Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han nedlät sig icke af beräkning åt Sånggudinnornas nöjen; han öfverlät sig åt dem af behof; och den ärelust, som dervid blandade sig i njutningen för hans känsla och inbillning, var en ärelystnad af denna höga art, som i alla tider varit gemensam för stora Furstar.
Bland de störste af de store lysa evärdligt de, som älskat Skönheten, Poesien, Konsten.
Sådana hafva alltid förstått, att det Nyttiga, begärligt för alla, frambringas af många, men det Sköna, begärligt för många, endast af ganska få; att desse äro, redan genom sitt fåtal, långt blottställdare för yttre omständigheters betryck; att äfven det
Sköna har, bredvid det Nyttiga, ett samhällsvärde, och ett absolut, – ja, är sjelft ett Nyttigt af högsta slag och ordning; att hos dess odlare, sällan rätt dugliga till annat än detta, är snillets fria sträfvan till sina krafters utveckling tillräcklig merit för brödföda, utan att böra förvandlas till någon tjenstemanna-banas misslottade bihang.
Sådana furstar hafva ock alltid, mellan regerings-bördans mångfaldiga bryderier, sökt sin enskildaste umgängelse, sina käraste vederqvickelser bland dem, hvilkas varelse och kall är, att lefva i den ”glada vetenskapen”, och således i all dess förening af höga tankar, oskuldsrena syftningar, harmlösa lekar, ädla och ljufva känslor.
De personer, som närmast omgåfvo Gustaf III, voro – särdeles mot slutet af hans lefnad – icke alla af denna art; vi veta det väl, och beklaga det.
Men i sina snillens krets inmängde han, med undantag af Armfelt, ingen af sina mindre värdiga gunstlingar: och inom denna krets, eller i sitt förhållande till den, förblef han, intill sin sista stund, oförändradt densamme; i det företräde han åt den alltid gaf; i sin trohet mot dess äldsta länkar; i sitt begär att öka den med nya; i sin mot dem alla lika frikostiga ynnest; i sitt sätt att med dem, både i skämt och allvar, tvånglöst umgås som en jemnlike.
Huru himmelsvid är ej här åtskillnaden från den Preussiske Morbrodern, denne föraktare af sitt eget folks snillen och uppsökare af fransyska halfsnillen, dem han, midt under skenet af en förtrolighet utan gränsor, behandlade just som en äkta – despot!
Men, säges det: syftemålet med alltsammans var ändå blott lofprisning och smicker; häri låg uträkningen; man läse t. ex. vissa till
Konungen rigtade versbref från Leopold, för att solklart inse, med hvilken vämjelig rökelse hans gunst blef gäldad.
Så talar man, emedan man ej känner, eller ej påminner sig, de mönster, efter hvilka dessa bref äro formade.
Maneret af de Voltairiska Epitrerna tager sig, oaktadt all på härmningen använd talent, mindre väl ut i den samvetsgrannare och tungroddare Svenskan; men författarens fel är, helt enkelt, en i dessa bref rådande mindre god smak, eller en för vida sträckt inympning af fransyskhet.
Önskligt vore visserligen, att hvarken Leopold, eller flere med honom, hade deri gått så långt.
Men hvilka skarpa sanningar och dristiga förmaningar samme Leopold kunde djerfvas frambära, äfven offentligen: det visar hans berömda, och äfven i vår öfvertygelse berömvärda, Skaldebref i anledning af Anjala-förbundet.
Innehållet af de vackra begynnelse-raderna:
Monark! hvars dubbla höjd vi känne,
Som konung och som enskild man:
Du sanningen ej frukta kan;
Din stora själ är gjord för henne –
bekräftar sig alltigenom i sjelfva styckets värdiga frimodighet, och bekräftades ytterligare af det sätt, hvarpå Gustaf mottog den.
