Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man ser tydligare än hos andre som utföra samma roll huru den arme •mannen lider ej blott genom att tro sin kärlek försmådd, då han likväl vet, huru sant och uppriktigt han älskar, utan ock genom den skyinf som Desdemona förmenas tillfoga den högt uppsatte mannens värdighet, hvilken ingen annan ännu vågat kränka.
Under det Jago först söker väcka misstanken hos Othello, uttrycker Rossi med oupphinnelig finhet i åtbörder och minspel huru omöjligt det - skulle vara att hans Desdemona kunde visa sig honom ovärdig.
Och huru kämpar han icke sedan mot denhos honom själf alt mera växande svartsjukan!
HvarfÖr skulle Desdemona varda honom otrogen, dÄ hon, den förnäma senators-dottern, så nyligen föredragit honom framför alla de fine vene-zianske ädlingar som otvifvelaktigt önskat henne till maka?
Denna strid, hvilken Othello förgäfves söker dölja under den store fältherrens värdighet, visar Rossi så tydligt, endast genom ett mycket måttfullt spel, att man tyckes ha den verkliga människan framför sina ögon, den af Jago så skändligt bedragne, sin egen förfärliga kraft i det längsta beherskande mohriske generalen i republiken Venezias tjänst
Värdigheten öfvergifver denne Othello endast när han bryter ut mot Jago i tredje akten, efter att den senare länge bearbetat honom, och när han sedan i femte akten ändtligen finner, att han varit föremål för ett skändligt bedrägeri, detta i god öfver-ensstämmelse med omöjligheten att i dessa ögonblick kunna be-hereka den ursprungliga hetsigheten, verkan af det sjudande sydländska blodet För öfrigt lemnar värdigheten honom icke ens när han dödar Desdemona, hvilket dåd utföres icke i ett utbrott af ögonblickligt rasejri, utan såsom en väl öfverlagd handling, hvilken står i full öfverensstämmelse med den gäckade fältherrens i egna ögon berättigade makt öfver den trolösas lif.
Om man så vill, kan man sönderdela Rossis spel ej blott i Othello, utan i alla de roller, i hvilka han här uppträd t, i många smärre enskildheter, och man skall finna, att hvar och en är en utmärkt fin, sannolikt länge fortsatt och riktigt genomarbetad studie efter naturen; men dessa studier af enskildheter förena sig till ett så verksamt helt, att åskådaren, äfven om han är van att genom sönderdelning söka förklara resultaten, icke finner annat än en sammanhängande kedja af hvad man skulle tro vara ren natur från början till slut
Detta gäller fullt upp hans Othello, Kung Lear och Shy-lock, men onekligen i mindre grad Rossis Hamlet Hvaije enskildhet är också där en utomordentligt fin och otvifrel-aktigt högst riktig studie efter naturen, utarbetad i samband med konstnärens väl öfvertänkta uppfattning af författarens af-sigt, men däraf uppstår icke en så helgjuten verkan, som i de andra rollerna.
I Rossis Hamlet ser man för mycket af studierna, ty dessa lyaa igenom vid framställningen.
Alt är regelrätt, väl öfVertänkt, förträffligt i enskildhet, men det beräknade kan icke döljas.Man intages af det sätt, hvarpå skådespelaren i denna roll, liksom i alla andra, säger hvad han har att framföra, en oöfver-trafflig » diktion », jag skulle vilja säga oupphinnelig, om jag icke ännu för ett par år sedan hört Ristori framsäga ett stycke ur Dantes » Inferno »; man förvånas öfver hans alltid ovanligt uttrycksfulla ansigtspel; man beundrar den furstliga hållningen, hvilken han aldrig glömmer bort hos prins Hamlet; man känner sig rörd af hans spel med Ofelia i tredje akten, där hans » gå i kloster », olikt många andra Hamlet-framställares sätt att säga det, är af så stor verkan, samt med modera i samma akt, kanske en af Bossis allra bästa scener; och likväl är det hela alt för afvägdt, för omständligt och så att säga understruket för att kunna göra det omedelbarhetens intryck, som ensamt är i stånd att skänka » illusion ».
Det är ju möjligt, att något däraf beror af skådespelarens ålder, icke såsom skulle åskådaren, hvilken förut sett Rossi i en annan roll och således vet, att han är en stor konstnär, icke kunna glömma bort åldern j&gt;ch endast tänka på konstnären, utan mera därför kanske, att skådespelaren själf tänker på sin ålder, är däraf hindrad och söker att genom ett mer än vanligt verksamt spel öfverskyla hvad han tror skall fattas i en mera ungdomlig framställning.
