Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
File'nska lånet, af cabinettscassan; att denna cassa följaktligen för omförmälde förskotter icke står uti någon förskrifven ansvarighet såsom låntagare, och icke i allmänhet iklädt sig någon juridisk förbindelse vidare än som är förenad med nyssnämnda, för Colonial-departementets skuld till Filenska fonden tecknade garanti, en åtgärd, hvilken, huru än det constitutionella bedömmandet deraf utfaller, dock icke lärer kunna antagas för den garanterande i verkligheten medföra något äfventyr af betalningskyldighet; men att, då ifrågavar. af Colonialdepartementet upplånade medel kommit cabinettscassan för dess behof tillhanda, nämnde cassa haft ett, om jag så må säga, moraliskt åliggande att, så vidt de ordinarie anslagen dertill medgifvit tillgång, årligen godtgöra Colonial-departementet de belopp, som derifrån utgått till ränteliqvid för lånen och deras successiva amorterande.
Detta har äfven blifvit verksteldt med den framgång, att cabinetlscassans deficit sedan 1836 års slut ansenligen förminskats och vidare kunnat beräknas att inom några få år vara försvunnet, derest cassan oafkortadt fått åtnjuta samina anslag som förut till ministerstaten utgått; en förmodan, hvilken Utrikes departementets handhafvare trott sig med billigt anspråk kunna hysa.
Sådant är, mine herrar! verkliga förhållandet med cabinettscassans brist; sådana de omständigheter, som böra tagas i betraktande vid pröfningen, huruvida denna brist skall af R.
St. såsom en Rikets angelägenhet behandlas.
I fråga om grundlagsenlig! bedömmande och med hänsigt till den constitutionella ansvarigheten, är det af vigt att tillse, i hvad form cabinettscassans balance sig visar, samt att skilja emellan olika slags förbindelser; och det bör i sådant afseende vara tillfredsställande att finna, det någon lagöfverträdelse icke ägt rum medelst cabinettscassans eller Statens directa skuldsättande genom lån; men då i allt fall bristen tillkommit genom felande tillgång till nödiga ansedda utgifter; dåde medel, hvarigenom densamma hitintills kunnat betäckas, jemväl varit ansedda erforderliga för de utrikes ärendenas behöriga vårdande, och sålunda utgöra ett lemnadt förskott till departementets behof; då den omständighet, att förlägenheten blifvit tillsvidare afhulpen utan åsidosättande af grundlagens bud, snarare torde påkalla ett behjertande än anses tala deremot; och då den högre rättslära, som bör bestämma förbindelserna i Statens offentliga lif oell förhållande, bjuder samma helgd åt det moraliskt nödvändiga och värdiga, som åt den juridiska ansvarighetens kraf: så har 736 Den 27 Februari e. m. det, i frågan om och på hvad sätt cabinettscassans brist nu skulle komma att af R.
St. fyllas, synts mig göra enahanda, antingen samma brist bestode i förskrifna lån lill främmande penningeägare, eller om den, såsom fallet är, motsvarades af försträckningar af den beskaffenhet, som Frih.
Stjerneld i sin förklaring uppgifvit.
Handlande utur denna synpunkt, ansåg jag, då StatsUtsk. uti skrifvelse den 5 nästl.
