Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flanerade upp och ned för Boulevarden, såg på klockan hvarje femte minut, beslöt att en rätt försvarligt lång tid låta uret ligga i fred i fickan; fann, att hon helt oförväntadt blifvit half ett, och störtade ner mot banken.
I tamburen hängde han helt hänsynsfullt rocken och hatten ifrån sig, och steg in.
Han skämdes grufligen, hade en förnimmelse af att alla sågo på honom och logo åt honom.
Vid disken stodo tätt med kunder, studenter, som han alla kände till utseendet og namnet, alla med långa ansigten och girigt förväntningsfulla ögon.
Med ens fick han syn på Bror Malm: han stod hos kassören och proppade sin plånbok med stora sedlar, orubbligt lugn som alltid.
Han nickade till Truls, när han gick förbi honom, men den senare visste icke rigtigt, om Malm känt igen honom; han såg så underligt frånvarande ut, med stela ögon, som varseblefvo ingenting eller som sågo långt och djupt i sig sjelf, men i hans ansigte rörde sig icke en min.
Skaran vid disken glesnade; somlige visades till kassören, andra fingo långa blå papper:
«direktionen kan inte diskontera denna vexel.» Bakom
Truls kommo ideligen nya kunder in ifrån tamburen.
«Mitt namn är Andersson.
Jag skulle förhöra mig, om min vexel är accepterad.»
Verkställande direktören såg på honom under glasögonen och bläddrade i högen af de långa blå blanketterna på pulpeten framför sig.
Då vände kassören vid den andra pulpeten sig om, kom bort till Truls, sporde sakta: «Truls Andersson», mönstrade den unge mannen med en skälm i ögat och gick bort till direktören.
«Truls Andersson», hörde Truls honom säga, hvarpå han återvände till sin pulpet.
Några ögonblick gingo, hvarunder ingenting skedde honom angående, tyckte Truls.
Han hade redan blifvit en smula orolig, då kassören tvärt vände sig till honom:
Vexeln hade gått.
Truls störtade ned till Lilla Tvärgatan.
Domhafvanden låg på sängen, rökte långpipa och studerade Sveriges Rikes Lag.
«Den gick!» ropade Truls.
«Den gick!» ropade domhafvanden med förstäld förvåning.
Truls hade bjudit domhafvanden på middag, men den senare hade förhinder.
Derpå hade han sökt få fatt i Bengt – han ville absolut «vara samman» med någon; men Bengt stod ingenstädes att finna.
Så satte han sig i Athenæum och läste tidningarna, tills han kände sig middagshågad samt gick öfver till andra sidan.
I rockrummet stötte han samman med Jeppa Jeppsson och en annan äldre student, Lars Isinger, äfvenledes bondson, med namnet tagit efter fädernebyn.
De skulle också in och äta middag; Truls visste, att kotteriet åt på Föreningen.
«Är du ensam?» sporde Jeppsson.
Och då Truls jakade, frågade den förre, om han icke ville äta middag samman med dem.
Truls tog smickrad och förvånad emot utmärkelsen.
Ty det var afgjordt en utmärkelse, att han, novitien, upptogs vid detta illustra, annars temligen strängt slutna kotteris middagsbord.
Sällskapet utgjordes, när det var fullständigt samladt, utaf ett halft tjogtal personer, hvilka tillsamman representerade sjelfva kvintessensen af den akademiska ungdomen.
Ett par docenter, en berömd lyriker, en löjtnant, ett par filosofie doktorer, några studenter utan examen, men alla studenter sedan ett tiotal år tillbaka, blomman af 70-talets generation, den nynordiska renässansens och folkhögskoltankens kärntrupp, med eller utan akademiskt lejdebref, men alla mångsidigt belästa, lifserfarna, själfulla män, hvilka tillegnat sig, genomtänkt och förarbetat all den då moderna bildningen, så vidt som den räckt in öfver den skandinaviska horisonten, en generation, hvilken just då som bäst skulle framställa sitt mästerprof i kulturelt hänseende.