Godt! genmäler man slutligen: men de, som så vittsordat eller bedömt honom, tillhörde likväl alltid hans vittra gunstlingar, hans akademister, hans hofmän; och de, som tala så än i dag, göra det på Svenska Akademiens vägnar; hvilken, såsom sjelf varande ett slags fortsättning af de förra, eller ett föråldradt hof-institut från den Gustavianska tiden, anser sig böra i det yttersta fortplanta ett visst mått af nämnda tids både vittra och politiska fördomar.
Derpå må svaras med åberopande af en auctoritet, som i desse anmärkares ögon plägar någonting gälla; en man, som i sitt enskilda förhållande stötte den vänligt honom mötande Konungen ifrån sig; ett snille, som aldrig inkom i hans umgängskrets och hans Akademi; en litteratör, som var Kellgrens, Leopolds och alla deras medbröders bittraste motståndare; kort sagdt – Thorild; som år 1806, och således ett par år före sin död, skref dessa verser:
Min glada ungdoms Konung!
Du,
Som jag begråter ömt ännu!
Din höjda blick såg allt det Höga;
Allt Stort var klarhet för Ditt öga;
Och allas, allas, allas Väl
Var jordisk himmel för din själ;
Du omgaf dig med ljus af snille,
En kung i känsla, tanke, tal;
Och, liksom Gud, af hjertats val
Du sökte vinna, hvad du ville.
Rader, som, tillika med de nästföljande:
Med mera lugn, du hade lätt
Bragt till sin höjd det enda sätt
Att menskligt vårda mensklig Rätt;
Det sätt, som listigt undanspelas;
Det: att, med uppenbarlig nåd,
Rent fråga folket, hvad som felas,
Och folkets Gamle om godt råd –
innefatta Thorilds hela åsigt af Gustaf III:s glänsande och tragiska historia.
Huru liberalt denne Konung (emedan han sjelf var snillrik) värderade allt snille, – fastän han tvifvelsutan helst såg det bära den Franska Smak-skolans klassiska uniform: derpå är just hans uppförande mot Thorild, Lidner och Bellman det ovederliga beviset.
Den förste ville ej af honom hjelpas; den andre kunde det icke: men intetdera var Konungens fel.
Hans bevågenhet räckte till för båda de grupper, mellan hvilka tidens vitterhet delade sig.
Den ena formerades af dessa trenne vänner, och några andra dem tillgifna snillen af lägre ordning.
I nyssnämnda triad var Thorild egentligen profeten, och de andra bägge egentligen poeterne; till hvilka hans allmänna förhållande var, att hans önskningar uppfylldes i en rigtning genom Bellman, och skulle i en annan rigtning uppfyllts genom Lidner, om han kunnat bättre, än Creutz, lyckas att bibringa denne en smula förstånd.
Fogar man till de trenne Ehrensvärd, hvars lära i så mycket sammanträffar med den Thorildska: så har man den dels indirecta, dels också directa opposition mot det Gustavianska tidehvarfvet fullständig, som oaktadt sina inbördes olikheter var deri öfverensstämmande, att den midt i detta tidehvarf sökte omvända Svenskarne till samma (först från Rousseau utgångna)
Natur-evangelium, hvars makt ungefär liktidigt utvecklade sig i Tysklands vitterhet.
Med undantag af de Bellmanska sångernas skalkaktiga glädtighet och qvickhet, förstod sig Gustaf III ej på detta Natur-evangelium särdeles mycket.
Men han förstod, att också deri var snille: sådant var nog, att påkalla hans uppmärksamhet och ynnest.
Den motsatta gruppen var dock sin tids enkannerligen klassiska: till denna, hvars åsigter och smak äfven (i det hela) voro Konungens, hörde, vid sidan af Creutz och Gyllenborg, företrädesvis Kellgren och innan kort Leopold; samt, jemte dem, Oxenstjerna, Adlerbeth, Rosenstein och Lehnberg.
