Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Hm, säger en riksdagsman.
De andra tystna och se på honom med spänd uppmärksamhet.
– I en tid sådan som denna ... fortfar han.
Alla riksdagstalare börja så sina föredrag.
– I en tid sådan som denna, då vårt fädernesland frambringar minst lika många näktergalar, som hela det öfriga Europa tillsammataget, kan man med skäl hoppas att bland denna skara af unga sångare och sångarinnor minst tjugu i framtiden skola bidraga till Sverges anseende i främmande länder.
– Och sedan återvända med kappsäcken fylld af bankonoter och entusiastiska recensioner.
– Ja, vår tid är för konsten ett gyllne tidehvarf.
Hvar och en, som kan taga någon ovanligt hög eller låg ton, har i sin strupe en guldgrufva mera vinstgifvande än Potosis.
– Hade Esopus lefvat nu, så skulle han ej hafva skrifvit sin fabel om myran och gräshoppan.
Den, som nu kan sjunga och dansa halfva året igenom, behöfver ej svälta den andra hälften.
Ungefär då hälften af konserten återstod, uppsökte
Victor sin medbrottsling i den stora sammansvärjningen.
– Jag går nu, sade han.
– Till ångbåten?
– Ja, jag förmodar att min far är med.
– Det vore förträffligt.
Har du hyrt rum åt honom?
– Naturligtvis icke, då hans ankomst skall vara en syrpris för mig.
Jag vet dessutom att han ärnar bo hos sin gamle vän, kapten X., hvilken underrättade mig om hans afsigt.
Men hvad tänker du företaga dig i afton?
– Sedan konserten är slut, uppsöker jag några sångare för att anställa en serenad.
– För min kusin?
– Förstås.
– Nå, det är i sin ordning .............
När Victor kom ned till stranden, var ångbåten nyss kommen.
Han upptäckte genast sin far, en torr och mager gubbe, som otåligt tycktes söka någon bland de på stranden väntande.
Victor skyndade fram, men förekoms af kapten X.
– Välkommen hit, gamle vän, sade denne till Victors far ...
Men der ser jag din son, som har upptäckt dig till sin stora öfverraskning.
– Hm, sade gubben, du har väl sqvallrat kan jag förstå.
Victor, som emellertid skyndat fram, yttrade lifligt sin glädje och tacksamhet.
– Godt, godt, men låtom oss skynda härifrån, ty jag är mycket trött efter resan.
– Som du lofvade att bo hos mig, sade kapten X., har jag styrt om ditt rum och sagt till att man skulle bädda, så att du genast kan få lägga dig, så snart vi fått oss litet till lifs.
Kandidaten är väl så god och följer med.
Victor tackade.
Man begaf sig å väg och var snart i full fart med supéen, hvilken kaptenens fru och döttrar hållit i beredskap.
Efter måltidens slut följde Victor sin far tlll dennes rum.
– Mycket beskedliga menniskor de här, sade gubben.
– Ja, mycket artiga.
Det är ledsamt att ej kunna göra dem någon tjenst tillbaka.
– Du får gifva dem biljetter till kyrkan.
Jag hörde frun beklaga sig öfver att de ej hade några.
– Ja, det har pappa rätt i.
Men jag lofvade tant att hon skulle ha mina.
– Huru många har du?
– Sju.
– Nå, det måtte väl vara nog, om hon får fyra, då hon ändå ej kan begagna mera än två.
Gif hit biljetterna, så skall jag lemna dem i morgon bittida.
Victor tog fram tre röda kort och fyra hvita.
– Höra de till olika platser?
– Ja, till två olika läktare.
– Jaså!
Jag tar de röda, det blir jemt åt frun och de bägge mamsellerna.
Gif mig nu biljetten till middagen ... du kunde glömma den i morgon under alla högtidligheterna.
– Men hvar i all verlden är Victor? frågade patronessan.
– Jag vet verkligen icke, sade Henning och såg sig omkring.