Truls kände på sig, att han hade sällskapets visserligen icke yttre, men väl inre ögon fästa på sig; det konverserades hela tiden, men det fans, tyckte Truls, i beskaffenheten af de temata, som förebragtes, såväl som i det sätt, hvarpå de förebragtes, ett något som sade honom, att man diskret pejlade honom, i egenskap af representant för den generation och den kultur, hvilka komma skulle, – något nyfikenhet, något misstro, också något af på förhand redobogen fiendskap, den fiendskap, som ligger djupare än alla grunder.
Men Truls kände sig tryckt, i främmande luft; och det kom ingenting ut af det hela.
Efter middagen dracks kaffe och punsch i ett af smårummen.
Vid grannbordet satt ett annat sällskap, likaledes vid kaffe och punsch.
Det hade med ens blifvit dödstyst i detta lag, när de andra kommo in, – en tystnad af gêne, af otillpasshet, – en tystnad, som var full af instinktiv antipati, af nervös klåda efter att sticka, att indirekt förnärma, att komma i klammeri.
Och midt i denna allmänna tystnad, som varade blott ett fåtal minuter, kastades ut ifrån någon borta vid det andra bordet, liksom en massa slemmigt spott, emot det nyankomna bordslaget:
«Idealen – hvad fan ska vi med de gamla luderna!»
Det gick som ett ryck genom Truls’ sällskap.
Man såg på hvarandra och drack hvarandra till under tystnad.
Men vid grannbordet utvecklades ur ett rått sinne och ur en rå mun de nya lärorna om lifvet.
Och Truls skämdes, så, som han aldrig kunnat minnas, att han skämts förut.
Ty detta andra bordssällskap var, äfven det, representativt: det betecknade hans egen generation, den som nu turen närmast skulle komma till att föra utvecklingen framåt.
Skymningen hade fallit, när han, efter att hafva skilts från sällskapet, gick hemåt genom Lundagård.
En tät dimma hade följt på den vackra vårdagen, det droppade från träden, och de sparsamma lyktorna lyste glåmigt.
Truls frös.
Det var honom, som om han hela dagen sökt detta något, som i morse drifvit honom ut, men vände tomhändt hem, än en gång, nu som alltid.
Landtlig kärlek.
Sommarqvällen lade sig öfver slätten med sin stillhet och klarhet.
Det svagaste ljud klang fulltonigt fram långt från fjerran, och hvarje föremål stod med silhouettskarpa utlinjer i aftondagern.
Truls och Bengt gingo fram genom den gamla byn; uti en fähage vattnades hästarne, på hustrapporna suto kvinnor med barn på armen och samtalade öfver till hvarandra.
Vägen lopp in mellan almplanteringarne till tvenne gårdar och sedan rakt ut genom slätten, rak som ett gult band mellan de korta lummiga pilträden.
Solen skulle just till att gå ned: den stod som ett enormt rödt klot långt borta öfver ett mognande rågfält.
De böjde in på en gångstig, hvilken nästan öfvertäckt gick in i sädesfälten.
Solen försvann, de klara färgerna slocknade, och det skymde.
«Ja, Hanna i Grödinge,» fortsatte
Truls samtalet, samt utbredde sig i entusiastiska ord om henne, i hvilka väl dock vännens skärpta öra förnam, att den intimaste, personliga vibrationen icke förefans.
Bengt gick före med ögonen i marken.
«Du har gjort mig mycket glad, med hvad du nu sagt,» sade han, efter en stund, innerligt och högtidligt.
«Det ville jag gerna höra från din mun.»
Truls halfstannade omedvetet af förvåning, som dock till hälften var förståelse, och visste icke rätt, hvad han skulle säga.
Det uppstod ett ögonblicks förlägen paus.
Plötsligt gick Bengt hastigt till.
