Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gelhaar som Anna, men fick till slut lof att lemna rollen åt fru Moe, då samtidigt fru Strandberg i hast åldrades från lilla Jenny till gamla Greta.
I år stod endast fröken Karlsohn qvar från denna rol-fördelning.
Allt annat var nytt.
Vid en jemförelse med Arnoldsons Brown 1880 har herr Lundmark fördelen af ungdom, vackert ansigte och smärt lif och reder sig äfven i spelet med en lätthet och humor, som gå upp mot Arnoldsons, hvilken till slut blef litet tung och farbroderligt genmtlich i denna rol på 20 år vid sina 50.
Den väl utbildade röst och den charmanta teknik hvar-med Arnoldson excellerade i cavatinan och folkvisan står naturligtvis ännu ej till unge hr Lundmarks förfogande.
Men man kan ju hoppas att förhållandet om en 15, 20 år skall blifva enahanda som föregångarens, om icke förr, ty godt och bildbart material föreligger hos hr L.
Hvad som nu tillsvidare ar det vigtigaste är att söka förmedla register-öfvergångame, hvilka lemna öfrigt att önska samt, att bringa det högre registret till större fasthet och bättre samklang med mellanregistret, som hos denne sångare är ganska hör-värdt, klart och kraftigt.
Der falsettoner förekomma i hr L: s sångnoter bör han tillsvidare undvika dem, det höga C nu t. ex. i tredje akten gjorde ej god effekt.
I tid bör hr L. deijemte börja söka böja sin röst, emedan af de partier, som synas komma att egna sig för hans naturel, många om ej alla fordra utbildad koloraturfardighet.
Klokt var det nu af honom att låta bli drillarne, då han ej än kan den konsten, men de skalor och trioler han var tvungen sjunga visade till fyllest att han behöfver mycken strupgymnastik innan hans passageverk kan nå den tydlighet, lätthet, ferm-het och elegans, hvarmed Arnoldson glänste i t. ex. Oberon.
Men hr L. är ung och inga skäl finnas att misströsta.
Lille hr Nilsson som Dickson hade också han en fruktansvärd föregångare i den godmodige hr Dahlgren.
Han redde sig dock ganska tappert, spelade så pultronesiskt man kunde önska, men sångpartiet ligger åt, särdeles i första akten, och här kunde hr N. genom sin stämmas svaghet och sitt enkla sångsätt ej ens tillfredsställa de billigaste fordringar.
Fröken Ek tycktes oss mer lyckad i denna opera comique än i de begge af Auber och Délibes, der hon senast uppträdt Den unga skotskan fick en passande yttre omklädnad i frk.
Eks vackra skepnad, spelrolen gafs med fin nyansering, ehuru talets konst hos frk.
Ek lider af röstens för höga uppressning, commune malum hos många af prof. Günthers elever.
Spel- och ännu mer sångsättet är dessutom för tungt för en komisk opera, inom hvilken sfer vederbörande verkligen ej skola äflas använda den talangfulla konstnärinnan, låt vara » att hon aldrig skämmer bort något », hvilket kan vara godt och väl, men ej tillfyllestgörande, då andra sångerskor finnas och frk.
Ek har sina roler, der frk.
Klemming fafångt sökt fördunkla henne, exempelvis Elsa eller Julia o. s. v.Fröken Karlsohn är deremot helt på sin plats som Jenny, spelade friskt och kokett, sjöng sin ballad rätt vackert, om ock mer expression behöfts.
Den lilla pikanta passagen om herden och herdinnan och grottan hade kanske skrämt frk.
K. att bli litet stel och ej snudda vid operett-sferen, men ännu stelare föredrog fru Moe detta nummer på Mose-backe Varieté, naturligtvis till den publikens grämelse.
Fru Ch.
Strmidberg sjöng förr Margarethas spinnvisa
— jag behöfver med hänvisning till Strandbergska succes-8ionsordningen derför nu ej säga hvem det var som denna repris sa fint och älskligt föredrog ofvannämnda oskattbara perla af den renaste smak, den hjertligaste naiveté, den skönaste poesi.