Visst är, att man, orsaken må vara hvilken som häl8t, icke lika mycket intages af Rossis Hamlet, som af hans öfriga roller.
likväl måste vi stockholmare känna oss tacksamma för att vi fått se den store konstnären i äfven denna roll.
Vi önska, att man äfven på andra ställen i Sverige måtte få tillfälle, t ex. nästa år, då Rossi ju ämnar återvända hit, genom hans Hamlet öfvertyga sig om, huru oförtjänt det bifall varit, som man förut på riågra ställen skänkt en annan Hamlet-framställare, hvilken uppträdt här och där i de skandinaviska rikena.
Roller kunna uppfattas olika och dock icke vara på någotdera hållet missuppfattade, men en sådan uppfattning och en sådan framställning, som den sist nämde Hamlet-återgifvaren visat, torde bäst vederläggas genom Rossis tolkning af rollen.
Den store konstnärens förnämsta roll är otvifvelaktigt hans Kung Lear, men spelet däruti är af så egendomligt innehåll, att det svårligen kan skildras.
Man måste se det för att rätt fatta, att scenisk konst kan åstadkomma något så underbart gripande.
Jag inskränker mig därför till att söka gifva endast en kort antydan om detta Rossis mästerverk.
Redan den gamle kungens första inträde på scenen är af makalös verkan.
Han uppträder icke med det storståtligtmajestätiska allvar, som man kan få se tos andre, i synnerhet tyske skådespelare i samma scen, utan är från första Ögonblicket han visar sig den utlefvade, nästan fjoskige gamle mannen, hvilken i nervös hastighet stapplar in på scenen, gör några knapphändiga hälsningar med de darrande händerna och det skakande hufvudet, ilar med svigtande ben så skyndsamt åldringen förmår upp på tronen och kastar sig ned där samt börjar med retlig häftighet sitt tillkånnagifvande om landets delning och sin tronafsägelse.
Ett sådant inträde skulle man sannolikt aldrig ha tänkt sig, men då man ser det, tycker man att just så bör det vara och icke på något annat sätt
Därmed har man uppslaget till hela skådespelet, och kungen är redan från den stunden föremålet för skådespelets tragiska intresse.
Hela scenen mellan honom och döttrarna får genom skådespelarens snillrika framställning en prägel af sanning, som hon, på ett annat sätt återgifven, svårligen äger.
Goethe har till och med kallat denna scen orimlig.
I tronafsägelsen och rikets delning ligger, så * som tydligt visar sig genom Rossis spel, icke så mycket en handling af en vid regeringsbestyren trött, till åren kommen herskares berättigade längtan efter hvila, utan mera en nyck af en genom makten bortskämd, gammal, retlig despots åstundan att för tillfället kasta af sig en besvärlig börda, hvars maktföreträden han dock snart kommer att sakna, då han också ångrar att han så ohjälpligt släpt af regeringstömmame.
Genom Rossis framställning får man också klart för sig, att den fader, som offentligt uppmanar sina barn till att täfla om hvilken af dem förmår mest smickra honom, icke kan ha sina förståndsförmögenheter i god ordning.
Således får man redan ' från styckets första början en aning om det vansinne som sedan utbildar sig hos Lear och som kan ha sin grund endast i det öfvermått af maktfullkomlighet, som ett trälsinnadt folk så gärna tillerkänner fursten och som så ofta bryter ut i till full galenskap gränsande, de-spotiska nycker.
Det är en sådan nyck som gör Cordelia arflöe och drifver Kent i landsflykt, öfvermodigt vrakar den sanna tillgifvenheten och genom att pålägga dem en förödmjukande förställning framkallar förhärdelse och hämdbegär i äfven mindre ’ själfviska sinnen än Gonerils och Regans.
Rossis spel i andra akten är i synnerhet utmärkt för den mästerligt framstälda, alt mer ökade förvåningen hos Lear, då han finner, att han med tronafsägelsen icke blott gjort sig fri från regeringens bördor och pligter, utan också gått miste omhennes företrädesrättigheter.