Jan. framställde begäran om nödiga upplysningar ang:de cabinettscassans tillstånd, det vara för ändamålet tillfyllest att, medelst ett sammandrag af cabinettets räkenskaper för den tidrymd, hvarunder bristen egentligen yppats, tillvuxit och slutligen nu åter förminskats, framlägga en tableau år för år af cassans inkomster och utgifter under hvarje särskild titel, samt att dervid foga ett summariskt sammandrag, utvisande ställningen vid 1840 års slut, och huru mycket då återstod af de uti räkenskaperna specificerade balancer från föregående år; hvaremot jag, som uti min jemte dessa räkenskaper till StatsUtsk. aflåtna skrifvelse af den 11 Jan. antydde beredvillighet att hålla Utsk. tillhanda de ytterligare underrättelser Utsk. kunde finna angeläget att inhemta, i öfrigt ej ansåg erforderligt eller för tillfället af nöden att utöfver innehållet af de meddelade räkenskaperna afgifva en särskild detaljerad redogörelse ang:de cabinettscassans mer eller mindre directa förhållande till de lånetransactioner, hvilkas tillvaro och sammanhang med cassans deficit af räkenskaperna sig visade, helst detta förhållande dels redan var i annan väg officielt kunnigt, såsom hvad angick Fileöska lånet, dels kunde närmare upplysas, i händelse vederbör, pröfvade sådant nödigt och det äskade.
— Emedlertid har härigenom inträffat, att StatsUtsk., på sätt dess betänk.
N:o 427 utmärker, synes hafva ansett de uti räkenskapssammandragen omförmälda lån omedelbarligen tillhöra cabinettscassan eller vara af henne upptagna; och då den anmärkn. blifvit gjord, att detta missförstånd, om det verkligen ägt rum, skulle vara föranledt af den form, hvaruti de till StatsUtsk. från cabinettet meddelade upplysningar blifvit afgifna, torde en förklaring härutinnan böra lemnäs.
De räkenskaper, som blifvit StatsUtsk. delgifna, äro sammandrag af cabinettets hufvudräkningar för hvarje år; men dessa sednare åter, såsom endast ämnade till upplysning inom cabinettet angide beloppet af anslagna och utgifna medel, för und. redovisnings afläggande inför K. M., samt upprättade under den naturliga förutsättning, alt något vidsträcktare bruk deraf icke skulle äga rum, hafva derföre och endast blifvit förde såsom ett fortlöpande cassaconto för inkomst- och utgiftsposterna, utan en sådan närmare specification och öfverföring af olika titlar, som eljest vid ett annorlunda ordnadt bokhålleri skolat iakttagas.
Detta för - Den 27 Februari e. m. förhållande har, hvad särskildt angår nu ifrågavarande, af Colonial-departementet till cabinettscassans undsättning upptagna lån, föranledt dertill, att cabinettet, som genast fått emottaga de upplånta medlen och sedermera jemväl godtgjort beloppet af de årliga ränte- och capitalafbetalningarna, uti sina räkenskaper icke bokfört Colonial-departementet, såsom af hvilket omförmälda förskotter blifvit cabinettscassan lemnade, utan antecknat samma förskotter jemte liqviderna deraf å de ursprunglige långifvarnes namn, ehuru i sjelfva verket cabinettscassan, som icke stått i någon affärsgemenskap med dessa långifvare, endast haft att skaffa med Colonial-departementet, samt derifrån bekommit och dit inbetalt de medel, som sålunda blifvit omsatta; hvarefter Colonialdepartementet för dess räkning besörjt transactionerna med långifvarne.
Det medgifves visserligen, att allt detta härrör af en oegentlighet uti cabinettscassans bokföringssätt; men denna oegentlighet, hvilken härleder sin tillvaro från en längre tidsföljd och uti ofvan uppgifna omständigheter äger en naturlig förklaringsgrund, har förefunnits uti de äldre hufvudräkningarna och sålunda ej heller kunnat undvikas uti de deraf nu gjorde sammandrag.
Vid ett sådant förhållande tror jag mig hafva förklarat af hvad orsak de räkenskaper jag meddelat icke kunnat vara till innehållet utförligare än de befinnas.