Herr Strömberg spelade Gavestons rol med förträfflig individualiseringskonst, något det bästa vi sett af denne dramatiskt begåfvade konstnär.
Skada attåtminstone vid reprisens première hr S. intonerade assdur-cantabilet i finalen så lågt, att när de öfriga rösterna sedan sällade sig till hans, kakofoni hotade uppstå.
Röstens sträfhet underhjelpte i denna rol karakteristiken.
Herr Orafström var ganska rolig som Mac-Irton, men hotade ett par gånger att sjunka till en annan sfer.
Orkestern spelade ouverturen med god hållning, de olika instrumenten, mellan hvilka a-dur — d-dur-temat delas, framförde sina principal-uppgifter rent och uttrycksfullt, tempi voro korrekta, mot slutet brukade Jules Daubé på Opéra-Comique något mer stringera vid den kromatiska uppgången, hvilket ju är rätt verksamt.
Mot krigsarians ackompagnement måste vi nedlägga vår sedvanliga protest, det gick väl an så länge melodien höll sig i f-dur, men vid invikningen i parallella moll-tonarten for riktigt den onde in i tutare och blåsare.
Godt och väl att krigsbuller skall symboliseras, men det är dock Georges Brown som har första stämman; anser hofkapellet att så icke är, kan ju hr Lundmark permitteras för en stund och vandra upp i sin klädloge, medan hofkapellet rasar ut
» La dame blanche » är som man vet fransmännens na-tionalopéra-comique och det engelska ämnet till trots anse de den unge löjtnanten, styckets hufvudkarakter, för inkarnationen af fransk soldatära, fransk esprit och älskvärdhet, franskt chevalereskt — galanteri.
När denna typ först kom upp, verkade den ock som svanesången från franska krigs-ärans skönaste tider, dâ France — la gloire — l ' empereur — eröfrade och beherskade en verld — så länge det räckte.
Ponchard var den forste tolken af det odödliga.
quel plaisir d ’ être soldat », och berömmes för röst och föredrag, som försonade med den lilla fyrkantiga figuren, Då Duprez en kort tid tillhörde Opéra-Comique, öfvertog han rolen, men gjorde här dock ej samma lycka som Roger, hvilken återigen på Stora Operan ej kunde mäta sig med Duprez; Tell Masset och Achard, tvenne tenorcelebriteter debuterade i denna rol på Opéra-Comique, för att ej tala om andra rangens sångare.
M: me Rigaut var den första Anna, en fin och intelligent sångerska, som först hade svårt att slå sig igenom men sedan blef mycket uppmärksammad för klangfull, egendomligt mjukt timberad röst och ett äkta franskt » fini » i sin sång.
Hon tillhörde ej länge teatern, hvilket deremot var fallet med den första Jenny, m: me Boulanger, en klar, något hård sopran med betydlig koloratur, som tvang Boildieu till några sirater i kurtis-duetten enkom för henne, samt begåfvad med en ojemförlig talang för » les servantes ».
Den vackra gumman Desbrosses sjöng Margarethas visa » med en fin konst, ärfd från teaterns äldre tider, då gumraroler gåfvos poetiskt, känslorikt, deliciöst », som en fransk biograf uttrycker sig, tenoristen Féréol hade Dickson, basisten Henri, Gaveston.
Som bekant har ingen opera gifvits så ofta på Opéra-Comiqne som La dame blanche, den har också aldrig varit nedlagd.
Den ges dock aldrig ensam utan med Grétoys Tableau parlant, Richard eller t. o. m. Maillats Dragons du Villars, särdeles vid ma-tineerna.
Också klagade 1827 en nedsablande kritiker att Hvita frun hos oss gåfves som » stort spektakel », då den egentligen borde ges som » tredje eller fjerde pjesen » (!