Häpenheten att ej mera vara en alla beherskande despot växer för hvarje ny yttring af de otacksamma döttrarnas missaktning, och aldrig har väl någon annan skådespelare kunnat ens närmelsevis gifva ett sådant uttryck åt en gränslös bestörtning, hvilken hos Rossis Lear framkallar en lika gränslös förbittring, som öfvergår till raseri och bryter ut i en gäckad faders förskräckliga förbannelse af de barn som han själf förut orättvist gynnat
Under denna genom sin verklighetstrohet öfvertygande framställning låter skådespelareiw oss se, huru vansinnet alt mera arbetar sig fram, och det ar icke först genom Lears antydan tOl narren, att lian visst blir galen, som man kommer att tänka därpå.
Rossi har redan långt förut förberedt oss därpå genom åtskilliga af de mäktiga medel som stå denne skådespelare till buds i ansigtspel, röst och åtbörder.
Hela framställningen är en fullt följdriktig utveckling af en bland de intressantaste karaktärer som den säkre karaktärs-skildraren Shakspeare någonsin skapat, men som skådespelare så sällan förmå riktigt återgifva.
I tredje akten får denna utveckling ytterligare klarhet genom Lears då fullt utbrutna vansinne, som skådespelaren tolkar på ett så gripande sätt, att väl aldrig åskådandet af en verkligt sinnesrubbad kunnat under omständigheter, som motsvara de af Shakspeare framstälda, framkalla ett starkare intryck.
Då infinner sig hos åskådaren det tragiska medlidandet i rikt mått Man kan icke gilla den gamle, nyckfulle despotens uppförande och i synnerhet hans hårda orättvisa mot Cordelia, den enda af döttrarna som oegennyttigt älskat honom, men man erfar likväl det varmaste medlidande med hans hjälplöshet, då den yttre verlden icke längre står i sin verklighet för hans omtöcknade hjärna.
Naturens uppror, som författaren tagit till hjälp och som på vår kgl.
stora teater onekligen framställes så illusoriskt man möjligtvis kan begära på en scen, är alldeles icke nödvändigt för att stärka verkan af Rossis spel; det är snarare störande, ty man vill ej se eller höra på annat än den olycklige, gamle kungens famlande i vansinnets natt.
Hvad bryr man sig om blixt och dunder, då man har denne kung Lear framför sig?
Huru sammankrympes éj vårt hjärta, allas våra hjärtan, äfven gamle, förhärdade teateranmälares och granskares, då Lear i sitt vansinne visar tillgifvenhet för en annan, om ock blott låtsad sinnesrubbad och icke vill skilja sig från den » naknegossen », som han tager för en filosof, än från Thebe, än från Athen.
Mail kan ej tänka på att detta är spel.
Man ser på det.
såsom på den mest rörande verklighet.
I fjärde akten beundrar man Rossis majestät i röst och åtbörder, då Lear af den blinde Gloster tillfrågas, om han ej är kungen och, oaktadt sitt omtöcknade förstånd, svarar hvad i svensk öfversättning heter: » Jo, hvar tum en kung ».
Detta var, kanske mest genom motsatsen mellan den galne kungens vanvettiga utstyrsel och det plötsligt återkallade minnet af hans forna storhet, som gjorde sig gällande i hållning och röst, onekligen beundransvärd t, sant herskarelikt, men vida mer beundransvärd är skådespelaren i samma akts slut, flå Lear vaknar upp i tältet i det franska lägret.
Där är minspelet länge ensamt verkande, och Rossi förmår att i så ytterlig grad göra det verksamt, att det talar till oss kraftigare än de mest vältalande ord.
Läser man igenom scenen hos Shakspeare, kan den visserligen i all sin korthet röra oss, och man får ej häller här glömma, att det dock är författaren som man i främsta rummet har att tacka för skådespelet; men den rörelse som framkallas af läsningen kan likväl icke jämföras med det öfverväldigande ljufva intrycket af den till verkligheten återvaknande gamle kungen, som återfinner sin trogna dotter Cordelia, sådant detta intryck åstadkommes genom Rossis konst, genom verldens största skåde-spelskonst, hvilken i denna * scen omöjligt kan beskrifvas, endast njutas genom åskådande.
Det är för öfrigt ett fåfängt försök att vilja ens antyd-ningsvis skildra Rossis Kung Lear, vare sig i den eller en annan scen, och alt hvad därom skrifves kan icke gifva ens den aflägs-naste föreställning om lians konstnärskap.
Detta kan med fullt skäl sägas utan fruktan att man därför skulle göra sig skyldig till någon konstförgudning.
Huru skulle man t. ex. kunna beskrifva Rossis framställning af Lears efter den häftigaste öfverretning inträffade död i slutet af femte akten?
