Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hon tänkte, att hon snarast skulle stilla gengångaren genom att hålla all ånger fjärran från sig.
Men nu öppnades stugdörren, och Tönne kom ut till henne.
»Jofrid,» sade han, »det är inne i stugan nu.
Det kom fram och klappade på sängkanten och väckte mig.
Hvad skola vi göra, Jofrid?»
»Barnet är ju dödt,» sade Jofrid.
»Du vet, att det ligger djupt under jord.
Detta allt är blott drömmar och inbillningar.»
Hon talade hårdt och afvisande, ty hon fruktade, att Tönne i denna sak skulle vara för blödig och därmed vålla dem olycka.
»Vi måste ha slut på detta,» sade Tönne.
Jofrid skrattade hemskt.
»Hvad vill du göra?
Gud har sändt det öfver oss.
Kunde han ej hållit barnet vid lif, om han velat.
Han ville det ej, och nu förföljer han oss för dess död.
Säg mig med hvad rätt han förföljer oss?»
Hon hämtade sina ord från den gamle stenkämpen, som satt mörk och hård på sin hög.
Det var som om han ingifvit henne allt hon svarade Tönne.
»Vi måste erkänna, att vi vanvårdat barnet, och göra bot,» sade Tönne.
»Aldrig vill jag lida för hvad som ej är mitt fel,» sade Jofrid. »Hvem ville, att barnet skulle dö?
Ej jag, ej jag.
Hvad vill du väl göra för slags bot?
Vill du gissla dig eller fasta, som munkarna göra?
Jag menar du kan behöfva dina krafter för arbetet.»
»Jag har redan pröfvat med gisslande,» sade Tönne.
»Det båtar till intet.»
»Ser du där,» sade hon och skrattade åter.
»Det skall annat till,» fortfor Tönne med ihärdig beslutsamhet.
»Vi måste bekänna.»
»Hvad vill du säga Gud, som han ej vet,» hånade Jofrid. »Styr ej han dina tankar, Tönne?
Hvad vill du säga honom?»
Hon fann nu, att Tönne var dum och envis.
Så hade hon funnit honom i början af deras bekantskap, men sedan hade hon ej tänkt därpå, utan hållit af honom för hans goda hjärtelag.
»Vi skola bekänna för fadern, Jofrid, och bjuda honom böter.»
»Hvad vill du bjuda honom?» frågade hon.
»Stugan och getterna.»
»Helt visst fordrar han full mansbot för sin ende son.
Den gäldas ej med allt hvad vi äga.»
»Vi vilja ge oss själfva som trälar i hans våld, om han ej nöjer sig med mindre.»
Vid dessa ord greps Jofrid af kall förtviflan, och hon hatade Tönne ur djupet af sin själ.
Allt, som hon skulle förlora, framstod så klart för henne.
Friheten, för hvilken förfäderna vågat lifvet, stugan, välståndet, hedern och lyckan.
»Märk mina ord, Tönne,» sade hon hest, halfkväfd af smärta, »att hvad dag du gör något sådant blir min dödsdag.»
Sedan vardt intet mer ord växladt mellan dem, men de sutto kvar på dörrstenen, tills dagen kom.
Ingen fann ett ord för att blidka och förlika.
De kände båda fruktan och förakt för hvarandra.
Den ene mätte den andre med sin vredes mått, och de funno hvarandra trångbröstade och onda.
Efter den natten kunde Jofrid ej afhålla sig från att låta Tönne känna, att han var henne underlägsen.
Hon lät honom i främmandes närvaro förstå, att han var enfaldig, och hjälpte honom vid arbetet så, att han måste tänka på hur stark hon var.
Hon ville synbarligen fråntaga honom husbondeväldet.
Stundom låtsade hon sig vara mycket glad för att förströ honom och hindra honom från grubbel.
Han hade icke gjort något för att sätta sin plan i verket, men hon trodde ej, att han uppgifvit den.
Under denna tid blef Tönne mer och mer densamme som före sitt giftermål.
Han blef mager och blek, ordfattig och trögtänkt.