Detta tjusande tonverk skulle helt säkert också behöfva ett par pjeser till att utfylla aftonens program, om direktionen lyssnade till herr Halléns förslag att utesluta flera af de bästa musikstyckena till handingens snabbare ändalykt.
Vi hoppas dock direktionen är hr Hallén för slug.
Man kan ju vänta till dess — det Gud förbjude! — » Tristan und Isolde » med » Isoldens Liebeslied » och den milslånga liebes-duon tages upp.
För långrandig tysk svulst och kättjefull sensualism intet förbarmande, men pietet för praktblomman ur den franska glada sånggudinnans af gracer, löjen och araoriner rikt sirade blomstergård!
Ur Dagms Kr ' ônika.
25Att en svensk Opera-scen så mycket som möjligt odlar den inhemska operadiktningen är ett önskningsmål, som hr Nordqvist tyckes ha klart för sig, hvarför äfven är att hoppas att den nya svenska opera-comiquen » / Firenxe » snart kommer upp på repertoaren.
Tills vidare harhrNordqvist upptagit Hallströms » Den bergtagna », den enda svenska opera, som uppfyller omständigheternas kraf i nyss antydd rikt-ning.
Musiken i denna opera är ett talangens verk och har som sådant ñera angenäma sidor.
Men man bör ej höra den för ofta, den har ej nog friskhet och originalitet för att fängsla genom nya öfverraskande drag från den ena gången till den andra.
Den är snarare litet enformig och intetsägande, ehuru det måste erkännas att de ofta nog framskymtande Gounod- och Wagner-omskrifningarne äro af-fattade på ett sätt, som hedrar » kompositörens » fina smak och musikaliska omdömesförmåga.
I flera nyare tyska och franska operor finner man dessa förebilder efterapade på ett sätt som i ledighet, fyndighet och elegans långt understiga hr Hallström.
Hvad man med hånsyn till denna operas ämne skulle af musiken önskat vore en mer dristig och ursprunglig folkmusikstil å la Söderman, de nordiska anklangerna hos hr Hallström lida i denna opera af för mycken polering, för liten frihet och friskhet, de gifva intryck af folkvisor arrangerade för salongen, doften från skog och fjärd är för mycket bestänkt med eau de violette, » Hylodod » — fru Dufvas artificíela skogsluft — i bästa fall.
Och ändå är ofvanjordsmusiken i operan det bättre, den lyckade inledningen, julleken, den sköna » ottesången » o. s. v. Trollverlden har, trots reminiscenser från Gounods och Wagners skräckscener, ett skäligen tamt och tomt tycke, men som vi redan i en föregående revy analyserat denna sida af operan, lemna vi den nu i sitt värde och vända oss till de nya rolinnehafvarne.
Klcmming eger i sin nordiska apparition óch friska röst allt, som tarfvas för de båda första akterna, men dukade under för den svåra mimiska uppgiften i tredje aktens final.
Som äfven fröken Grabow — den erkänd t bästa » bergtagna », hr Hallström haft att fröjda sig åt — först hon fick rolen i den detaljen ej höll måttet, må man hoppas att frk.
Klemming med åren kan hjelpa upp detta.De dramatiska slitningarne i fjerde aktens duetter uttryckte hon ganska påtagligt och med rätt mycken verve, men den stora soloscenens kraf på vexlande nyanser, innerlighet och hängifvenhet försummades genom ett korrekt, men enformigt och föga hjertekändt sångföredrag.
I sista akten gaf frk.
Klemming prof på sin stundom ganska framstående dramatiska fart i föredraget, flera accenter fingo sin korrekta innebord, strofen om modrens död gjorde särskildt god verkan.
I rent dramatiskt hänseende har icke den unga sångerskan förlåtligt nog greppen tillräckligt i sin magt, att framställa en dödscen.