Man ser gubbens plötsligt återvunna styrka, då han kommer inrusande med Cordelias lik, är vittne till de förebud till upplösning som inträffa efter denna öfver-ansträngning och efter det gäckade hoppet att dottern skulle ännu lefva, och följer slutligen med den mest spanda uppmärksamhet, huru dessa förebud öfvergå till slutföljden, huru Lears ögon, som i det längsta varit fösta på Cordelia, brista, och lifvet synes ha lemnat honom.
Icke kan detta återgifvas med ord.Jag har hört läkare uttrycka sin förvåning öfver den rent af obegripliga naturtrohet, med hvilken Rossi på scenen fram-ställer ett dödsfall samt för öfrigt hvarje kroppsligt lidande.
Detta har kanske träffat dem mest, ty de förstå det bäst Men om man hörde sig för på andra områden, skulle omdömet af sakkunniga otvifvelaktigt varda likadant öfver alt
Rossi kan med mästerskap återgifva alla mänskliga känslor, framställa alla så väl kroppsliga lidanden, som själsrörelser.
Hans konstnärskap är helt alt igenom.
En lycklig begåfhing har han genom de trägnaste studier utbildat till en stor konst Han gör sannolikt icke en enda åtbörd, som han ej förut noga öfvertänkt, ej ett enda steg till höger eller venster, som han icke beräknat, men dessa beräkningar synas aldrig, om icke möjligtvis i Hamlet, där resultaten icke fullt täcka studierna.
Hans röst är utan tvifvel utmärkt vacker och böjlig af naturen.
Men huru har han dock icke arbetat med denna röst för att slutligen komma dit där hon nu befinner sig, i stånd att villigt lyda hvad konstnären än pålägger henne att utföra!
Rossis röst höres alltid lika tydligt, om han talar långsamt eller fort, om han, i fall rollen så fordrar, ryter eller hviskar fram orden.
I blotta klangen af denna röst ljuder den skönaste musik, men den musiken kan gifva uttryck åt de mest olika mänskliga känslor.
Förmågan af individualisering i olika karaktärer, pröfvo-Btenen för den sanna konstnären, är stor hoB Rossi.
Hans röst, ansigtspel och åtbörder tjäna honom villigt i alt och frambringa alltid verksamma intryck.
Om det är hans eget snille som gifver lif åt den antagna masken, så uppgår han dock helt och hållet i den personlighet han skall framställa och tillåter aldrig
* sin egen att lysa igenom.
Mellan Rossis Othello och hans Kung Lear kan ej den ringaste likhet upptäckas.
Och huru olik dessa två är ej åter hans Shylock, åt hvars karaktär han gifvit en så mästerlig framställning, att den otvifvelaktigt förtjänar en hel afhandling för sig — såvida sådana afhandlingar kunde ens i afiägsen mån gifva föreställning om det stora konstnärskapet
Detta konstnärskap är för hvarje roll helgjutet från början till slut Rossi nöjer sig icke med att virtuosmässigt lägga an på vissa » effektscener », och om man, såsom ofvan antyddes, sönderdelar hans spel, skall man likväl få svårt att kunna fasta sig vid dessa » smådrag », som några alltid vilja plocka fram ur återgifvandet af en roll och hvilka påstås bevisa så mycket.Han har icke något sådant där smått.
Alt är stort och djupt från första scenen till den sista.
Man kan visserligen fasta sig vid t ex. inträdesscenen i » Kung Lear », scenen i ödemarken med den » nakne gossen », fjärde aktens Blutscen med Cordelia och dödsscenen i femte akten; men är man rätt uppmärksam, skall man finna, att dessa scener icke stå enstaka och vittna om Rossis storhet, utan äro sammanhängande delar af den oafbrutna kedja, hvaraf det hela utgöres, och som alt igenom utföres med lika stor samvetsgranhet, utan att konstnären söker framhäfva någon scen på de öfrigas bekostnad.
Framstår någon med större betydenhet, är det emedan författaren gjort den vigtigare än andra.
Rossi visar också haruti, att äfven den stflrste konstnär måste underkasta sig författarens afeigter med rollen.
Det är att hoppas, att Rossis gästspel öppnat ögonen på en god del af allmänheten för åtskilligt, hvaruti man hittills icke haft klar insigt.
Därför har detta gästspel otvifvelaktigt varit af ej ringa betydelse, på samma gång det skänkt alla här varande vänner af scenisk konst åtskilliga njutningsrika stunder.
