för alt pröfva denna sak.
Så har jag trott och fortsätter derföre mitt yrkande om bifall till den föredragna §:n.
Genom nuvar. stadgande finues visserligen föreskrifvet, alt jemförliga värden inom Taxerings-komitéen skola åsättas hemmanen, men likväl finnes icke föreskrifvet alf jemförliga värden skola de olika Taxerings-distrikterna emellan åsältas hemmanen, ty det stadgande, som i 112:te § blifvit inlagd!, fanns icke då.
Utsk. insåg det, som man i allmänhet väl torde inse, att inom samma distrikt hemmanen någorlunda jemnt mot hvarandra beskattas, och att olikheter härutinnan äro undantag, men Ulsk. ansåg nödvändigt alt gifva den gemensamma myndigheten, eller Pröfningskomitéen, rättighet och skyldighet att jemföra taxeringarne inom de serskildta komitéerna med hvarandra.
Att icke det närvar, stadgandet tyckes hafva varit lyckligt, hafva dessutom de exempel Hr von Hartmansdorff framdragit bevisat, så att i den vägen torde det icke blifva större orättvisa än det förut varit.
Jag får för öfrigt endast hänvisa till hvad jag förut yttrat, och förnyar min anhållan om bifall till §:n.
Om min tanke varit den, som Gr.
Lagerbjelke förmodat, att när 2:ne qvarnar varit taxerade, den ena till 15,000 och den andra till 5000 r:dr, borde antingen den enas eller andras taxeringsvärde tagas till efterrättelse, då bade det kunnat hända att man likaväl fästat sig vid det högsta, som, det lägsta värdet.
Min lanke är att hvarken det ena eller andra värdet skall tagas till rättesnöre med mindre qvarnarne i länet äro, för öfrigt i allmänhet taxerade, efter ett jemförligt värde, vare sig af 15 Den 14 Maj f. m. 450 eller 5000 r:dr; alldenstund det jemförliga är det, hvarefter man måste rätta sig om rättvisa skall ega rum.
Skulle länets innevånare anse sig böra sänka qvarnarnas värde t. ex. under 5000 r:dr, då kommer man på den punkt som Gr.
Lagerbjelke omnämnt, nemi. lill 1823 års minimi-tariff.
Den har Utsk. åberopat, och den skulle qvarstå, antingen Utsk:s betänk, eller mitt förslag antoges.
Jag har icke velat undanrödja den delen af Utsk:s betänk., men få ett tillägg till Utsk:s förslag.
Nu är det bekant alt länen sins emellan äro i afseende på fastigheterna ganska olika upskattade, så att, när i Småland taxeringsvärdet utgör en tredjedel, eller mindre af det verkliga värdet, lärer i Stockholms län det förra i det närmaste upgå mot det sednare.
I Skaraborgs län deremot lärer taxeringsvärdet någon gång öfverstiga det verkliga.
Nödig jemkning mellan de serskilta länen kan icke heller enl. min tanka åstadkommas förr än Konungen utnämner en komité, som vederbörligen utreder rätta förhållandet och åsätter taxeringen såsom sig bör.
Min mening är emedledlertid icke att öka bevillningen på fastigheter; ty om de blefve, tijxerade tili deras vevkliga xärde, sä finge man nedsätta bevillningen.
Så länge hemmanens taxeringsvärde är alltför olika får den ena hemmansegaren betala för mycket, och den andra för litet.
Taxeringens olikhet bevisas äfven deraf, att icke sällan händer det fastighetsegarne hos Kammarrätten i besvärsväg yrka t. o. m. taxeringsvärdenas förhöjning både på landet och i städerna.
Den har galt så långt, att en jordegare i Skåne begärde icke mindre än 80,000 r:drs förhöjning i sin fastighets värdi.
Detta bevisar alt rättelse hör ske.
Jag vet ganska väl att hon icke kan göras före nästa riksdag; ty Ständerna mäste pröfva Ulsk:s förslag sådant det är, och de nödgas dä hålla sig vid den gamla författningen.
Men sä länge denna bibehålles bör man icke göra henne sämre än hon är, och det är just det jag önskar.
Jag har hvarken nytta eller skada af om författningen är dålig, men jag har med grämelse sett huruledes mänga lida orätt till följd af hennes felaktiga ordalydelse.