Må hon studera denna detalj, ty så ofta som hon aflider — Ingeborg, Margaretha, Julia etc. — är det väl alla skäl att söka ernå erforderlig virtuositet i — hr A. Strindberg skulle säga — » konsten att smakfullt dö ».
Hr Strandbergs begåfning ligger ej åt fru Hvassers.
» De er saa dämonisk, De, frue », som Björnson sade till den stora tragediennen.
Bergakungens rol bönfaller dock om litet demonik, att ej falla tillbaka i den välklingande fadd-het, hvarmed han utstyrts.
Trollets salongsromanser sjöng hr S. med vanlig röstcharme, men sökte blygsamt ej täfla med det ödmanska beundrade C8 i lock-arian.
Vi begagna tillfallet varna för nasal röstemission.
De sånglärare här i staden, som gilla och arrangera sådan, veta ej hvad de göra.
Tilgifven mig denna näsvishet en passant!
Hr Nygren och abboten voro putz weg ur operan, de hade tagit med sig diverse småplock, såsom andra aktens l: 8ta scen, Karks visa, bitar här och der samt den präktiga solistballetten i bergets sollenuitetssal.
Hvem som gaf Bergadrottningen erinrar jag mig ej, frk.
Wolf eller frk.
Jungstedt En ung skolgosse i vårt sällskap beskref för oss i förväg trollmajestätets toilett: » Och si jag gick in till venster, för jag trodde att der var ingång till — till — något — men då kom jag in i ett stort grannt rum med stiliga speglar och gentila möbler, der stod en fru klädd till brud i skär kjol och slöja och en mamsell ur baletten kom emot mig och » — Gossens mamma (vivace): » Albert far inte gå så der och snoka » — » Ja men mamma, det var inte deras afklädningsrum, för då så hade väl —. » » Sch, sch, min lille gosse. » — » Mamma, si der äf granna bruden.
— (Bergadrottningen, välkommen tillberget, du kungasalens ära!
) och — (rodnar) der tili ven-ster är (diminuendo) hon — som -- kom — --. »
Méhuls opera » Joseph i Egypten » öfversattes till svenska språket och var ämnad att gifvas 1817.
Men flera motigheter kommo i vägen.
För Jakob fans ingen lämplig sångare, sedan Karsten samma år dragit sig tillbaka.
Joseph och Benjamin skulle antagligen ha gifvits af C.
G. Lindström och Charlotte Frösslind, men Du Puy *, som var alls-mäktig vid Operan, fann sig ej kunna uppträda i denna
små franska operetter, der såi 0
annan Méhul, » Målaren och modellen », » De begge arrestan-terna » o. s. v., hvilka stycken vid denna tid hade fatt ny dragningskraft genom Henriette Widerberghs debuter som resp. Emilia och Clara, som satte hela Stockholms jeunesse dorée i eld och lågor » och man visste intet hvilket man mer skulle beundra, hennes sköna milda röst eller hennes ovanliga kroppsliga skönhet ».
Du Puy ville dessutom disponera teatern för tre operor, der han påräknade triumfer, Jean de Paris, Joconde och Figaro, hvilka också under de följande åren mycket riktigt uppfördes, ehuru tilltagande ålderdom ej gjorde triumferna så lysande som t. ex. under Lilla Matrosens glansdagar i början af seklet, då Du Puy tjusade och koketterade i den egentligen för ett fruntimmer skrifna titelrolen, i Paris kreerad af den tidens största operett-stjerna, Madame Scio.
» Joseph » låg sålunda nere i många år, ända till den musikaliske Foronis tid, då man dock ej vågade gifva arbetet som opera, utan som andra afdelning på en opera-konsert under namn af opera-oratorium.