«Du har alltid anförtrott mig dina hemligheter,» sade han.
«Jag har aldrig haft något att anförtro dig, fast du kanske trott att det bara var, derför att jag inte ville.
Men nu har också min tur kommit, och det ville jag gerna säga dig.»
Bengt var med ens vorden som förändrad; det kom fart i hans ord, och det lyste af lycka omkring honom.
Det var ett bundet jubel, som ändtligen sprängt de konstlade banden; han satte fram hvart ord och hvarje detalj med något af den på samma gång förtviflade och triumferande hänsynslöshet, hvarmed den alltför tystlåtne och tillbakadragne söker öfvertrumfa känslan af skamsenhet vid ett utbrott af förtroende.
«Hur länge går du och bär på detta, Bengt?»
«Ja, det kan man ju aldrig säga.
Man vet ju inte, när det egentligen begynt.
Kanske var det engång i fjor vintras.
Jag hade rest hem till Mårtensdag; en dag for jag till Grödinge på besök.
Det var blåst och rusk och alldeles mörkt, när jag kom fram.
Föräldrarna voro bortresta; och i stugan satt bara en piga, som visade mig ut till flickornas rum.
Då var det, – när jag öppnade dörren – – – en stund förgick, flickorna suto lutade öfver sitt arbete; jag vet inte hvarför, men jag tyckte med ens så blodigt synd om dem; liksom om de sute här ensamma och skulle alltid få komma att sitta här ensamma.
Då såg
Hanna plötsligt upp och fick syn på mig, och den blick, jag då fick, gick varmt igenom mig.
Det är kanske den som gjort det hela.»
«Och hon?
Har du talat med henne?»
«Nej, men jag tror nog, hon håller af mig.
Der har i alla fall varit små tecken, som sagt mig det.
Du vet, sådant der som egentligen ingenting är, men som man icke kan taga fel på.»
Det hade kommit en stolt tillförsigt öfver Bengt.
Han talade vidare om sin kärlek.
Nu ville han göra undan sin examen, skaffa sig en plats och ett hem till sig och henne.
«Det skulle vara lyckan,» slöt han vekt och bäfvande på målet.
«Det gör du rätt i,» svarade
Truls varmt och sakta.
I nordvest höjde sig fullmånen, kopparröd och med sotteckning, öfver grannbyns almdunge hastigt upp på natthimmeln.
Så bröt det sig i Bengt och slog om i hans sinnesstämning.
Han kände sig lätt och glad öfver att ha talat ut, och på den sentimentala högtidligheten följde en lätt humor.
«Och du?» sporde han Truls. «Har du ingenting för närvarande.»
Nej, han var tom och öde.
«Det kunde jag strax märka på dig,» fortsatte Bengt med sitt goda leende.
«Du lät mig tala, och hörde på, utan att komma med ditt.»
Och de vände tillbaka hem till Bengt och åto kvällsmat samman med familjen.
Och husets folk, som skulle upp igen på morgonen till tidigt arbete, gick till hvila, och de begge vännerna drogo sig tillbaka till Bengts rum för att få sig ännu en passiar, innan Truls begaf sig på hemvägen.
Fönsterna ut till trädgården stodo öppna, rummet var fyldt af jasmindoft, fönsterträverket aftecknade med skarpa mörka räta streck sin figur öfver det orörliga, daghvita månljuset å golfvet.
De talade understundom till hvarandra, oftare till sig sjelfva, men suto mest tysta; ty i denna månskensljusa stillhet hörde de sina egna tankars ord och stämningars stilla rörelser, medan de gent emot hvarandra kunde afläsa det icke ordvordna, den ene på den andres ansigte och ögon.
Det fans emellan dessa tvenne unga vänners väsen en kontakt af helt annorlunda intimitet än mellan tvenne menniskor i gemen eller ens emellan dessa begge vänner i hvardagslag: lönliga förbindelsekanaler öppnade sig, nya sinnen kommo till och nya nerver af dittills okänd känslighet.