Jofrids förtviflan blef för hvarje dag allt större, ty det var, som om nu allting skulle tagas ifrån henne.
Hon fick dock tillbaka sin kärlek för Tönne, då hon såg honom olycklig.
»Hvad är mig alltsammans värdt, om Tönne fördärfvas?» tänkte hon.
»Det är bättre att gå i träldom med honom än att se honom dö som fri.»
Jofrid kunde dock ej med ens bestämma sig för att lyda Tönne.
Hon stred en lång och svår kamp.
Men en morgon vaknade hon ovanligt lugn och blid till sinnes.
Då tyckte hon, att nu skulle hon kunna göra hvad han fordrade.
Och hon väckte honom, sägande, att det nu fick bli som han ville.
Blott denna enda dag skulle han unna henne, så att hon finge säga farväl till allt sitt.
Hela förmiddagen gick hon omkring sällsamt blid.
Hon fick lätt tårarna i ögonen, liksom en den där säger farväl.
Ljungmon stod vacker för hennes skull denna dag, tyckte hon.
Frosten hade gått öfver den, blommorna voro borta, och hela fältet hade öfvergått i brunt.
Men då höstdagens sol lät sina sneda strålar glida däröfver, var det, som om ljungen åter glödde röd.
Och hon mindes den dag, då hon första gången såg Tönne.
Hon önskade, att hon skulle få se den gamle kungen än en gång, ty han hade varit med om att skapa hennes lycka.
Hon hade varit allvarsamt rädd för honom på sista tiden.
Det var, som om han lurat efter att gripa henne.
Men nu kunde han ej mer få makt öfver henne, menade hon.
Hon skulle passa på att se efter honom mot natten, då det blef månsken.
Det hände vid middagstiden, att ett par kringvandrande spelmän kommo dragande förbi.
Då fick Jofrid den tanken att bedja dem stanna i hennes hem hela eftermiddagen, ty nu ville hon hålla gille.
Tönne måste skyndsamligen gå till hennes föräldrar och bedja dem komma.
Sedan lupo hennes små syskon vidare nedåt bygden efter gäster.
Snart var mycket folk församladt.
Lustigheten blef stor.
Tönne höll sig undan i ett hörn af stugan, som han hade för vana, då där kom främmande, men Jofrid var nära nog vild i sin munterhet.
Med gäll röst anförde hon danslekarna och var ifrig att bjuda gästerna det skummande ölet.
Trångt var det i stugan, men spelmännen voro flinka, och dansen gick med lif och lust.
Det blef kväfvande varmt därinne.
Dörren slogs upp, och med ens såg Jofrid, att natten var kommen och månen uppstigen.
Då gick hon ut i stugdörren och såg ut i månskenets hvita värld.
Det hade fallit stark dagg.
Hela ljungfältet var hvitt af att månljuset speglade sig i de täta droppar, som samlat sig på alla kvistar.
Den korta mossan, som växte rundt om på hällar och stenar, var redan frusen och rimbeklädd.
Jofrid steg ned på den, behagligt sviktande var den att träda på.
Hon gick ett par steg på gångstigen, som ledde nedåt bygden, liksom ville hon pröfva hur det kunde kännas att gå där.
Tönne och hon skulle nästa dag vandra där hand i hand för att gå den tyngsta vanära till mötes.
Ty hur än mötet med bonden skulle aflöpa, hvad han toge och hvad han läte dem behålla, för visso skulle vanäran bli deras lott.
De, som denna kväll ägde en god stuga och många vänner, skulle nästa dag afskys af alla, kanske skulle de äfven vara plundrade på allt hvad de förvärfvat, kanske till och med vara ärelösa trälar.
Hon sade till sig själf: »Detta är dödens väg.»
Och nu kunde hon ej fatta huru hon skulle få kraft att vandra den.
Det förekom henne, som om hon vore af sten, ett tungt stenbeläte liksom gamle kung Atle.
Fastän hon lefde, kände hon, som om hon ej skulle mäkta lyfta sina tunga stenlemmar för att gå denna väg.