Patronessan såg mycket stött ut.
– Han måtte väl åtminstone komma till mig med biljetterna för morgondagen.
– Det försummar han helt säkert icke.
I alla fall skall jag påminna honom.
– Ja, gör det för all del ...
Apropos, finnes det flera slags platser, bättre och sämre?
– Ja, det finnes två läktare, den ene för slägtingar eller personer, som man särskilt vill utmärka, den andre för bekanta i allmänhet.
– Nå, det var bra.
Men då måste det väl vara något slags skiljaktighet mellan biljetterna för att ej marskalkarne skola misstaga sig vid placeringen.
– Biljetterna skilja sig blott i färgen.
De förnämsta äro röda, de andra hvita.
Vi ha hvardera tre af det första slaget och fyra af det andra att disponera öfver.
– Jaså, nå ja, sju platser är mer än hvad jag behöfver.
Jag vet sannerligen ej hvad jag skall göra med dem.
– Det är ovanligt nu, då man knappast vet huru man skall komma öfver en enda, sade Henning, som inom sig log öfver patronessans säkerhet.
– Också har jag erhållit många tacksägelser af ett par personer, hvilka jag lofvat skicka biljetter för morgondagen.
– Jag föreställer mig deras glädje och tacksamhet.
Jag försäkrar patronessan att i detta ögonblick mången äkta man är nedslagen af bekymmer för huru han skall skaffa sin hustru och sina döttrar biljetter.
Hvilka intriger hopspinnas ej för att komma öfver en enda plats!
Hur mången gammal bekant, med hvilken man ej talat ett ord på åratal, blir ej nu bjuden på punsch och kurtiserad på allt sätt, emedan han har några biljetter att disponera!
I detta ögonblick äro de der obetydliga lapparne gångbart mynt – funnes här en börs, så skulle man spekulera på dem.
Serenad (utom programet).
Hören mig, j föräldrar, förmyndare, farbröder, fosterföräldrar och andra, som i faders och moders ställe ären!
Till er ställer jag mitt tal.
Många äro de förförelser, som omgifva en yngling i Upsala.
Få komma helskinnade derifrån – förlåt uttrycket – jag menade: få äro de, som lemna denna stad utan »en fläck på hjertats hvita blad».
En fara är dock värst ... jag skall framställa den för eder.
Om er son bara läser romaner i stället för Cicero och Tacitus, så misströsta icke!
Inom ett år är han öfvermätt: han återgår till allvarsammare studier.
Om er son är en rumlare, så misströsta ej!
Han tröttnar väl vid källarlifvet, eller också skyndar han sig att ta sin examen, bara för att få komma till Stockholm, der man får bättre viner för bättre pris.
Om er son är spelare, så förlora ändå ej hoppet!
Skicka honom blott ej några penningar.
Man har icke lust att spela med honom på kredit.
Men om er son är – sångare, då kan ni öfvergifva allt hopp.
Utan ett underverk är han förlorad.
Bättre vore honom att han varit född mållös.
Ve öfver sångarne, ve! ve!! ve!!!
Jag kände en ung man, son af aktningsvärda och förmögna föräldrar.
I åtta år låg han i Upsala för att taga kameralexamen och nödgades dock till slut lemna universitetet med oförrättadt ärande.
Och dock hade han godt hufvud och var ingalunda utsväfvande.
Men han var – sångare.
Det har på sednare tider blifvit mycket både taladt och skrifvet om sedeförderfvet i Upsala och orsakerna dertill.
Hufvudsumman är ungefär följande:
I Upsala äro studenterna i saknad af alla ädlare förströelser.
De få familjer, som äro i tillfälle att se någon större societet hos sig räcka dock ej till för 800 studenter.
Någon stående teater kan ej bära sig i en mindre stad.
På samma sätt är det med flere andra dylika bildningsmedel.