Sålunda utspann sig dem emellan en ömsesidig förtrolighet, nästan utan ord, och enbart derigenom möjlig; förtroendena, icke tyngda af ordens vigter, skredo fram med så lätta fjät öfver den unga skamsenheten, att denna knappast rörde på sig i sin alltid halfvakna blund.
Förtroenden om väsendets innersta art, om personlighetens doldaste lif, om kärleken och framtiden, om lytena och stoltheten, om gången blygsel och kommande dåd, om alla vackra blomster och onda varbölder.
Och allt detta myckna, som de varseblefvo hos sig sjelfva och hos hvarandra, var verklighet för dem, fullt ut så mycket som det rum, hvari de suto, och den trädgård, som låg utanför fönsterna, och den vida slätten bortom denna; ty det stod lika kroppsligt i samma starka dager, hvilken ingen af dem uppfattade såsom det den var: ett månsken, som antagit utseendet af dagens eget ljus.
De bröto upp: huset sof; de stego ut i trädgården: den låg i skuggor och dagrar af annan färg än dagens men lika starka.
De kommo ut på slätten: den utbredde sig slät och horisontlös i en enda rymdocean af hvitt, orörligt, tyst ljus.
Korna råmade på nära och fjerran marker; hundarne skälde i nära och fjerran byar; men alla hus och gårdar stodo hvita och sofvo; och menniskorna voro, som funnes de ej till.
Deras hjertan svälde öfver; det var deras egen sköna och älskade hembygd, som de sågo omkring sig, och den hela vida verld, som låg bortom, utom, hade dess liknelse.
Den ena var som den andra.
De stodo lika sköna, lika stilla, lika kroppsliga i samma starka dager, hvilken ingendera af dem, der de gingo framåt stora allfarvägen, uppfattade såsom det den var: ett månsken, som antagit utseendet af dagens eget ljus.
En eftermiddag sist i augusti, när Truls kom hem med metspöet på axeln, ett knippe aborrar i handen och Heerens «Franska revolutionens historia» i rockfickan, hade der varit ridande bud från Bengt, att han måtte komma: en hel samling studenter suto och väntade på honom.
Truls fick i hast i sig middagen, som han försummat, och gick ut om gårdsporten, der gubben far satt på stendiket i middagshettan och såg ut öfver markerna, der den mogna säden gick som vattradt siden under en nästan omärklig vind.
Om han finge ta nummermärren?
Rusthållets häst stod i gårdens stall, fick icke brukas till arbete, och användes bara i ärenderidter.
Det var ett litet, trindt, glänsande svart sto samt Truls’ speciella älskling bland husdjuren.
Jo, han kunde ta henne, men icke rida henne för svettig.
Truls vandrade ned i stallet, ledde stoet ut, lade betsel, bukgjord och stigbyglar på det, samt red i sakta mak ned genom byn.
Utanför folkskolan stod hans gamle mäster, som hemtade posten till hela byn från närmaste postanstalt två gånger i veckan.
«Här ligger ett bref till dig,» sade han och gick in i huset.
Truls såg på utanskriften, att det var från domhafvanden.
När han kommit ut ur byn på öppna slätten, lät han tyglarne hänga och bröt brefvet.
Det gälde först och främst påskrifning af en vexel, hvilken var bifogad.
Men längre ned kom en passiar om Bror Malm: «Malm är klar med sin examen och reser i nästa månad till Stockholm.
Anna på «Skandinavien» följer med; han har redan låtit hyra rum till henne.
Trägen vinner; hvad han för resten har kunnat finna hos flickan, vete gudarne; men Malm är nu en underlig djefvul.» Så!
Truls stoppade brefvet i fickan.
Alltså hade han ändå till sist fått henne.
Malm hade ett helt år lagt an på henne; men Anna var en flicka, som man inte kunde säga någonting på.
Månne Malm rigtigt höll af henne!