Hon vände sina ögon mot kungahögen och såg tydligt den gamle kämpen sitta där.
Men i denna natt var han smyckad som till fest.
Han bar ej mer den gråa mossgrodda stenskruden, utan hvitt, speglande silfver.
Nu bar han åter en krona af strålar, som då hon första gången såg honom, men denna var hvit.
Och hvita lyste bröstplåt och armring, glittrande hvita voro svärdfäste och sköld.
Han satt och betraktade henne med tyst likgiltighet.
Det sällsamt outgrundliga, som finnes hos stora stenansikten, hade nu sänkt sig öfver honom.
Där satt han dunkel och mäktig, och Jofrid hade en svag, oklar föreställning om, att han var en bild af något, som fanns inom henne och inom alla människor, af något, som var graflagdt i fjärran sekler, höljdt af många stenar och dock ej dödt.
Hon såg honom, den gamle kungen, sitta midt inne i människohjärtat.
Öfver dess ofruktbara fält bredde han sin vida kungamantel.
Där dansade njutningslusten, där jublade praktbegäret.
Han var den store stenkämpen, som såg nöd och armod vandra förbi, utan att hans stenhjärta rördes.
»Gudarna vilja det så,» sade han.
Han var den starke stenmannen, som kunde bära på oförsonad synd utan att svikta.
Alltid sade han: »Hvarför sörja öfver det du gjort, tvingad af de odödliga?»
Jofrids bröst höjde sig under en suck, djup som en snyftning.
Det var en aning inom henne, som hon ej kunde reda, en aning om, att hon borde kämpa med stenmannen, om hon skulle bli lycklig.
Men på samma gång kände hon sig så hjälplöst svag.
Hennes obotfärdighet och stenkämpen ute på heden tycktes henne vara en och samma sak, och kunde hon ej besegra den förra, så skulle den senare på ett eller annat sätt få makt öfver henne.
Såg hon åter mot stugan, där bonaderna lyste uppe under takbjälkarna, där spelmännen spredo lustighet och allt hon älskade fanns, så kände hon, att hon ej kunde gå till träldom.
Ej ens för Tönnes skull kunde hon det.
Hon såg hans bleka ansikte inne i stugan, och hon frågade sig med sammankrympande hjärta om han var värd, att hon offrade allt för hans skull.
Men inne i stugan hade folket ställt upp sig till långdans.
De ordnade sig i en lång rad, togo hvarandra vid handen, och med en vild, stark ungersven i spetsen rusade de framåt i yrande fart.
Anföraren drog dem genom den öppna dörren ut på den månskensglittrande ljungmon.
De stormade förbi Jofrid, flämtande och vilda, snafvande mot stenar, stupande i ljungen, slående vida ringar rundt om stugan, görande vilda svängar omkring stenkumlen.
Den sista i räckan ropade åt Jofrid och sträckte handen åt henne.
Hon fattade den och sprang med.
Dans var det ej, blott ett ursinnigt framstormande, men det var glädje däri, lifslust och öfverdåd.
Svängarna togos allt djärfvare, ropen ljödo högre, skrattet blef alltmer stormande.
Från kummel till kummel, där de lågo spridda öfver heden, slingrade sig raden af dansande.
Den, som stupade i de häftiga svängarna, rycktes upp, den långsamme drefs framåt, spelmännen stodo i stugdörren och eldade upp yrseln.
Ingen tid var att hvila, att tänka, att se sig för.
Dansen gick med allt galnare fart öfver sviktande mossa och glatta hällar.
Under allt detta kände Jofrid allt tydligare, att hon ville behålla friheten, att hon ville dö hellre än förlora den.
Hon märkte, att hon ej förmådde följa Tönne.
Hon tänkte på att fly, på att ila bort i skogen och aldrig komma åter.
Omkring alla högar hade de nu kretsat utom kring kung Atles.
Jofrid såg, att det nu bar upp mot denna, och hon höll sina ögon skarpt fästa på högmannen.
Då såg hon hur hans jättearmar sträcktes efter de framstormande.