Deraf inträffar detsamma som i garnisonsstäder och i allmänhet på hvarje ort, der ett oproportionerligt stort antal unga karlar äro förlagda – kamratlifvet måste ersätta familj- och umgängeslifvet, kortspel och drickande inträda i stället för ädlare förströelser.
Allt det der och mycket dertill vore hjelpt, om universitetet flyttades till Stockholm.
Men det låter sig väl ej göra.
Alltför dryga kostnader äro nedlagda på universitetsbyggnaderna.
Stadens borgerskap, som lefver endast på studenterna, skulle gå under.
Professorerna vilja ej komma under ögonen på hufvudstadens press.
Emellertid måste något göras.
En stående teater kostar penningar ...
Men musik?
Ja, musik kunde studenterna göra sjelfva.
Också gjorde de det con amore.
Sångarnes antal blef ständigt allt större, och man har skäl att hoppas det student-kören snart skall räkna lika många medlemmar som student-kåren.
Men hvad har man vunnit?
Man har skapat en ny klass af olyckliga varelser: sångarne.
Åtminstone är det säkert att man skall hafva god helsa, godt om tid och godt om penningar för att vara sångare i Upsala.
Jag menar nu naturligtvis »solosångare», ty i kör sjunger hvarannan student.
Ingens tid är väl mera upptagen än en sångares.
Han stiger upp tidigt om morgonen för att skrifva in några nya stycken i sina notböcker.
Klockan 12 skall han på repetition – allmänna sångföreningen sammanträder.
Eftermiddagen har han stämt möte med några vänner för att dricka ett glas punsch och sjunga igenom sista häftet af »Gluntarne».
Derpå skall han hem och kläda sig för att gå på supé, ty sångaren delar med nobiles äran att företrädesvis bjudas på alla supéer i staden.
Ingen Upsala-supé får sakna 5 eller 6 nobiles och 4 sångare, jemnt fyra, som bilda en qvartett.
Efter supéen skall han sjunga en serenad för en af hans vänners syster eller fästmö.
Härtill kommer sång för rektor, sång för inspektor, sång för den nye hedersledamoten i nationen, sång för N. N., som kommit på besök till Upsala, sång för Gud och hela verlden.
Och konserterna sedan .., ..
Och sångaren tröttnar aldrig.
Egenkärleken, täflingslusten håller honom uppe, drifver honom framåt.
Olycklige sångare!
Endast en stark förkylning med ty åtföljande heshet och snufva kan rädda honom ............
Vid konsertens slut uppsökte Henning en qvartett.
– Bror A, bror B, bror C, bror D, får jag ej bjuda er på ett glas hos Lundeqvists!
– Till och med två, sade A.
– Hvem skola vi sjunga för? frågade B.
– Jag är nästan för hes för att sjunga i qväll, sade C.
– Och jag något sömnig, sade D.
– Du skall få så många glas du behagar ...
Jag ville be er sjunga för mamsell Strömberg ...
Ett glas punsch skall göra din röst flytande ...
En flaska sodavatten skall göra dig vaken.
– I fru W:s gård vid ***gatan.
– Välan, låtom oss gå!
Man drack några glas punsch hos Lundeqvist och begaf sig derpå till den huldas boning.
Qvartetten uppstämde en herrlig serenad.
– Kors så vackert! sade patronessan.
Månne det är menadt åt oss?
– Troligtvis, sade Aurora, leende åt detta »oss».
– Kanske jag borde öpppna fönstret och tacka.
– Det tror jag ej är värdt, mamma lilla!
– Jag skall åtminstone se hvilka det är ...
Minsann är det ej den hygglige kandidaten B.
Han är då bra artig och förstår att skicka sig såsom det anstår en ung man vis à vis ett fruntimmer som jag.
Gud gifve att Victor vore sådan!
Aurora suckade.
– Sucka icke, mitt barn!
Icke vill jag gerna gifta dig med en sådan slarf, men din lycka går framför allt.