Den benägenhet, som beklagligen visar sig, att beständigt förändra utfärdade författningar, har äfven nu gjort sig gällande.
Den författning, som nu gäller lill efterrättelse är icke mer än 2 år gammal.
Det vill sålunda synas, som hade man åtminstone bordt vänta någon tid, för att vinna erfarenhet, huruvida det stadgande som nu gäller men hvilket Lisk. nu uteslutit, verkligen medfört så vådliga följder som dem man velat förespegla.
Stadgandet instämmer fullkomligt med det som finnes i den efter 1844 års riksdag utfärdade Bevillms-förordn., endast med undantag af ordet, ”jemförliga”, hvilket i den sednare författningen införts i st. f. ordet, ”rättmätiga”, som stod i 1845 års Bevilln:s-stadga.
LIr von Hartmansdorff har omnämnt de förhållanden, som visa alt äfven den äldre Bevillnrs-stadgan i många fall är oefterrättlig.
Den som nu är föreslagen, skulle blifva det än mer, och hvartill gagnar det dä alt göra förändringen.
Lagerbjelkes försök att bevisa, det Pröfnings-komiléen skulle bättre än Taxerings-komitéen vara i tillfälle, att utöfva den jemkningsåtgärd, som ifrågavar. § 400 Den 14 Maj f. m. åsyftar, så tror jag att motsatsen snarare inträffar, emedan Pröfningskomitéen icke kan ega lika mycken sakkännedom som Taxeringskomitéen, af det skäl, att Taxerings-komitéerna såsom omfattande mindre distrikter naturligen mäste der kunna känna egendomarnes värden; att dessa komitéer äro biträdde både af Häradsskrifvaren och Kronofogden inom fögderiet, de der äro pliktige att, i allt hvad beskattningen inom fögderiet beträffar förskaffa sig den största möjliga sakkännedom, och af hvilka tjenstemän, Taxerings-komitéerna således hafva tillfälle att inhemha långt tillförlitligare underrättelser vid bedömandet af hemmanens jemförliga värde, än förhållandet kan blifva med Pröfnings-komitéen, som i detta hänsseende icke har någon annan att för uplysningars meddelande tillgå, än Lands-kamreraren, hvilken åter omöjligen kan lika väl som samtliga Häradsskrifvare och Kronofogdar känna beskaffenheten af alla hemman inom länet.
Man har således, långt ifrån att förbättra Bevillnrs-förordn. genom borttagandet af denna slutmening från 50:de § 2:dra mom. och inflyttande af några deremot svarande stadganden i 112:te § af den föreslagna Bevillms-förordn., tvertom försämrat densamma.
Jag yrkar således lika med Hr von Hartmansdorff återremiss af ifrågavar. § samt att Utsk. måtte åt den gifva en sådan redaktion, hvarigenom det åtminstone blefve någon möjlighet, både för Taxerings- och Pröfnings-komitéerna samt
Kammarrätten att kunna med någorlunda rättvisa förfara, då fråga upstår alt höja eller nedsätta hemmans taxeringsvärden.
Då nu H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavar. §, ropades ja och nej; hvarefter H. Ex, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot denna § gjorda anmärkmr föranleda till återremiss, samt efter denna proposms besvarande med starka ja, blandade med många nej, förklarade det han trott sig finna att härvid ja varit öfvervägande. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Den 14 Maj e. m. 461 Onsdagen den 14 Maj 1851.
Justerades 2:ne prot.-utdr. för denna dag f. m. samt pleniprot. för d. 23 sisth April f. m. llr Brakel, Mauritz Gust.:
Jag får afsäga mig det af Hrr Elektorer vid sednaste sammanträdet erhållna förtroende att vara ledamot i Bevil!n.Utsk.
Hrr Elektorer hlefvo i anledn. häraf anmodade af H. Ex.
Hr Frih. o. Landtm., att vid deras nästa sammanträde utse en ledamot i Bevilln:Utsk. i st. f. Hr Brakel.
Fortsattes pröfningen af Bevilln.Utsk:s d. 23 och 30 sisth April på bordel lagda betänk.
N:o 4, ang:de grunderne för den blifvande allmänna bevillningen samt föreskrifterne för deras tillämpning.
Sedan under förmiddagens plenum de 50 första §§:ne af Ulsk:s författnings-förslag blifvit genomgängne, förekommo nu §§ 51 till och med 71.