Snillrikast af dessa fyra var Oxenstjerna, Gyllenborgs systerson, Grefve och Skald liksom han, men tillika Hofman: glänsande på engång af qvickhetens pilar och af en icke djup, men känslofull och yppig fantasis rika färgskimmer; i hela sin bildning, och derför äfven i sin behandling af modersmålet, alltför fransysk; men likväl af upprigtig kärlek besjungande Naturen och Landtmannalifvet, i dikter, hvilkas fägring, oaktadt tillsatsen af åtskillig flärdståt, är oförgätlig; sin Konung tillgifven med oinskränktaste hänryckning, och för honom oumbärlig,– än såsom smidig och vältalig chef för hans Utrikes Ärenden, än såsom med-uppfinnare och galanteri-versmakare vid hans romantiska karuseller.
Denne olik i både förtjenst och brist var Adlerbeth135: mera manlig, grundlig, i sina öfvertygelser sjelfständig; sorgfälligt laggrann, i sin vers som i sin lefnad, om sanning och rigtighet; men torr, ofta sträf, och öfverhufvud i sin poesi mera tänkare än skapare; likafullt en af de verksammaste författarne för Konungens nya Theater; af honom offentligt prisad såsom dramatisk skald136 och ansedd för Sveriges egentlige Sorgspels-diktare (åtminstone intill Leopolds uppträdande med ”Oden”).
Till Adlerbeths rättmätiga pris må sägas, att han i sina Tragedier och Operor ådagalägger långt mera sinne för antik enkelhet och renhet, än de Fransmän, hvilkas skådespel han följde såsom mönster och stundom äfven tillät sig omarbeta; vidare, att han med älskande allvar, och icke utan framgång, lyssnat till hjelteljud från vår fordna Nord, i sin ombildning af Eivind Skaldaspillers dråpliga qväde öfver Hakon Adalstens-fostre; slutligen, att han i sitt obundna föredrag är klar, bestämd, värdig; i sina många Åminnelsetal, alltid en trogen och sakrik tecknare.
Till en sednare tid höra de metriska Öfversättningar från Romerska Skalder, genom hvilka han på Sveriges vitterhet utöfvat sin varaktigaste inverkan och fördenskull jemväl skördat sin varaktigaste ära.
Philosophen i denna krets, dess egentlige vittre tänkare och smaklärare, var, enligt dess eget enhälliga omdöme, Rosenstein137: i sin philosophi och smak helt och hållet encyklopedistiskt-fransysk, men till hjerta och lynne svensk, hedersam, redbar; i sitt skrifsätt ren och behaglig; för efterverlden mest läsvärd i sina Minnestal och Företal.
Arten af hans vältalighet är i sjelfva verket en vida sannare eller äktare, än Lehnbergs: fastän denne138 var företrädesvis tidehvarfvets Vältalare, och utom all fråga är i ett slag af talkonst, hvilket vi ej kunna gilla, en likafullt hänförande mästare; särdeles har ”Äreminnet öfver Gyllenhjelm”, emellan en mängd endast blänkande och bländande prydnader, stora verkliga skönheter.
I sina politiska tänkesätt voro både Adlerbeth och Rosenstein ganska frisinnade, utan att det någonsin minskade Konungens vänskap och förtroende.
Adlerbeth var en bland dem, som fingo åtfölja honom på resan till Italien 1783; och Rosenstein gjorde han till sin sons lärare, med det svar till någon, som påminte om den utkorades kända frihets-grundsatser:
”betyder ingenting; min son blir nog royalist, när han blir kung”.
Sjelfve Kellgren, ehuru Konungen med honom sympathiserade i så mycket och äfven gemensamt diktade Operor, var långt ifrån att med sin monark, i politiskt afseende, alltid tänka lika.
Bland alla Gustafs Vittre – med undantag af Gyllenborg – var han den, som minst var hofman; han höll sig alltid på ett visst (ehuru vördnadsfullt och vänligt) afstånd.