Skulle man likväl vilja finna, alt de afgifna upplysningarna saknat nödig fullständighet i så måtto, att jag bort, jemte räkenskapernes öfverlemnande, meddela närmare underrättelser ang:de beskaffenheten af cabinettscassans delaktighet i de oftanämnda löneförhandlingarna; så nödgas jag, till bemötande af en så beskaffad anmärkn., åberopa hvad jag nyss yttrat derom att, enär bristen varit till beloppet constaterad och den funnits hafva tillkommit i och för Utrikes departementets behof, bardet synts i anslagsfrågan icke vara af någon angelägenhet att, utöfver redan kända förhållanden, utmärka till hvilken eller hvilka cabinettscassan slått för de lemnade förskotten i förbindelse, och med hvad större eller mindre grad af juridisk ansvarighet en sådan förbindelse varit förenad.
I öfrigt, huru helst man än må bedömma mina åtgärder uti omförmälda grannlaga angelägenhet, vågar jag dock koppas, alt ingen grundad anledn. förefinnes att misstänka, det jag medelst otillräckliga upplysningar sökt framställa föihållandena annorlunda än de varit.
Till skingrande af hvarje tvifvelsmål i detta afseende, torde jag få erinra om följande omständigheter, nemi. att Slalsministers-embetet, som tillförene offentligen förnekat, det cabinettscassan ägde några directa låneförbindelser, nu ej rimligen kunnat åsvfta alt sjelfmant göra ett motsatt förhållande troligt; a t t ett försök i sådant afseende, om det vöre tänkbart, i allt fall 20 H. q3
Den 27 Februari e. m. icke varit förenadt med någon möjlighet af framgång, enär StatsUtsk. ägt öppet att begära de ytterligare upplysningar, som kunnat anses af nöden, och till hvilkas meddelande jag på förhand förklarat mig beredvillig, samt dessutom i frågan om File'nska skulden förhållandet dermed redan förut var i officiel viig anmärkt och allmängjordt, likasom äfven publiciteten haft obehindrad tillgång till de documenter, som utvisa rätta beskaffenheten af nämnda skuld; att obligationerne å Colonial-departementets Engelska lån, fastän icke löpande här i Sverige, dock ingalunda äro af egenskap att utgöra hemliga papper, hvilkas innehåll det kunnat falla mig in all vilja uppsåtligen fördölja; att sistberörde lån uti sammandraget af cabinettscassans nuvar. ställning finnes uppgifvet på samma sätt som det Filenska, hvilken omständighet lärer utvisa, att man ej haft för afsigt att mera i det ena hänseendet missleda omdömet, än sådant låtit göra sig i det andra; samt att all anledn. för mig att vanställa förhållandet med cabinettscassans förbindelser jemväl varit undanröjd af min ofvan yttrade och utvecklade öfvertygelse, att dessa förbindelser borde lika honoreras, ehvad de härledde sig ifrån directa lån eller från förskotter, som på god tro blifvit lemnade till bestridande af erforderliga statsutgifter.
Att Hr von Hartmansdorff äfven nu klandrar StatsXJtsk:s förfarande, det förundrar mig icke.
Hvad skall han annat göra?
Det har blifvit hans passion.
Horn gjort det, förundrar mig än mindre.
Han kunde ju blifva minister.
Men att de båda herrarne vilja att Riket skall betala den i-cabinettscassans namn gjorda skuld, det väcker min förvåning; ty enl. den förres öfvertygelse äro ju de aldra angelägnaste statsbehofven ännu icke fyllda.
Han säger ju : "StatsUtsk:s nidskhet lemnar
Riket utan försvar, läroverken utan upplysning, embetstnännen lönlöse och K.
M. utan penningar”— tänk! att hellida Rikets nödvändiga utgifter —- sådant vill göra icke blott statsskicket utan ock styrelsen omöjliga.
Horn har ju varit medlem af StatsUtsk.?
Han känner ju förhållandet med ifrågavar. skuld?
Han är ju beläsen i grundlagen?
Han har hvarken glömt 76 §:n Reg.Ftn ej heller låtsar han okunnighet derom?
Han är ju icke bland dera, som tro, att R.