Ingen trodde det; men Truls var icke ohågad att tro det:
Malm hade alltid hållit vakt öfver henne med sådana underliga ögon, ehuru han stämde i med sitt gälla skratt, när de andra skämtade handgripligt med henne.
Och Anna var en särdeles flicka, så husligt hygglig och varm.
I alla fall visste Malm sätta sin vilja igenom, och visste hvad han ville, utan att meddela någon som helst, hvad han gick och bar på.
Truls hade så försjunkit i tankar, att han icke märkt, att stoet stannat.
Det stod stilla, midt på vägen, midt i solbaddet.
Två unga flickor gingo i det samma förbi, nickade till honom och logo; han helsade förläget igen, drog förargad tyglarne åt sig, gaf hästen ett slag med ridspöet samt red i sträck mot nästa by.
Laget satt samladt ute i trädgården i ett af lusthusen, drack toddy och sjöng Bellman.
Timmarna gingo, dagen led, kvällen kom, och den ljusa sommarskymningen.
Någon föreslog, att man skulle gå upp i kyrkan och höra Lars Isinger spela orgel.
Det hade varit helt skumt inne i den gamla tätvuxna trädgården; man bländades nästan af månskenet, när man kom ut från gården.
Kyrkan lyste hvit som ett spöke.
Bengt hemtade kyrkonyckeln hos ringaren, och sällskapet slapp in.
Det klapprade på stengolfvet och ekade genom hvalfven: man skyndade att taga plats, hvar och en der han tillfälligtvis slank in i en bänk.
Det var skumt, cigarrerna lyste röda emot hvarandra i skumrasket; månen rutade sparsamt golfvet genom de höga smårutiga fönsterna; blott uppe vid altaret föll ett bredt bälte öfver Kristusstatyetten med dess sida mantelfållar.
Och tyst, – tyst som i de dödas stad.
Så stämde med ens orgeln i, och som en mäktig kaskad sköt tonmassan upp genom hvalfven.
Det var folkvisor, Isinger spelade, såsom han allena kunde spela dem, stiliseradt enkelt och hvar och en visa i dess egna art, sammanväfvande dem till ett bjert och brokigt mönster snarlikt alstren af den skånske bondens gamla väfkonst.
Tiden gick, och månstrimmorna gledo; – en gång hade Truls sett Bengts ansigte dyka fram ur skymningen i ljuset strax invid honom, för att strax sjunka tillbaka in i mörkret, och ögonen hade tyckts Truls så spöklikt stela, så dödt blänkande och frånvarande, att stämningen gick honom igenom märg och ben.
Och efter musiken sitter man återigen i lusthuset.
Augusti-månskenet faller bjert ned genom alla springor i trädhvalfven, och natten är fyld med doften af mogen säd.
Det har ett ögonblick blifvit så tyst i laget, att Truls tycker sig höra den sofvande naturen häfva sin barm; – blott en råka rör på sig i sin rede uppe i almtoppen.
Och i samma ögonblick varseblifver han något hvitt i öppningen till lusthuset, der de sitta: visornas ande och sommarnattens själ kroppvordna, en gestalt hälften kvinna och hälften barn, i en bred strimma af månsken ett flickansigtes oval; – och Bengts unga syster står med ens som en månhvit gestalt midt inne i Truls’ sommarnattsdröm.
Några dagar derefter for Truls till Lund.
Hans examen gick godt.
Han hade – såsom alltid, utan att göra sig reda hvarför – lefvat i den föreställningen, att efter den tilldragelsen något nytt skulle vidtaga, något fritt och ljust och sorglöst, något som kunde fylla honom.
Men detta något kom icke: han stod ett par veckor på piedestal såsom verldens åttonde underverk, och hvad derefter följde, var intet annat än det gamla lifvet.
Lexläsning – ungefär som förr.
Rummel med gardet – alldeles som förr.