Sådant hindrade icke, att Konungen skattade honom, såsom skald och granskare, högre än någon af de andra; i det längsta åtminstone, eller tills Leopold syntes göra företrädesrummet stridigt.
Till följd häraf blef det för
Kellgren möjligt, att i sitt sigill föra en lyra, med den afundsvärda omskriften:
Omnis in hoc sum.
Ty Gustaf – såsom vi sett – ville ingalunda, att hans Skalder borde tillika, ja i främsta rummet, vara någonting annat; så vida de ej sjelfve åstundade det, och verkligen voro äfven dertill duglige.
Vanligtvis hade han åt dem i beredskap vissa tjenster af den art, att de kunde behandlas alldeles, eller nära nog, såsom sinecurer; befattningar, vid hvilka titlarne och lönerna, eller gratificationerna, utgjorde hufvudsaken.
I andra fall tillställde han alltid så, att verkligheten af en vigtig befattning ändock ej blef uppoffrad.
Så, när han förordnade Oxenstjerna till Cancelli-President efter Creutz, satte han ock bredvid honom Riksrådet De Geer som medhjelpare.
Creutz sjelf, om än långt mera ”man för sig” än Oxenstjerna, var visst icke lika skicklig ämbetsman, som t. ex.
Adlerbeth.
Men hur gjorde Konungen?
Han satte honom på platser, der det förnämsta kunde uträttas genom intrycket och inflytelsen af hans personlighet.
Den slugaste och förslagnaste diplomat skulle, såsom Minister i Paris, ej hos den tidens Fransoser ha uträttat hälften så mycket, som Creutz derigenom, att han förtjuste dem.
Kort sagdt: i Gustafs hof tillgick härmed fullkomligt så, som i det vidtberömda Weimarska hofvet vid samma tid och sedermera.
Det ligger i menskliga tingens natur, att ingen läsande allmänhet eller nation, äfven med gynnsammaste vilja, har i sin förmåga de medel, som stå en upplyst furste till buds, att förhjelpa utmärkta författare till en ställning, der desse kunna utbilda sig och verka i fullt oberoende af allt, hvad eljest från målet bortleder; således ock, när så behöfves, i fullt oberoende af hopens tycken.
Verldsbekant är, och kan ej vederläggas genom äfven de gällaste rop om öfverflödigheten och skadligheten af vitter furstegunst, att utan Weimars dåvarande Hertig, och den Moder som fostrat honom, skulle hvarken Goethe, eller Schiller, eller Wieland, eller Herder, eller många andra med dem, blifvit hvad de blefvo.
Någon torde här anmärka, att i den Weimarske Storhertigens omgifning buro de furstliga välgerningarna ojemnförligt förträffligare frukter, än i den Svenske Konungens.
Om så är: bör detta läggas Välgöraren till last? kan det minska värdet af hans konstkärlek och fosterländskt ridderliga afsigt?
Men anmärkningens sanning tål betydlig inskränkning.
Vill man än förbise allt det öfriga Vackra, som framblommade i denna tid af blida vårdagar, hvars like alldrig sedan har i Sverige varit synlig: måste ej den ohämmade utvecklingen af sådana skalder, som Bellman och Kellgren, räknas för ett jätte-resultat?
Och dervid bör tillika besinnas, hvad den sistnämnde, den progressivaste af alla den för ”klassisk” gällande gruppens skalder, var på väg att blifva; när han, föga öfver fyrtio-årig, från jorden borttogs.
Att närmare inlåta oss i betraktandet af den Tredje Gustafs vittra sällskapskrets, vore angenämt; men får icke ske här, der vår uppmärksamhet anmanas blott af de främsta dithörande författarne.
Nog: en snillrikare krets har i Norden aldrig funnits; och redan deraf kan dömmas till beskaffenheten af den man, som var dess kungliga medelpunkt.
Ännu lefva många berättelser om förtroligheten af hans umgänge med dess medlemmar; om det vågade språk, som hvarje med fantasi och qvickhet parad förtjenst der kunde föra; om det försvar, hvartill han sjelf nyttjade endast samma medel.