Den tidens sångare och sångerskor måtte ha slagits om att få vara med i solopartierna, på annat sätt kan man ej förklara att två sångare eller sångerskor ansågos nödiga för hvart parti, såsom Olof Strandberg, hvilken sjöng Josephs aria och ensembler, under
* En sägen är att Du Puy, som imiterade Elleviou, stor operettsångare vid Opéra-Comique, när denna 1807 kreerat Joseph, ansåg sig 1817 böra göra detsamma, » men blef så raillierad med hänsyn till Poti-phars hustru, nödig chasteté m. m. att han blesserad intrigerade mot operanB apparition ».
opera, hvadan den kasseradesdet Julius Günther förbehållit sig största glansnumret, romansen och för öfrigt sjöng med i tenorstämraan i ensemblenumren.
Julie Berwald hade prenumererat på Benjamins romaner, men Louise Michal tillegnat sig E-dur-duetten o. s. v. Walin, De la Santa, Uddman m. fl.
sjöngo baspartierna, litet huller om buller, det hela aflöpte godt, så att man ett par år derefter sjöng om konserten och ändtligen 1856 kom sig för att gifva arbetet i dess ratta shick, som opera.
Herr Günther lemnade då sin » med vanlig konst » föredragna romans åt Olle Strandberg, som gaf » konsten » på båten, men med sin gudomliga stammas trollmakt och sitt konstlöst naturligt musikaliska föredrag gaf romansen en oerhörd popularitet och hela operan deijemte.
Partiet ansågs som skrifvet för honom, det hela verkade illusoriskt.
Benjamins yttre tog sig ej bra ut i Fredrika Andrés skepelse, men hon sjöng ädelt, som alltid, lemnade dock snart roleu åt Josephs fru, som tog sig ut som gosse, som man vet.
Walin som Jacob, Lundbergh som Simeon, Uddraan som Utobal supplementerade samlingen.
1867 tog Joseph-Strandberg afsked från scenen, hvarvid Jacob sjöngs af Sandström, som der var utmärkt i alla afseenden.
Strax derpå debuterade helt djerft hr Lundqvist i titelpartiet fortfarande med hr Uddman till intendent, tvenne för de från hungersnöden komna Israiliterna hugnande, lugnande och öfvertygande bevis på de Egyptiska köttgrytornas närande egenskaper.
Omsider öfvergick hr Lundqvist till den af hunger utmagrade, med ytterst dåligt samvete utrustade Simeon, men trots rösten gaf ny glans åt Gluck-arian lyckades hr L. ej, hvarken i yttre eller inre måtto.
Joseph hade då öfvertagits af hr Ödmann, som passade bra i rolen, för hvilken han dock €j intresserade sig, lika litet som frk.
Karlsohn för Benjamin.
Hr Lange alternerade med hr Håkanson, en fet Jacob, som jemte den fete Ruben-Dahl-gren, Simeon — Lundqvist m. fl.
nästan ingaf en dementi mot den heliga skrifts berättelser om hungersnöden, den de med eloquentia corporis maxima bortresonnerade på hädiskt manér.
Hade slikt skett i våra dar, kanske de feta uthungrade kananiterna blifvit satta på vatten och bröd för kroppslig hädelse mot Moses.
1889 års repris utvisade all nödig magerhet hos Israels barn, tyvärr också i rösterna.
Joseph och Utobal bevisade icke denna gång med sina kroppar Egypti lands kulinariskaförträfflighet Utobal måtte anses for någon sorts komiskt parti efter först buffon Carl Johan och sedan buffon Pelle fått det i uppdrag.
Eller är det för att göra föreställningen gemytligare att publikens ögon ibland skola fa hvila på en populär favorit, glad Bellmanssångare m. m.?
Hans majestäts » favorit gafs denna gång af hr Hagman, hvars utseende narrat vederbörande till denna rolplacering.
Detta var också det bästa af prestationen och något alldeles utomordentligt.
Josephs lifslefvande med sitt af Bibeln bekräftad Christus-tycke.
Spelet var också rätt bra, värdigt och ädelt, men ej nog genomarbetadt, t. ex. i andra aktens tältscen eller den svåra slutscenen.
Rösten passar ej att åskådliggöra Josephs milda, fridfulla sinnesverld.