– Jag försäkrar att jag lefver nöjd utan den lyckan, mamma!
– Du pratar.
Nog håller du af Victor.
– Ja ... som en bror.
– Åh ja, jag känner det der.
Men han har ju blifvit alldeles bortkollrad här i Upsala.
– Ja, nog tycker jag att det borde hafva varit han, som tillställde serenaden.
Förmodligen anser han sig så säker på sin sak, att han ej behöfver söka behaga hvarken mamma eller mig.
– Säker på sin sak, upprepade patronessan i försmädlig ton.
Jo, det vet jag visst!
Ett löst prat mellan hans far och min man måtte väl ej vara hela verlden.
Och vore det ej för din skull ...
– Tänk icke på mig, mamma lilla ...
Ack, så gudomliga röster.
– Att om mamma skulle finna skäl till brytning, skulle jag alldeles icke beklaga mig.
– Du är en snäll och förståndig flicka.
Men säg mig, är det då någon annan, för hvilken du är mindre likgiltig?
Aurora svarade icke, utan lyssnade i djup uppmärksamhet på sången, som med rena, skära toner höjde sig i den tysta qvällen.
Hvita biljetter och röda biljetter.
Morgonen derpå, klockan mellan 7 och 8, vandrade Henning och Victor utåt gatan, som ledde från den sednares boning till patronessans.
De båda unga männen voro svartklädda, med den gröna kransen hängande på venstra sidan af bröstet och en liten bok i händerna.
Då de kommit till porten, stannade Henning.
Victor gick ensam upp.
– Hvart tog du vägen i går afton? frågade fru Strömberg.
– Jag fick veta att pappa skulle komma hit, och skyndade ned till ångbåten.
– Du kunde väl ha underrättat mig derom åtminstone.
– I trängseln förlorade jag tant ur sigte och hade ej tid att leta.
– Nå, jag får väl lof att förlåta dig.
Men jag förmodar att du nu kommer för att lemna mig biljetterna.
– Ja, se här äro de.
Victor tog fram de fyra hvita.
Patronessan mottog dem, men fortfor att hålla sin hand utsträckt.
– Än de andra då? frågade hon.
– Hvilka andra?
– De tre andra biljetterna.
– Dem har jag gifvit bort.
– Hvad säger du! utbrast patronessan bleknande.
– Fru X., hos hvilken pappa bor, behöfde dem för sig och sina döttrar, och det var den enda artighet vi kunde visa dem.
– Och du har gifvit henne alla tre?
– Ja, jag trodde ej att tant behöfde mera än fyra.
– Men du har ju gifvit mig hvita biljetter.
– Ja, det föll sig så jemt.
Pappa valde de röda.
– O, min Gud!
Hvita biljetter åt mig!
Men du måtte väl skämta?
Den stackars frun såg riktigt ängslig ut.
– Nej, jag har verkligen ej några andra att disponera öfver.
– Men du har haft, och du har gifvit bort de bättre biljetterna åt främmande personer ...
Du ärnar låta placera oss på en sämre plats ...
Åh, det är ovärdigt!
– Men, min tant ...
– Det är nedrigt!
– Men, min fru ...
– Gå er väg, min herre!
Efter en sådan skymf är det ej värdt att ni visar er för mina ögon.
Att vilja placera mig på andra platsen ... att uppoffra mig för en främmande ...
Inbilla er aldrig att ni får min dotter; ni skulle göra henne olycklig.
– Men, jag försäkrar ...
– Tyst, och lemna mig!...
Se der har ni edra biljetter tillbaka!
Hon kastade dem emot honom och steg majestätiskt in i det andra rummet.
Victor tog upp sina biljetter och gick ned.
– Nå, huru har det gått? frågade Henning.
Hon blef alldeles utom sig, kastade biljetterna så godt som i ansigtet på mig och bad mig gå min väg.
– Men sade ej Aurora något?
– Hon syntes ej till.
– Det var ganska lyckligt, ty hon hade annars nödgats uppträda försonande.