St. endast äro till för att öka folkets bördor och elände, utan hellre för att minska dem?
Han är ju icke af den tanken, att Staten är ett och folket och mängden ett annat?
Han är ju i en oberoende ställning?
Ilan är ju en man, som icke för considerationer, icke för gunst glömmer sitt fädernesland?
Han känner ju ställningen i laudet?
Han vet ju alt våra medborgare icke betala sina Den 37 Februari c. m. skatter lika lätt och med samma ja, som vi bevilja dem?
Ilan glömmer ju icke armodet i kojorna för öfverflödet i palalserna?
Han erkänner ju att han icke representerar egna intressen utan Svenska folkets?
Han räknades ju vid denna riksdags början till de män, hvilka man trodde med ädel sjelfuppoffring beslutat att värna folkets frihet, att befordra dess väl, att lindra dess bördor, att skydda dess rättigheter, att inom lagliga gränser återföra den makt, jag menar byråkratien, hvilken dittills otillbörligt sökt inverka på folkels ombud och sökt att inskränka dess rättigheter?
Han är ju bland dem, hvilka man trodde villige att bidraga till att gifva folket en representation öfverensstämmande med dess önskan, tidens fordringar och framtidens väl; att göra vår yttrandefrihet lill annat än en skugga af intet, lika beroende af den mäktiges godtycke som vägens dam af den storm, hvaraf det jagas, vår tryckfrihetslag till annat än en vaxtafla, der makten efter godtycke tydde och skref?
Han räknas ju bland dem, som man trodde beslutat att visa folket, att det fanns en annan väg än våldets, äfvensom alt föra dem till besinning, hvilka våldfört vår tryckfrihet, att de bort hafva undvikit denna väg.
Om vår tryckfrihet blifvit våldförd, om någon, troende sig skyddad af Svenska lagar och Svensk medborgarcrätt, blifvit lidande, om Svenska folket ansett sig derigenom förnärmadt, hade det att vänta, att upprättelse skulle lillvägabringas genom dess representanter?
Horn tillhörde ju de män, till hvilka Sveriges framtid, likt ett barn till sin fader, sträckte sina darrande händer, till hvilka den ställde sitt öde, på hvilka nutiden slödde sina förhoppningar?
Han räknas ju dit ännu?
Icke är han frihetens affällige son?
Jag är öfvertygad, att om han misstagit sig i denna fråga, skall han, så snart han öfvervunnit sin irring, vara bland dem, hvilka först söka rycka fäderneslandet undan den fara, som skulle hota det, om dess ombud erkände skulder, hvilka utan deras vetskap och medgifvande blifvit landet åsamkade, vara bland de förste, som uppmana eder, mine herrar! att, genom förklarandet att grundlagen förbjuder eder erkänna denna skuld för Rikets, rädda fäderneslandet undan den hotande faran af de initiativ, man annars gick att taga; den förste, som låter handling följa sina ord.
Jag tilltror mig visserligen icke att återföra honom från den irring, hvaruti han sig i detta afseende befinner; jag har tillit till de af eder, mine herrar! som förde fäderneslandets talau långt innan jag lärt dess språk!
I håf ven redan gjort det; jag har tillit till honom sjelf, när han eftersinna!', att det gäller fäderneslandets väl.
Ingen är dertill mera mäktig.
Han känner grundlagen; han känner att det vore att uppoffra detta Hus, att samla glödande kol, mine herrar! öfver edra hufvud, om vi ensamme erkände denna skuld; att det vore att bryta lagar och lätt och framställa oss såsom fosterlandssvikare inför folkel.
Man har D e ii Februari c. m. sagt. ”vi och folkel böra förstå vår regering;” mine herrar! vi hafva länge förstått den, men vi börja först nu att rätt förstå vår ställning, när oss förelägges att betala dylika skulder på en tid, då våra bröders blod ännu ropar till oss ur jorden.