De stå för den skull i stor tacksamhetsförbindelse till kgL teaterstyrelsen, som gifvit dem tillfälle till en sådan konstnjutning, och förbindelsen ökas, i fall Rossi verkligen återvänder hit nästa år, äfven om en och annan olägenhet, såsom här ofvan antyddes, därigenom orsakas teaterns vanliga arbetsordning.
Om våra egna vid den store främmande konstnärens gäst-föreställningar medverkande skådespelare tillåter jag mig iakttaga tystnad, då deras medverkan icke gälde att på öfligt sätt framställa Shakspeares skådespel, utan endast göra det möjligt för den store främlingen att här uppträda i dem.
Det var också, såsom redan nämdt är, endast hr Personne hvilken, såsom i narren i » Kung Lear », samt till någon del fröken Zetterberg i Cordelias roll, hvilka förmådde tillvinna sig någon uppmärksamhet bredvid den som för öfrigt tog hela intresset för sig.
Om den kgl.
Stora teaterns egen verksamhet under de två månaderna är, i afseende på talscenen, just icke mycket att säga, och om den lyriska scenen öfverlemnar jag ordet åt en annan medarbetare i tidskriften.
Karl Gutzkows gamla, men först nupä stockholmsk scen upptagna » Uriel Acosta » kunde ej gifvas mänga gånger, till en del sannolikt därför, att stycket gafs samtidigt på Nya teatern, där en annan gäst, den sachsiske skådespelaren E. v. d.
Osten, i titelrollen väckte större uppmärksamhet än rollens innehafvare på den kgL scenen.
Nya teatern hade i början af april alla trumfen på sin hand, kan man säga, och drog i främsta rummet intresset till sig.
Hade icke Rossi infunnit sig och uppträdt på kgl.
teatern, skulle Nya teaterns talscen otvifvelaktigt ha fördunklat den kungliga.
Sällan har väl en enskild skådebana utvecklat så stor verksamhet.
Under de senaste dagarae i mars hade Nya teatern böljat spela Ibsens » Brand », ett käckt företag, som lönades med den fullständigaste framgång.
I början af april upptogs den yngre Dumas ’ aldrig förr hos oss på någon verklig teater gifna » Ca-meliadamen ».
Samtidigt infann sig hr v. d.
Osten och uppträdde i » Uriel Acosta », » Othello » och » Familjens olycksfågel ».
Ej långt efteråt hade teatern åter ett nytt stycke färdigt, den franska komedien » Clara Soleil ».
Ro8sis utomordentliga konst har trängt i bakgrunden alla andra sceniska företeelser i Stockholm under våren i år, men minnet af » Brand » på Nya teatern torde dock ej så lätt förblekna och kan väl åter upplifvas, när den store främmande konstnären ej längre lägger beslag på hela teaterintresset.
Det är direktör Ludvig Josephson vi ha att tacka för upptagandet af ett skådespel, hvilket ända tills i år af de flesta ansetts som omöjligt på soenen, men nu visade sig vara fullt spelbart.
Det måste erkännas, att för hr Josephson icke gifvas många omöjligheter.
Hans goda blick och sällsynta ihärdighet liar redan många gånger visat, huru äfven de svåraste hinder öfvervinnas.
Denna gång hade han lyckligtvis hr Hillberg såsom förnämste medhjälpare, ty utan hans bistånd hade Nya teatern ganska säkert icke kunnat spela Ibsens mästerverk.
Hr Hillbergs utförande af titelrollen gaf ytterligare intyg på att denne skådespelare är en konstnär, hvars förmåga står öfver den vanliga på våra scener, utan att man därför har giltig anledning att påstå den vara den allra främsta.
Ibsens » Brand » fick verkligen lif i hr Hillbergs spel, men detta lif skulle ha varit ännu kraitigare och mera öfvertygande, om skådespelaren kunde säga sin roll bättre än hvad fallet är.
Hr Hillberg bör väl icke vara for gammal att arbeta bort ett högst störande fel, hvilket många gånger anmärkts, men likväl ännu är lika hinderligt för hans för öfrigt så godt verkande framställning.Ovanan att tala med slutna tänder skämmer stundom bort hvad skådespelaren har att framsäga och som han med sin vanligtvis träffande uppfattning af karaktären kunde göra ratt tilltalande.
Ett något släpande spel i ajlmänhet samt benägenhet för långa och i handlingen ingalunda alltid grundade pauser utgöra också hinder för en fullgod verkan.