Hans ”Brefvexling”, under det den intygar hans snilles och lynnes bekanta rymlighet, att kunna på samma gång ombestyra statsvärf och soupéer, revolutioner och concerter, fälttåg och poemer, anordnanden för en batalj och anordnanden för ett skådespel, de allvarligaste statshemligheter och de muntraste upptåg, förvarar ock flerfaldiga talande drag af hans förhållande, såsom enskildt Gustaf, till sina litterära och artistiska vänner.
Af sig sjelft förstås, att den dervid förvarar lika många rön af den kärlek, som, också när han omhvärfdes af de brydsammaste bekymmer och vådligaste faror, fortfor att fästa honom vid Vitterheten och Konsterna.
Icke heller svek honom under motgången, då han anlitade dem om förströelse och tröst, det tacksamma nit, hvarmed de under medgången hade beredt honom glädje.
Hos dem föryngrade sig hans tankar och känslor, genom täta besök; äfven i det tidskifte, när han, af ärelösa undersåter förrådd, af overksamma bundsförvandter lemnad åt sitt öde och sitt mod139, brottades i blodiga äfventyr med jordens största landtmakt.
Denna hade vid åsynen af ett hof, der kärleksgudar lekte med hjeltarnes vapen, förmodat, att hjeltarne försvunnit och att vapnen voro blotta costum-smycken.
Europas monarker kommo på andra föreställningar.
Han, som åt sina lustbarheter ofta hade gifvit skepnaden af krigiska riddarspel, hvilkas från Amadis och Tasso hämtade ämnen öfverraskade med syner af tornerings-tidernas återvaknade prakt, med kämpa-uppträden i förtrollade slott och förvandlade trägårdar, stod vid sitt frånfälle just på väg att träda i spetsen för ett nytt europeiskt korståg, rigtadt mot det nya Frankrikes (långt mer än Saracenerne otrogna) Demagoger140.
Ung var denne Konung, i hela sitt lif; i ondt som i godt, må vara: men ung förblef han; häri funno honom Dikten och Äran alltid oförändrad.
Om sådana
Konungar – enligt mångens öfvertygelse – äro för folken onyttiga, ja förderfliga; så må man trösta sig med Guds och Naturens visa föranstaltning, att de icke ofta, icke lätteligen återkomma.
Hvad för Byggnaden, för Bildhuggeriet, för Målningen, för Musiken, för Scenen, denne smädade Gustaf gjort, borde mellertid Stockholm allrasist förgäta; allrasist, att svenska rikets hufvudstad gjordes af honom till svenska snillets.
Enkom voro der alla Sveriges vittra snillen församlade; en både för dem, och för hufvudstaden, oskattbar lycka.
Märkvärdigt är visserligen, att mordskottet nådde honom icke blott midt i denna hufvudstad, utan äfven midt under en masquerad och i ett skådespelshus; det samma präktiga, som han, under sin gladaste tid, hade helgat åt de ”fosterländska Sånggudinnorna141.
Händelsen kan synas i flerfaldig mening betydelsefull.
Hans fiender försummade icke, att finna denna död, i en opera-sal och så godt som på scenen, just för en dylik ”theaterkonung” alldeles passande.
Visst är, att han spelade ut rolen väl, och förstod att dö med den högsta möjliga tragiska skönhet.
Jag kan ej, som Thorild, kalla honom ”min ungdoms konung”; icke ens min barndoms; ehuru hans regeringsdagar omsluta de bägge första åren af min lefnad.
Men vid mitt medvetandes tidigaste väckning träffades mitt öra af hans namn: och, med detsamma, jemväl af de stridande omdömen, till hvilka efterverlden ännu lyssnar med tvekan och vankelmod.
Ty äfven inom den aflägsna landtliga vrå och de hyddor, der jag uppväxte, ägde dessa motsatta omdömen ifriga tolkar.