Hon skrek högt, men gapskratt svarade henne.
Hon ville stanna, men en stark näfve ryckte henne framåt.
Hon såg honom gripa efter de förbiilande, men så snabba voro de, att de tunga armarna ej kunde nå någon af dem.
Det var henne ofattligt, att ingen såg honom.
Men dödsångest kom öfver henne.
Hon tänkte, att henne skulle han nå.
Det var henne han lurat efter i många år.
Med de andra var det blott lek.
Det var henne han nu ändtligen skulle bemäktiga sig.
Det blef hennes tur att ila fram förbi kung Atle.
Hon såg hur han reste sig och krökte sig till språng för att göra allvar af saken och fånga henne.
I denna yttersta nöd kände hon, att kunde hon blott besluta sig att gå morgondagens vandring, så skulle han ej hafva makt att fånga henne, men hon kunde ej. – Hon kom sist, och för henne blefvo svängningarna så häftiga, att hon mera släpades och rycktes fram än själf sprang, och hon hade svårt för att ej falla omkull.
Och fast hon kom i den starkaste fart, var den gamle kämpen henne för snabb.
De tunga armarna sänkte sig öfver henne, stenhänderna grepo henne, hon drogs intill det med silfverblankt harnesk klädda bröstet.
Dödsångesten lade sig allt tätare öfver henne, men hon visste ännu i det sista, att det var därför att hon ej kunnat besegra stenkonungen i sitt eget hjärta, som Atle blef henne öfvermäktig.
Det blef slut med dans och lustighet.
Jofrid låg döende.
Hon hade i loppets häftighet slungats mot kungahögen och fått dråpslaget mot dess stenar.
DE FÅGELFRIE.
En bonde, som mördat en munk, flydde till skogs och dömdes fredlös.
Han fann före sig i vildmarken en annan fredlös man, en fiskare från de yttersta skären, som blifvit anklagad för att ha stulit ett sillnät.
Dessa båda slogo sig samman, bodde i en jordkula, satte ut snaror, skäftade pilar, bakade bröd på en gråstenshäll och vakade öfver hvarandras lif.
Bonden gick aldrig ur skogen, men fiskaren, som ej begått ett så afskyvärdt brott, lade stundom öfver skuldran bördor af fällda djur och smög sig ned bland människorna.
Då fick han i utbyte mot svart tjäder och blåglänsande orre, mot långörad hare och finlemmadt rådjur mjölk och smör, pilspetsar och kläder.
Detta satte de fredlöse i stånd att uppehålla lifvet.
Kulan, där de bodde, var gräfd i en backsluttning.
Breda hällar och taggiga slånbuskar skyddade ingången.
På taket stod en risig gran.
Vid dess rot var jordkulans vindfång.
Den uppstigande röken silades genom trädets täta, barrfyllda grenar och försvann omärklig i rymden.
Männen brukade färdas till och från sin bostad, vadande i skogsbäcken, som sprang upp under bergssluttningen.
Ingen sökte de fredlöses spår under det lustigt porlande vattnet.
I förstone blefvo de jagade som vilddjur.
Bönderna samlades som till skall på björn eller varg.
Skogen omringades af bågskyttar.
Spjutbärare gingo in där och lämnade ingen mörk klyfta, intet risigt snår outforskade.
Medan det larmande drefvet gick fram öfver skogen, lågo de fredlöse i sin mörka håla, andlöst lyssnande, flämtande af förfäran.
Härmed höll fiskaren ut en hel dag, men han, som mördat, jagades af outhärdlig ångest ut i det fria, där han kunde se sin fiende.
Då blef han upptäckt och jagad, men detta tycktes honom sjufaldt bättre än att ligga stilla i maktlös overksamhet.
Han flydde undan sina jägare, åkte utför bråddjup, hoppade öfver strömmar, klättrade uppåt lodräta bergväggar.
All fördold kraft och färdighet inom honom framlockades af farans eggelse.