Hr Hillberg har en stor, föga vanlig talang, men saknar god underbyggnad — det är hela orsaken till de angifna felen och ett ytterligare exempel på att » ingen födes till konstnär », d. v. s. att äfven de mest lysande anlag icke nå upp till konstnärskapet, om de ej utbildas genom god undervisning och trägna studier.
Den goda undervisningen har hr Hillberg aldrig ätt, och därför har ’ han ingen grund att bygga på, när han genom egna studier sökt utveckla sina ovanligt stora anlag.
Han bör dock, som sagdt, väl icke anse sig för gammal för att söka arbeta bort åt minstone de mest hinderliga felen.
I honom bor en stark spännkraft, det har han visat i lifvet, och den kraften bör väl ock kunna ännu hjälpa honom i konsten.
Lyckas han därmed, hvilket man väl bör antaga, kan han möjligtvis med skäl göra anspråk på den benämning af » stor konstnär » och » Sveriges förnämsta skådespelare » o. s. v., hvarmed man redan nu varit så frikostig.
Utförandet af » Brand » gör för öfrigt Nya teatern heder.
Det är ett uttryck som kanske också väl ofta användes och därför förlorat sin verkan, men denna gång torde det vara helt och hållet på sin plats.
Spelet var godt, kan man säga, på de flesta händer, och i synnerhet inlade fru Hwasser-Engelbrecht mycken förtjänst med en rätt tolkning af Agnes ’ roll, fastän hon kanske föreföll något svag i somliga scener.
Fröken Klefbergs utförande af Brands moder var af bästa konst och verkade såsom ren natur.
» Cameliadamen » har också länge ansetts höra till » théâtre impossible » på våra scener.
Det var dock icke hr Josephsons åsigt, och äfven den gången visade det sig, att hans åsigt var den rätta.
Stycket gjorde lycka.
Om det också icke återgafs så fullkomligt parisiskt, som den hvilken varit van att se det på fransk scen kunnat önska, måste dock erkännas, att utförandet var ganska aktningsvärdt Man hade naturligtvis förestält sig, att fru TJlff skulle vara alt för kall för att låta titelrollen komma till sin fulla ' rätt, men denna föreställning befans vara alt annat än riktig.Fru Ulffs spel visade tillräcklig värma och gjorde karaktären och handlingen sanna genom fullständigt bannlysande af hvaije uppskrufvadt känsloutbrott.
Hennes spel lät oss hos den genom sann kärlek ändtligen återlösta Marguerite se en djup och öfvertygande sinnesrörelse.
Man måste tro på den fallna kvinnan 8 förtviflan och på uppriktigheten i hennes uppoffring, då man såg fru Ulffs framställning af den bekanta scenen i tredje akten, med älskarens far, och det måste gå hvarje åskådare till hjärtat, då Marguerite låter höra den tröstlösa öfver-tygelsen, ett en fallen varelse aldrig mera kan resa sig, att Gud kanske kan förlåta, men att * människorna äro obevekliga.
Den scenen kan förleda till mycken öfverdrift, men däraf fann man ej ett spår i fru Ulffs spel, hvilket för öfrigt var jämnt och måttfullt, men tillräckligt lifligt hela rollen igenom.
Gutzkows » Uriel Acosta » är ett tämligen hållningslöst och föga intressant skådespel, mera ett ihåligt deklamationsstycke än ett karaktärsdrama.
Det var i detta stycke aojn E. v. d.
Osten gjorde sitt första uppträdande i gästföreställningarna på Nya teatern och visade sig vara en ganska talangfull skådespelare, hvilken man såg med nöje, men hörde med plåga, enär han utförde rollen på svenska, hvilket språk han visserligen talar rätt flytande, men hvars rätta uttal han ingalunda är mäktig.
Hr v. d.
Osten skulle otvifvelaktigt ha gjort ännu större lycka, ty lycka gjorde han onekligen, om han uppträdt ' på tyska.
Visserligen är det alltid störande att höra två språk samtidigt från scenen, äfven om man förstår bägge, hvilket dock naturligtvis ej kan vara fallet med alla eller ens med flertalet af dem som bevista teaterföreställningarna, och det skall vara * en så stor konstnär som Rossi för att kunna genom själfva spelet göra sig fullt förstådd; men ännu värre är att höra sitt eget språk rådbråkadt Därtill hade man godt tillfälle under v. d. Ostens gästspel här, värst dock i Uriel Acostas roll.