En eljest hederligt sinnad adelsman utmålade honom i de hemskaste afgrundsfärgor och med hvarenda en af de styggelser, dem jag alltsedan, otaliga gånger, hört upprepas; en ung Upsala-magister, Leopolds vän, skildrade honom i den ljusaste himmels-gloria; bundsförvandter saknades ej på någondera sidan.
Blott ett par fromma prester gingo den medelväg, att i mycket klandra, i det mesta beundra, i det hela beklaga och urskulda honom142.
De satte hans grund-olycka deri, att han med ett eldfullt snille hade vuxit upp ibland lättsinnigheter och ”fritänkerier
”, utan tillräcklig inre motvigt af fast christendom; hans grund-fel deri, att detta snilles förmögenheter och ärelust ”flögo högre”, än hans rikes krafter mäktade uthärda.
Så menade de, i sin enfald; och med den sednare hälften af deras omdöme har man nyligen sett statsmannen Schröderheim, sjelf en af Gustafs förtrognaste och vittraste umgängsvänner, instämma143.
Mitt späda sinne, villigt antagande allt hvad för den ridderlige konungs-anden var förmånligt, kände sig till honom dragas genom en makt, som ställde mig, mer och mer afgjordt, i hans försvarares leder.
Hvad gossen anade, har sedan i sin fulla klarhet framstått för mannens själ; klarast, när jag, under mången sommarvandring i parken af det tjusande Haga, än vid morgonglans, än vid aftonsol och månsken, uppkallat i min föreställning den Svenske Arthurs vålnad.
Ofta, under åtankan af det förflutna, stal sig då ur mitt innersta Ossians suck: ”sådana voro Bardernes ord i Sångens dagar; när Konungen älskade harpornas röster och sagorna om fordna tider”.
Oxenstjerna.
Huru skulle man kunna berätta om Gustaf III:s tidehvarf, utan att egna åtminstone några rader, särskildt, åt Gyllenborgs systerson och fosterson, den i dubbel mening Creutz’ efterträdare vordne Sångaren af ”Dagens Stunder”, af ”Skördarne”, af ”Hoppet”, af ”Disa”?
Med Oxenstjerna144 började Konungens personliga bekantskap tidigt.
Man vet, att Gustaf, både såsom Kronprins och Konung, plägade ofta hedra
Upsala universitet med sina besök; man vet, att han, som på Svenska Akademiens Högtidsdagar ej sällan tillkännagaf sitt bifall med de lifligaste åtbörder och stundom med handklappningar, äfven med synbaraste deltagande mångengångbivistade detta läroverks föreläsningar och talöfningar.
Vid ett tillfälle af sednare slaget, under hans Kronprinstid, försvarade Oxenstjerna, – då student och sjuttonårig yngling, – på svenska ett ämne under Ihres inseende; så väl, att Fursten efter actens slut betygade honom sitt välbehag offentligen, med det tillägg: ”Jag beklagar blott, att ni ej heter Axel”.
Den unge ädlingen, med Ihre beslägtad på mödernet, bodde, under sin vistelse i Upsala, hos denne; föröfrigt var Bergklint hans närmaste handledare.
Sina snillegåfvor ansågs han egentligen hafva ärft från modren Sara Gyllenborg; och i morbroderns hus tillbragte han den mesta delen af sin första ungdom.
Ej särdeles road af den diplomatiska banan, gick han den ändock framåt efter bästa förmåga, ända upp till Statens högsta ämbeten.
Det blef honom till och med ålagdt, att under en del af Finska fälttåget åtfölja Konungen såsom Förste
Minister, och sedan intaga en plats i den Regering, som under kriget tillförordnades.
Lyckligtvis var, i alla dylika kinkiga befattningar, Konungen ännu mera hans medhjelpare, än han var Konungens; så att de enkannerliga befattningarna af Skald, Hofskald och älsklig Sällskapsman dervid icke (eller åtminstone så litet som möjligt) kommo till korta.