Hans kropp blef spänstig som en stålfjäder, foten sprang ej miste, handen släppte ej fäste, öga och öra uppfattade dubbelt så skarpt som fordom.
Han förstod hvad löfven hviskade och stenarna varnade.
Då han klättrat öfver en brant, vände han sig mot förföljarna, sändande dem speglosor i bitande rim.
Då de hvinande spjuten hväste, grep han dem blixtsnabbt och sände dem ned mot fienderna.
Då han trängde fram mellan piskande grenar, sjöng någon inom honom en äredikt om hans färd.
Där löpte den kala bergsryggen fram genom skogen, och ensam på dess brant stod den skyhöga furan.
Den brunröda stammen var bar, men i den grenrika toppen vaggade roffågelnästet.
Så öfverdådigt modig var nu den flyende, att han steg dit upp, medan förföljarna sökte honom på de skogiga sluttningarna.
Där satt han, vridande nacken af hökungarna, medan jakten drog fram djupt under honom.
Hökhane och hökhona sköto hämndlystna ned mot röfvaren.
De fladdrade framför hans ansikte, de riktade näbbarna mot hans ögon, slogo honom med vingarna och klöste med klorna upp blodstrimmor i hans väderbitna hud.
Han kämpade skrattande mot dem.
Stående upprätt i det sviktande nästet, högg han efter dem med sin hvassa knif och glömde i lekens lust lifsfaran och förföljarna.
Då han fick tid att se efter dessa, hade de dragit åt annat håll.
Ingen hade tänkt på att söka jaktbytet på den kala bergsryggen.
Ingen hade lyft ögonen mot skyarna för att se honom öfva pojkstreck och sömngångarbragder, medan hans lif var i den yttersta nöd.
Mannen skalf till, då han fann sig räddad.
Med darrande händer grep han efter stöd, hisnande mätte han den höjd, dit han klättrat.
Och stönande af ängslan att falla, rädd för fåglarna, rädd för att bli sedd, rädd för allt, gled han utför stammen.
Han lade sig ned på berget för att ej synas och släpade sig fram öfver dess hällar, tills småskogen skylde honom.
Då gömde han sig under unggranarnas hoptrasslade grenar.
Svag och maktlös sjönk han ned på mossan.
En ensam man skulle kunnat fånga honom.
Tord var fiskarens namn.
Han var ej mer än sexton år gammal, men stark och djärf.
Han hade redan lefvat ett år i skogen.
Bonden hette Berg, med tillnamnet Rese.
Han var den längste och starkaste man, som fanns i häradet, och därtill skön och välväxt.
Han var bred öfver skuldrorna och smärt om lifvet.
Hans händer voro så välbildade, som om han aldrig pröfvat på hårdt arbete.
Håret var brunt och ansiktet ljuslett.
Sedan han vistats någon tid i skogen, fick han i allt ett fruktansvärdare utseende än förr.
Hans blickar blefvo hvassa, ögonbrynen växte buskiga, och de muskler, som rynkade dem, lågo fingertjocka framme vid näsroten.
Det framträdde tydligare än förr hur den öfre delen af hans atletpanna sköt ut öfver den nedre.
Läpparna slötos nu fastare än fordom, hela ansiktet blef magrare, gropen vid tinningen blef mycket djup, och de väldiga käkbenen framträdde märkbarare.
Hans kropp blef mindre fyllig, men dess muskler knöto sig järnhårda.
Håret grånade hastigt.
Denne man kunde den unge Tord ej se sig mätt på.
Något så skönt och väldigt hade han aldrig förr skådat.
För hans inbillning stod han hög som skogen, stark som bränningen.
Han tjänade honom som en husbonde och dyrkade honom som en gud.
Det föll sig naturligt, att Tord skulle bära jaktspjuten, släpa hem villebrådet, hämta vatten och göra upp eld.
Berg Rese mottog alla hans tjänster, men sade honom nästan aldrig ett vänligt ord.
Han föraktade honom, därför att han var en tjuf.
De fredlöse förde ej ett röfvare- eller stigmanslif, utan närde sig af jakt och fiske.