Visserligen låg partiet bra för rösten, som tillsvidare rör sig ledigast i mellanregistret, men karakteren, klangen, sångsättet passade alldeles icke for Méhuls musik, och musiken är det vigtigaste i en opera, låt vara att den i detta verk ledsamt nog ej fatt större plats, som t ex. för igenkänningsscenen, som i toner skulle blifvit något helt annat än nu, en liten tragediscen, spelad af operister.
Hr Max Strandberg skulle säkert kunna upptaga sin fars mantel i denna rol och låta höra romansen, som den bör låta och bör sjungas.
Hr Lundqvist har på sin rundresa kring denra opera nu kommit till Jacobs rol och der bör han stanna tycks det.
Apparitionens grundlighet märkes ej i följd af lycklig kostymering, maskei ingen är ypperlig, den vördige, silfver-hårade, sidskäggige patriarken upp i dagen.
Upphöjd godhet och mildhet klinga tillmötes både i tal och sång, begge hållna med stor kraft och värme.
Som utmärkta momenter må nämnas det storartade utförandet af den väldiga Jehova-hymnen, förbannelsen, det genomädla föredraget af duetten med Benjamin o. s. v., det hela en förträfflig konstprodukt, till hvilken hr L. hjertligen må lyckönskas.
En konstnärinna — fru Edling t. ex. — behöfs för Benjamins sköna men fordrande rol, de unga friska röster, som nu debuterat deri, ha lånat musiken mycken ungdomlig välklang, men brustit i ädel klassisk anda, i fint musikaliskt och konstförfaret föredrag, helt förlåtligt, naturligtvis.
I yttre afseende ha de passat rätt bra och äfven spelat spelrolen med goda bemödanden, som förtjena loford.
Detta gör i hög grad hr Linden för sin Simeon, somlemnar ett nytt, särdeles glädjande bevis på hr L: s ovanliga dramatiska framsteg.
Oafsedt ett par ställen, der hr L. ej riktigt i en hast kom upp på koturnen från småpratet mellan kulisserna, egde hans tal illusorisk lyftning, värme och kraft, de oupphörliga utbrotten af förtviflan, så svåra och tröttsamma de än voro, gåfvos med all den sydländska furia, som de kräfva och äfven for de mildare dagrarne hade hr L. hittat synnerligen vackra och rörande färgskiftningar.
Sutte blott litet mer af pappa Jacobi röst i sonen Simeons strupe.
Bristen på röstmedel i arian uppvägdes dock nästan af det uttrycksfulla ej långt ifrån gripande spel, hr L. der-under utvecklade.
Apparitionen var förträfflig, det lönar sig stundom att förvandla sin » stiliga » Stockholms-apparition, då man derigenom vinner så vackra resultat hvad sann konst beträffar.
Att hr L. ej kunnat ge en riktig Don Juan (i likhet med så måoga före honom) har han nu försonat med denne ypperlige Simeon och denne ypperlige — Anders Person.
Bröderna skötte sig godt, hr Willmans Naphtali var nu tenorist, ty det är ju tenor som hr Rundberg sjunger.
I gengäld var lille tenoren Ruben — Dahlgren förvandlad till ståtlige basisten Ruben — Sellergren.
Som Levi var hr Strömberg på sin plats, då man erinrar sig hr Strömbergs levitiskt-presterliga verksamhet i Trollflöjten, Cora och Alonso, Romeo och Julia m. m.
Sist och vackrast förekom unge Asser, hr Malmsjö.
Uppsättningen, kostymerna, ljuseffekterna m. m. voro utmärkta.
Damkören med sina harpor (i orkestern) gick skönklingande, orkestern spelade väl, hvilket är regel, och ackompagnerade bra, hvilket är undantag.
Från en af radernas korridorer (efter en repr.
af » Joseph » och » Djamileh »):
— Fy, fy, jag säjer det, att di inte har mer aktning for Guds ord.
Står det inte der kanske att Joseph sprang och lät manteln qvar.