Monotonien gjorde honom nervös; hans själ kretsade kring, som ett propellerhjul i luften.
Han jägtade efter något, som han icke rigtigt visste hvad det var: intim tillfredsställelse, ro i en sysselsättning.
Det enformiga lifvet i det lilla kråkvinkelnästet malde omkring honom och i honom, malde och malde, timmar, dagar, veckor, månader; ingenting kom ut dervid, men hans egen djupaste obestämda föremålslösa trånad fattade eld derunder, en febril eld, som blott brände och smärtade.
Han fick en oemotståndlig leda för böckerna, och han kunde icke sitta hemma.
Han sökte stämning hos gardet; men i det laget satt numer såsom den osynlige trettonde en främmande person, hvars närvaro de gamle gossarne kände: framtidsspöket tog bort resonansen under sången och naturligheten i glädjen.
Eget lif, personligt uppgående i en verksamhet och ett öde, insatser och spel, risiko och spänning, – icke konkret och inom räckhåll!
Han hade bara sin vitalitet, sin ursprunglighet, sin fantasi och sin längtan, dömda att i brist på det rätta elementet snurra rundt omkring sig sjelf, – propellerhjulet i luften.
Det enda sätt, han kunde lefva med i menniskornas lif, var i andra hand, genom personerna i den nya literaturens böcker.
Och i dem lefde han sig in, med dem lefde han, i dem och deras diktare, med en så svärmisk och intensiv kult, att han miste sig sjelf ur sigte, medan han matade månget svagt diktkräk med sin egen frodiga fantasi och blodvarma känsla.
Och i de stunder, då det bände rigtigt starkt på i honom, skref han i en sinnesstämning af högsta olust och den mest skälfvande njutning verser, som liknade känslosamlingar utan aflopp eller med utlopp i det tomma intet.
Så gick hösten, och julen, och den nya terminen vidtog alldeles såsom den förra slutat.
Truls fattade ett raskt beslut, drog ett par vexlar, packade sina koffertar och slog sig ned i Köpenhamn.
Det var icke till den stad, hvari gardet rumlade, som han for.
Det var till de nya böckernas stad, till de Jakobsenska personernas klassiska ort, till gatan och huset, der fru Boye sitter samman med Niels Lyhne en lummer sommareftermiddag, då persiennerna äro nerrullade, och der kvarnen på Vestervold kastar skuggan in i Niels’ rum denna vidunderliga kväll – «to Gange Lys, en Gang Skygge.»
Det ena Köpenhamn var icke det andra Köpenhamn; de hade intet med hvarandra att skaffa.
Truls upptäckte en dag med undran, der han flanerade på gatorna, att han icke återfann ett spår af detta gamla Köpenhamn, som han fordom känt.
Det är icke de yttre miliöerna, som fälla utslaget, utan det är den i dem lefvande individens egen art att se och känna dem, som bestämmer, om de äro så eller så.
Och våren gick, och sommaren kom, och Truls är åter hemma i Skåne.
En augustieftermiddag, midt i skördetiden, tog
Truls på sig och gick att helsa på sin vän Bengt.
Det var rötmånadstemperatur, och han vandrade med sommarrocken öfver axeln fram på de gula dammande vägarne.
Öfverallt hade man att göra med skörden: mejade korn, körde rågen in.
Långa rader af karlar, som i regelmessigt tempo höggo ut, höggo in; långa rader af skylar, och vid en af dem lasset med pigan högst uppe i silhouett emot den varmblå himlen.
Äfven hos Bengt syntes allt vara ute på marken.
Truls gick först in på gården: bandhunden gaf hals, men begge ingångsdörrarne voro låsta.
Han vände då tillbaka ut genom inkörsporten och tog vägen in genom trädgårdsgrinden.
Fönsterna i hela boningslängan stodo vidöppna; tomt och tyst.
Så hörde han röster nere från trädgårdens ena hörn, något hvitt som rörde sig skymtade fram mellan det gröna bladverket, och Truls stälde sina steg ditåt.