Om ej Berg Rese mördat en helig man, skulle bönderna snart upphört att förfölja honom och lämnat honom i fred uppe bland fjällen.
Men nu fruktade de stor ofärd för bygden, därför att den, som burit händer på Guds tjänare, ännu gick ostraffad.
Då Tord kom ned till dalen med villebråd, bjödo de honom stora ägodelar och förlåtelse för hans eget brott, om han ville visa dem vägen till Berg Reses håla, så att de skulle kunna taga denne, medan han sof.
Men gossen nekade alltid, och om någon ville smyga efter honom uppåt skogen, förde han denne så slugt på villospår, att han uppgaf förföljandet.
En gång sporde honom Berg, om ej bönderna ville locka honom till förräderi, och då han hörde hvad de bjödo honom i lön, sade han hånfullt, att Tord vore dum, som ej antoge ett sådant tillbud.
Tord såg då upp på honom med en blick, hvars make Berg Rese aldrig förr sett.
Ej hade någon fager kvinna i hans ungdom, ej hade hans hustru eller barn sett så på honom.
»Du är min herre, min själfvalde härskare,» sade blicken.
»Vet då, att du får slå mig och skymfa mig hur du vill.
Jag är ändock trogen.»
Berg Rese gaf sedan mera akt på gossen och märkte, att han var modig att handla, men blyg att tala.
För döden hade han ingen fasa.
Då sjöarna nyss frusit, eller då kärren stodo som farligast om våren, då gungflyen doldes under rikt blommande ängsull och hjortron, tog han helst sin väg öfver dessa.
Det syntes vara ett behof för honom att utsätta sig för faror liksom till ersättning för de stormar och fasor på hafvet, som han ej mer hade att möta.
Om natten var han rädd i skogen, och äfven midt på dagen kunde de mörkaste snåren eller en kullvräkt furas vidt utsträckta rötter skrämma honom.
Men då Berg Rese frågade honom om detta, var han för blyg att ens svara.
Tord brukade ej sofva på den långt framme i kulan nära elden uppförda sängplatsen, som gjordes mjuk af mossa och varm af fällar, utan han kröp hvar natt, sedan Berg somnat, fram till ingången och låg där på en stenhäll.
Berg upptäckte detta, och fastän han väl förstod skälet, frågade han hvad det skulle betyda.
Tord förklarade det ej för honom.
För att slippa frågor låg han ej vid dörren på två nätter, men sedan återtog han vaktposten.
En natt, då yrsnön rök omkring skogstopparna och hvirflade in i de mest stormtäta snår, sökte sig de yrande snöfjunen in i de fredlöses kula.
Tord, som låg strax inom den af hällar stängda ingången, var, då han vaknade om morgonen, nedbäddad under en smältande drifva.
Några dagar senare blef han sjuk.
Lungorna hväste, och då de vidgade sig för att intaga luft, erfor han sönderslitande smärtor.
Han höll sig uppe så länge krafterna räckte, men då han en kväll lutade sig ned för att blåsa på elden, föll han omkull och blef liggande.
Berg Rese kom fram till honom och bad honom gå till sin bädd.
Tord stönade af smärta och mäktade ej resa sig.
Berg stack då armarna under honom och lyfte honom dit.
Men han kände det, som om han tagit i en slemmig orm, han hade på tungan en smak, som om han ätit det oheliga hästköttet, så ledt var det för honom att röra vid denne usle tjuf.
Han lade sin egen stora björnfäll öfver honom och gaf honom vatten, mer kunde han ej göra.
Det blef ej heller farligt.
Tord blef snart frisk.
Men därigenom att Berg måst göra hans sysslor och vara hans tjänare, hade de kommit hvarandra närmare.
Tord vågade tala till honom, då han om kvällarna satt och slöjdade pilskaft inne i kulan.
»Du är af god ätt, Berg,» sade Tord.
»De rikaste i dalen äro dina fränder.
Dina ättmän hafva tjänat hos konungar och stridt i deras sköldborg.»