Och här i Qerde akten, sedan han först visat bort otäckan, och sen han också stått emot hennes lättfardiga dans, så går han te sistens bort med Potiphars hustru — isch!
— Nej men gumman min, det var Djamileh, vet ja ’!
— Ja försvara ’ na du, Pihlgren, det vore så likt dig.Bryr jag mig om hvad tossan hette, att det var Potiphar » hustru, och att di understår sig te förändra Guds uppenbarade ord, det är nog for mej, inte på länge far du mej hit, Pihlgren, så mycket du vet, och 10 öre ska di ha for di hänger en kappa på en krok — ogudaktigt, allt i hop, syndigt, hvart tar du vägen, Pihlgren?
Kungl.
Operans senaste program är när detta skrifves » Alphyddan » och ^Regimentets dotter », ett lyckligt grepp i fjerdingen.
I dessa operor försöka fruarna Edling och Strandberg att ersätta den nyss afgångna fru Charlotte, men ingendera med afgjord lycka, icke ens fru Vilhelmina.
Fru E: 8 sköna röst är för stor för denna musikgenre, den faller sig litet tung för den tillspetsade kuplett-stilen, hvartill kommer att hennes, föredrag är för bredt, annars som man vet en ovärderlig förtjenst hos sångerskan.
I spelet borde hon mer söka attrapera fru C. Strandbergs mjuka, nyanserade spelsätt, i stället kom det nu in något forceradt, som i fransk operett af äldre datum ej passar i stycke.
Vissa finesser i tal- och sångdialog, som den förra traditionsmessigt representerade, kan man ej begära af den senare, som i alla fall var en ganska nätt liten Betti och hvars präktiga röst i ensemblenumren gjorde kraftig verkau.
Daniel — Hr Nilson har äfven i denna rol svåra föregångare.
1 spelet reder han sig dock mycket erkän-nansvärdt, pultroner tycks vara hans gebit, men sången lemnar äfven i denna operett mycket att önska.
Sämst gick entréarian, hvars behag alldeles förflyktigas, tempi tyckes oss här ej heller favorabla.
Det första orkestern höjer rösten drunkna hr N; s små toner och orkestern har rätt spela forte
— till en viss grad.
Hr N: s röst är för liten för Operan, det är saken.
Kan den upphjelpas, bör det ske snart, ty i dramatiskt afseende är denne yngling onekligen en acqvi-sition för teatern, särdeles sedan hr Dahlgren slutat.
Max togs af hr Nygren för högtidligt.
Man såg icke det bittersta till den fmtlige, godmodige och välvillige brodern, man märkte ej att hans uppförande i styckets förra hälft är komedi med det unga paret Den laga orkester-stämningen är gynsam för hr N: s sång i arian, som dockbör hållas i flera skiftningar, ljusare framför allt.
Det inbundna i tonbildningen hindrar i dessa partier, en viss tjockhet i ljudet också, föredraget lämpar sig bättre för den stora operan.
Hvilken skada att ej hr Janzon har helt qvar sin röst, han skulle ha gifvit en fulländad prestation utan tvif vel!
Vid abonnementsrepresentationen d.
11 slarfvades betydligt med dialogen i operetten, flera roliga småsaker ute-lemnades utan vidare.
Afven i Donizettis opera lät en och annan dylikt komma sig till last.
Den nya Regimentets dotter är frk.
Klemming, ja hon är frk Klemming, om frk Klemming vore regimentets dotter, hade det varit bättre.
Det fattas käckhet, lif och illusion i frk Klemmings omsorgsfullt studerade spél.
Hon bör mera släppa sig lös, hon behöfver ej vara rädd att träda qvinligheten för när genom ett plus af frisk omedelbar kläm.
Hennes stämma lämpar sig emellertid bättre än frk.
Eks för taldialog och särskildt vid premiéren fick hon fram många drag ur den pikanta dialogen ganska hurtigt och naturligt.