Efter Konungens frånfälle, då Svenska Hofvet blef verkningsrymd för helt andra makter än Snillets och Sångens, drog sig Oxenstjerna mer och mer, och omsider alldeles, tillbaka inom det enskilda lifvets krets; som likväl aldrig för honom blef bekymmerfri.
Dess lugn fördystrades af en älskad
Makas långvariga sjuklighet, af tryckande fattigdom, och mulnande utsigter för fäderneslandet.
Han upplefde dettas räddning; men ”Sångens dagar” lågo i det förflutna.
I afsöndrad indragenhet lefde han, efter förlusten af sin maka, med nästan blott sina minnen till sällskap.
Han ökade det med Miltons och Tassos andar, hvilkas mästerverk han öfverflyttade på sitt modersmål.
Det förras tolkning fullbordade han; det sednares blef afbruten genom dödens mellankomst.
Hans utseende visade en något öfver medelmåttan lång, smal, mager, spirituell och liksom luftig gestalt, med ljufhet i blick och röst, med anletsdragens uttryck blandadt af förbindlighet, ömhet och qvickhet.
Förmågan af det skalkaktigaste skämt sväfvade der i förening med den snarväcktaste känslighet för andras både qval och fröjder.
Han var vidtberyktad för sina infall och (likväl alltid harmlösa) stickord; men han uttalade dem med ögon, lika lätt blänkande af tårar, som af epigrammer.
Den utsöktaste belefvenhet mot hvar man, den äldre fransyska verlds-tonens hela galanteri mot damer, voro hos honom sammangjutna med den oförställdaste anspråkslöshet och en alltid från hjertat flödande välvilja.
Det ena med det andra hade till botten ett lynne, gerna tillgängligt för alla sinnliga behag, men helst uppflyende bland diktens bilder till ätheriska rymder och längtande efter dessa, än såsom redan på jorden uppenbarade inom landtmannalifvets fridsköna krets, än såsom upplåtliga först bortom grafven i sällare andars hemvist.
Fatta vi det nu sagda tillsamman, så kunna vi tillägga: hans åsyn och umgänge gåfvo företeelsen af ett väsende, der både Skalden och Hofmannen från Gustaf III:s tidsålder voro tillstädes – i sin fullkomlighet, eller såsom föreställda i den möjligast fördelaktiga synpunkt.
Och således kunde han sjelf gälla såsom ett bevis för det omdöme, som han yttrat med afseende på sin målning af Gustaf III:s Hof i skaldebrefvet till Kammarherren Grefve Adolf Ludvik Hamilton: ”enskilda brister, mensklighetens följeslagare, förmörkade ej det allmänna ljuset; och sällan – oaktadt svaghetens undantag – förenades mer behaglighet med ädlare egenskaper, eller mer snille med renare tänkesätt”.
Åtminstone är visst, att han, för sin del, vid detta Hof bibehöll långt flera egenskaper af ett Naturens barn, än kanske någon af dess öfriga medlemmar: mera tillhörande fantasiens förstånd, än den sorgfälligt pröfvande tankans; i urskiljande skarpblick, i beslutsam och orygglig vilja esomoftast svagare, i godtro, förtroende, hjelpsamhet och försonlighet alltid starkare, än han både såsom man och statsman bort vara; öfver det Onda förundrad mera än harmsen; af dess erfarenheter mindre upplyst för sin framtid, än bedröfvad för sitt närvarande; men hvarje gång, med en menniskokärlek outtömlig på ursäkter, hastigt vändande sin uppmärksamhet derifrån till det oförminskadt hyllade Goda; hänryckt när dess sköna verklighet träffades, men föredragande äfven dess sköna skenbild framför en kal och förtviflande sanning.
Redan häraf kunna vi gissa till beskaffenheten af hans skalde-anlag och af den utveckling, hvartill de måste komma under tids- och lefnads-förhållanden, sådana det föregående framställt.