Den som fordrar sådant, måste icke känna Svenska folket, icke förstå dess ombud!
Må Gr.
Horn inse och förslå, att Norden ännu bebos af samma folk, som till Olof Skötkonung talade genom Thorgnys mun, som under Engelbrecht, Sturar och Wasar försvarat sin frihet mot inländska aristokratiska förtryckare och utländska tyranner, och må de draga nytta af desses exempel och ej påtvinga oss den öfvertygelse!!, "a 11 annorlunda är det nu än det tillförene varit häfver!” — Hr von Hartmansdorff har sagt: ”att cabinettscassans borgenärer hafva haft större förtroende för dess ägare eller principaler, R.
St,, än man har för gäldenärer i allmänhet;” om det varit för stort, skall utgången bevisa.
Förutsätt att någon hade så stort förtroende till Hr von Hartmansdorff, att han, utan att förvissa sig derom alt det skedde med Hr von Hartmansdorffs tillstånd, lät en tredje man göra så mycket skuld på hans räkning som denne behagade.
Jag måste nu vara öfvertygad, all Hr von Hartmansdorff, långt ifrån att söka blifva qvitt ett sådant förtroende, funne det icke blott vara sin pligt, utan äfven sig smickrad af alt låta utgången visa, att det icke varit för stort.
Hr von Hartmansdorff har sagt, ”ali de icke kännt ansvarighetslagen, hvilka velat påstå alt ministrarne kommo att vidkännas betalningsskyldigheten för den cabinettscassan åsamkade galdea.”
Jag har påstått, alt ministrarne stöde i ju i idiskt ansvar för de förluster långifvare åt cabinettscassan kunna komma att vidkännas; men uttryckligen bar jag sagt, alt detta ansvar ej ålåg dem såsom ministrar, utan såsom enskilda, således icke efter ansvarighetslagen utan enl, allmän lag; ty så länge 76 §:n Reg,- F:n qvarstår, kunna de ingen skuld göra i egenskap af ministrar i Rikets namn, utan Ständernes samtycke.
Skulle sådana transactioner försökas, blifva ministrarne stiaffade såsom sådane, enl. ansvarighetslagen, för öfverlrädelsen af g och i8 §§:na Reg.F:n ; men bos dero, med hvilka de inlåtit sig uti dessa transactioner under förevändning att de transigerade för Rikets räkning, få de ansvara efter allmän lag.
Hr von Hartmansdorff vill af ansvarighetslagen bevisa, att ministrarne kunna fördjupa Riket i gäld, ehuru y6§:nReg.- B’:n säger nej.
Han måtte hafva glömt att ansvarighetslagen icke är grundlag och således lemnat åt godtycket att bestämma, hvilkendera holde gälla mest, Reg.Fins 76 § eller den af honom citerade § af ansvarighetslagen.
Hr von Hartmansdorff har sagt: ”att i och med detsamma Coust.Utsk. ställde Konungens rådgifvare under riksrätt för vissa för cabinettscassans läkning gjorda transactioner, hade det erkänt .Statens skyldighet att godkänna dessa transactioner och R, Den a; Februari c. m.
St. att sätta Styrelsen i tillfälle alt honorera dem.”
Konungens rådgifvare kunde ej ställas under tilltal inför riksrätt för annat än derföre alt de bidragit till dessa grundlagsvidriga transactioners tillkomst och således ej iakttagit sina pl ig ter såsom rådgifvare på sätt g och 38 §§:ne Reg.Fm föreskrifva; 76 §:n Reg.Ftn afser att skydda Riket från att belastas med gäld, men ej ministrarne från ansvar för förbiseendet af sina pligter, och jag tror, att man med ingen slags slutkonst i verlden skulle kunna bringa det derhän, att då 76 §:n Reg.Fm säger — ”Riket kan icke utan Ständernes samtycke belastas med gäld”, och g och 38 §§me Reg.Fm saga, att Konungens rådgifvare skola icke blott upplysa Konungen om livad
Rikets grundlagar i hvarje fall bjuda, ulan ock, i händelse Han skulle yrka någon åtgärd stridande deremot, göra dennas verkställighet omöjlig genom att vägra sin contrasignation, att, säger jag, denna 76 § af Reg.Ftn skulle hafva blifvit till all kraft och verkan upphäfven, emedan Konungens rådgifvare blifvit till ansvar ställde för uraktlåtande af hvad g och 38 §§:ne af samma grundlag bjuda.