»Oftast ha de kämpat i upprorsflockarna och gjort konungarna all skada,» genmälde Berg Rese.
»Dina fäder gjorde stora gillen om julen, och så gjorde också du, då du satt på din gård.
Hundrade män och kvinnor kunde finna bänkplatser i din stora stuga, som var byggd redan innan Sankt Olof döpte här i Viken.
Du ägde gammaldags silfverkärl och stora dryckeshorn, som gingo från man till man, fyllda med mjöd.»
Åter måste Berg Rese se på gossen.
Han satt uppe, med benen hängande utom bädden och hufvudet hvilande mot händerna, med hvilka han på samma gång höll undan den vilda hårmassan, som ville ramla ned öfver hans ögon.
Ansiktet hade blifvit blekt och fint under sjukdomens härjning.
I ögonen lyste ännu febern.
Han smålog åt de bilder han framtrollade för sig: åt den smyckade stugan, åt silfverkärlen, åt de festklädda gästerna och åt Berg Rese, sittande i högsätet i sina fäders sal.
Bonden tänkte, att ingen ännusett på honom med sådana af beundran lysande ögon, eller funnit honom så härlig, iförd festkläderna, som gossen där fann honom i den slitna skinndräkten.
Han blef både rörd och retad.
Denne usle tjuf hade ingen rätt att beundra honom.
»Gafs det då inga gillen i ditt hem?» sporde han.
Tord skrattade.
»Där ute på skäret, hos far och mor!
Far är ju vrakplundrare och mor är en häxa.
Till oss vill ingen komma.»
»Är mor din en häxa?»
»Det är hon,» svarade Tord alldeles obesvärad.
»I stormigt väder rider hon på en säl ut mot de skepp, som störtvågorna spola öfver, och de, som då vräkas i hafvet, bli hennes.»
»Hvad skall hon med dem?» frågade Berg.
»Å, en häxa behöfver alltid lik.
Hon kokar väl salfvor af dem, eller kanske hon äter dem.
I månskensnätter sitter hon ute i bränningen, där den går som hvitast, och skummet sprutar öfver henne.
De säga, att hon sitter och letar efter förlista barns fingrar och ögon.»
»Det där är styggt,» sade Berg.
Gossen svarade med oändlig tillförsikt: »Det vore styggt för andra, men inte för häxor.
De måste göra så.»
Rese fann, att här stötte han på ett nytt sätt att betrakta världen och tingen.
»Måste också tjufvar stjäla, liksom häxor måste trolla?» frågade han skarpt.
»Ja visst,» svarade gossen, »hvar och en måste göra hvad han är bestämd till.»
Men så tillade han med ett inbundet leende.
»Det finns också tjufvar, som aldrig stulit.»
»Säg du ut hvad du menar,» sade Berg.
Gossen fortfor med sitt hemlighetsfulla leende, stolt öfver att vara en olöslig gåta.
»Det är som att tala om fåglar, som ej flyga, det att tala om tjufvar, som ej stjäla.»
Berg Rese gjorde sig dum för att få veta något.
»Ingen kan väl kallas för tjuf utan att ha stulit,» sade han.
»Nenej men,» sade gossen och knep ihop munnen som för att hålla orden instängda.
»Än om någon hade en far, som stule,» framkastade han om en stund.
»Gods och gård ärfver man,» gentog Berg Rese, »men tjufnamn bär ingen, som ej själf förvärfvat det.»
Tord skrattade stilla.
»Än om någon har en mor, som tigger och ber en att ta fars brott på sig.
Än om en så lurar bödeln på hans arbete och flyr till skogs.
Än om någon blir dömd fredlös för ett fisknäts skull, som han aldrig sett.»
Berg Rese slog knytnäfven i stenbordet.
Han var vred.
Där hade denne fagre ungersven gått och kastat bort hela sitt lif.
Ej kärlek, ej ägodelar, ej anseende bland män kunde han vinna efter detta.
Den usla omsorgen om mat och kläder var allt, som återstod honom.
Och den dåren hade låtit honom, Berg Rese, gå här och förakta en oskyldig.