Redan på långt afstånd varseblef han i lusthuset Bengt samt tvenne unga flickor i ljusa sommardrägter, lutade öfver sina handarbeten.
Den ena måste ha hört hans steg: hon böjde sig fram.
«Der kommer Truls,» hörde han Bengts syster Elna säga med sänkt stämma.
Han blef varm om hjertat, utan att veta hvarför.
Bengt kom emot honom i panamahatt och varm i huden.
Solen glödde på gången, men inne i lusthuset var det svalt i den gröna dagern.
Man satte sig ned.
Samtalet gick enstafvigt.
Truls frågade sig sjelf, om han stört ett slags tête-à-tête à trois; de sågo alla så förlägna ut, och Bengt som om han mödosamt arbetade sig öfver från en tonart till en annan.
«Du får bjuda Truls nånting,» manade Bengt.
Elna reste sig och gick in mot gården.
Hennes gång sjöng som rytm i Truls’ öra, som folkvisa; det gick i hans själ en tongång om jungfrun som gick till källan, – det var första gången han sett henne gå som kvinna; hon hade, sedan han såg henne sist, vuxit ut till mö.
När hon kom tillbaka med hallonsaften och det friska brunsvattnet, varseblef han det samma i hennes ansigte.
Det var ett ansigte af det slag som liknar hindens och antilopens, antecknadt, gratiöst spejande, spändt lyssnande, med en liten, smal rak näsa och stora, bruna, barnsliga ögon, hvilka intet annat uttryck egde än ungmöns stumma fråga, hvilken genom minsta nyans blir skygghet eller skräck, – den vilda jagade antilopens ögon.
Truls satt timme efter timme och brände af behof att komma henne nära; men han hade hela tiden på förnimmelsen, att hon hörde samman med de andra två och att de tre bildade ett helt, som han enligt en tyst instinkt hölls utanför.
Hanna från Grödinge var en stor, stark flicka framemot de trettio, med rika, vackra former, ett par blanka bruna ögon samt ett drag kring munnen, hvilket gaf hela ansigtet dess uttryck, – ett moquant drag.
Bengt satt som en blyg ung flicka framför henne, och Hanna tog emot alla hans tusen små innerliga och förlägna presenter med en erkännsam välvilja; och systern satt såsom en bild af den allt för uppenbart medvetna diskretionen.
Alltsammans retade Truls, och han fann det hela komiskt; han begynte bli ironisk, och Hanna reagerade ögonblickligen, såsom hvarje kvinna instinktivt reagerar dervidlag, medan det moquanta draget kring hennes mun gick allt mer öfver i förnärmelse.
Truls led derunder, men kunde ingen utväg finna; Bengt såg ogillande och ledsen ut, och hans syster log likgiltigt.
I solnedgången följde de Hanna på väg hem; det var ett långt stycke, som tog tid, och när de båda syskonen och Truls vände tillbaka, var det fullt augustimånsken.
Den skånska slättsommarnattens veka drömmande stämning hade kommit upp i dem, och de gingo alla tre mestadels tysta, Bengt med blicken rakt ut i månskenet, mättad af detta, speglande det i en glans full af stor, djup, dunkel mening, systern rak och orörlig som en staty, med den hvita sjalen svept kring skuldrorna och den fina ansigtsprofilen dragen mot den ljusa fonden.
Bakom dem sjöng Östersjön i aftondyning, monotont och svårmodigt – som sjelfva månskenet, hvilket äfven det begynte dyna till höstens hvila efter sommarnätternas skälfvande oro.
«Jag vet icke, hvad det är,» sade Bengt, när han gick ensam med Truls, följande denne på väg hem, – och hans ansigte såg ut, som redes hans själ af en mara – «det är något hos våra flickor, som man inte kan få väck.
Det er något fruset, något bundet; de sitta inne med så mycket, men de kunna inte ge sig hän.