Om en tredje man hade, utan Hr von Hartmansdorff? vetskap och samtycke, gjort en skuld på hans räkning, funne han säkerligen sig skyldig att betala ovillkorligen, blott derför att den förstnämnde blifvit tilltalad för detta brott.
Jag tycker i öfrigt denna Hr von Hartmansdorff? sats står illa tillsammans med den han sedan i slutet af anförandet yttrat; han säger nemi., ”att cabinettscassans skuld kan hvarken utplånas eller lill sin beskaffenhet förändras, ehvad de derför till ansvar ställde rådgifvarne sakfällas eller icke;” men skall de anklagades fällande eller frikännande icke kunna bevisa om 76 §:n blifvit öfverträdd eller icke, så lärer icke heller deras anklagelse kunna bevisa något i det hänseendet; helst pär till allt detta kommer, hvad sorn här redan af en talare blifvit upplyst, att icke någon af Konungens rådgifvare blifvit actionerad för cabinettscassans skuldsättning men val Utrikes Statsministern derför, att han såsom minister ställt sig i personlig borgen för vissa af dess skulder.
Slutligen har Hr von Hartmansdorff yttrat i en ton, såsom ville han väcka syndare till ånger, ”att minnet af det förflutna och känslan af det närvar, skulle hafva förkolnat.”
Jag tror tvertom, att så väl Svenska folket som pluraliteten af dess ombud hafva visat, att minnet af det förflutna och känslan af det närvar, brinna med eld uti deras själ, att det är dessa, som hos dem väckt de lågande känslorna för ett framtida bättre.
Hr von Hartmansdorff har ansett otillbörligt att tala om ministrars handlingar, hvilka redan äro döde; Hr von Hartmansdorff måtte då icke veta hvad historien är, icke en gång hafva hört ediot från den aflägsnaste forntid : ”ett vet jag som aldrig dör: dom öfver dödan.”
Jag tror den döde bör hafva sina endaste och säkraste försvara - D e 11 27 Februari c. m. re uti sina handlingar, då de kunna granskas och bedömmas af en hvar, och icke uti den tystnad, som omsluter grafven.
Några talare hafva påstått Svenska folkets ovillkorliga skyldighet att betala den cabinettscassans s. k. brist, på ett sätt, att det enl. min öfvertygelse vore ogjordt verk att söka vederlägga dem; ty såsom jag uppfattat, kunde meningen al hvad de yttrat omöjligt vara annan än ironisk.
Jag gör full rättvisa åt den bevisning för Statens skyldighet att betala den cabinettscassans skuld, som Gr.
Horn sökt tillvägabringa både uti sin reservation och förnyade gånger här; jag vill blott anmärka, att huru än han bevisat, har han ändock låtit del blifva obevisadt hvilket han lärer ansett för ett axiom, att när Styrelsen uppgaf skulden, måste 11.
St. anordna dess betalande, hvilken skyldighet just i denna fråga var status controversiaj och det som skulle bevisas.
Olägenheterna å Styrelsens sida kunna visserligen, ifall den vill fortsätta det hittills följda systemet, blifva ganska stora, om R.
St. der vägra att betala nämnda skuld; men man måste väl jemväl taga i betraktande de lika stora om icke vida större, som uppstode å R.
St:s och folkets sida, om de erkände och betalte denna skuld, helst man ännu icke lyckats bevisa deras skyldighet dertill vara större än, om en ledamot här vände sig till Ståndet med orden: ”mine herrar! jag har skuld, J måsten betala den!” Ståndets skyldighet alt villfara kunde ock då befinnas obestridlig; när Styrelsen varit så oklok att sätta sitt intresse i strid med folkets, måste folkombudens skyldighet vara att gifva företräde åt delta sednare.
Mot hvad Gr. af Ugglas anfört, hvilket jag skulle önskat varit lika öfverensstämmande med verkliga förhållandet som det blifvit vackert declameradt, vill jag blott ställa den satsen: är det fäderneslandets nytta att Staten åtager sig betalandet af den i cabinettscassans namn gjorda skuld, så både kan och bör den betala allt och betala genast; är åter icke förhållandet sådant, så bör den betala intet.
Men om man nu betalar, hvilka garantier lemnar Regeringens handlingssätt derför, att den ej utom denna har satt eller sätter sig uti hemliga skulder af lika många millioner r:dr som de några hundratusen, hvilka nu blifvit uppgifna, och hvarmed den ämnar öfversvämma oss vid nästa riksdag?
Mine herrar! ordspråket säger: det är bättre att stanna i bäcken än i ån.
Om Regeringen icke velat upprätthålla sin egen värdighet, böra vi åtminstone veta upprätthålla våra lagars och derigenom nationens och vår egen.
Dalman har från flera håll fått emottaga skarpa anmärkn:r derför, att han yttrat, "att ehuru uti den K. remissen till StatsUtsk. anmärktes, att förhållandet med eabinetlscassans skuld vore endast af natur att kunna föreläggas ett hemligt Utskott, så hade ändock sådant icke skett.”
Man har påstått, att han antingen måste medgifva sig hafva sagt Den 37 Fe b rune i e. ra. 743 hvad han icke visste, e11er också beviste han genom hvad han yttrat, att någon af Hemliga Utsk:s ledamöter begått mened.
Jag är öfvertygad, att om Hr Dalman sjelf varit närvar., skulle han gifvit en nöjaktig förklaring, men anser mig emedlertid berättigad att tro, att Hr
Dalman grundat hvad han yttrat på den för en hvar lätta slutsatsen, att om K.
M. hade gifvit Hemliga Utsk. del af förhållandet med ifrågavar. skuld och denna sak varit föremål för detsammas öfverläggningar, så hade också Utsk:s yttrande deröfver varit bifogadt den K. remissen till StatsUtsk., hvilket icke nu var händelsen.
Hr Dalman kunde också göra samma slutsats deraf, att om nämnda förhållanden varit Hemliga Utsk. meddelade, så hade denna omständighet blifvit i den K. remissen bestämdt uttryckt, och då hade deri begagnats uttrycket: att vissa skuldsättningen rör:de förhållanden voro at den egenskap, alt de endast hade kunnat blifva det Hemliga Utsk. meddelade, och ej det att de voro endast af egenskap att kunna meddelas ett Hemligt Utsk., genom hvilket sednare man närmast och rättast kommer till det slut, att sådant ännu icke skett.
Hr I^efre'n, Joh. Pehr:
Det förundrar mig alldeles icke, att Utsk. har framkommit med ett betänk, så undvikande att ingå i sjelfva hufvudsaken, sorn del, hvilket nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
PROTOCOLL, H Å L L N A HOS HÖ GLOFLIGE VID Hilwi agen i ^iadUjtrlm, ÅR 1859-1800.
Af (h-4i Häfte C. STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENINGENS BOKTRYCKERI, 1860.
3 Thorsdagen den 1 December 1859.
Plenum kl. 10 f. m. H.
Exc Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Stjerusvärds, Gustaf Mauritz, den 26 sistl.
Nov. mundtligen afgifna motion om åtgärders vidtagande, på det att de utaf Kapitenen B.