Men nu är det min tur att gå upp.
– Under tiden skall jag söka upp min onkel, som lär vara hos en barberare.
Vi träffas på Gille-salen.
Henning sprang upp för trappan i sin ordning.
– Åh, är det ni, herr kandidat! sade patronessan då han steg in.
Ni finner mig i en ryslig alteration eller bättre sagdt konsternation.
– Min Gud, hvad har då händt?
– Jag och min dotter ha lidit en ovärdig förolämpning.
– Hvem har väl vågat något dylikt?
– Min mans egen brorson.
– Victor?
– Biljetterna ...
– Har han ej lemnat dem.
Jag påminde honom dock derom.
– Kan ni väl tro det?
Han har gifvit mig hvita biljetter.
– Hvita?
– Ja, är det ej rysligt?
– Men det var kanhända ett misstag!
– Nej, han underrättade mig med den största kallblodighet att han gifvit bort de röda.
– Har han gifvit bort de röda? frågade Henning i en ton af smärtsam förvåning.
– Ja, och i min rättmätiga harm lemnade jag honom tillbaka de andra också.
– Men ni hade ju lofvat bort dem.
– Ah, det är sannt! utropade patronessan, som nu först erinrade sig huru hon på konserten med stolt beskyddaremin lofvat ett par bekanta att skicka dem inträdeskort.
Jag skall då äfven nödgas skämmas för andra, nödgas svika mitt löfte.
För min egen del gör det mig detsamma: sedan Victor uppfört sig så, har jag ej någon håg att se honom promoveras ...
Han kan låta sig beskådas af fru X.
Men nog är det bra hårdt att ha gjort så stora kostnader för ingenting ...
Och min dyrbara toalett, som jag skulle ha i kyrkan!
Fru Strömberg pustade och suckade och kastade sig fram och tillbaka i soffan.
Slutligen tyckte
Henning att hon hade pinats nog.
– Lyckligtvis, sade han, är jag i tillfälle att reparera Victors försumlighet.
– Skulle det vara möjligt?
– Jag har lyckats skaffa mig ännu en biljett till den förnämsta läktaren, så att, sedan jag af mina tre egna lemnat tvänne åt min mor och syster, jag har två öfver.
Dessa, jemte ett par biljetter till den andra läktaren, skulle jag kunna afstå åt fru patronessan.
– Ni skulle göra mig en tjenst, för hvilken jag gerna ville visa min tacksamhet på hvad sätt som helst.
– På hvad sätt som hälst?
Ah, hvilken godhet!
– Ja, jag vet verkligen ej hvad jag skulle kunna neka er.
– Nåväl, min fru, ni vet att af de tre biljetter, som hvarje kandidat erhåller, är en beräknad för hans mor, en för hans syster och en för hans fästmö.
Det är väl sannt, att detta ej utföres så noga, men hvad mig beträffar, anser jag den der beräkningen i hög grad passande och skulle ej för allt i verlden vilja afvika derifrån.
– Men jag förstår icke ...
Sedan jag lemnat min mor och syster hvar sin biljett, har jag af mina egna således blott qvar den, som skulle bli min fästmös.
Hvad den beträffar, som jag dessutom förskaffat mig, har jag bestämt den för min andra mor, min svärmor.
Är det ej i sin ordning?
– Välan, vill ni mottaga dessa biljetter för er och er dotter?
– Jag tror mig förstå er och försäkrar att hvad mig beträffar, har jag intet emot att sitta på den plats, som ni bestämt för er blifvande svärmor.
– Och jag tror mig kunna vara öfvertygad om att mamsell Aurora ej skall vägra mottaga fästmö-biljetten.
– Men min man ...
– Jag har skäl att hoppas hans samtycke.
– Nåväl, om ni då är så god och lemnar mig inträdeskorten, så kan ni vara förvissad om min tacksamhet och min välvilja.
Henning lemnade tvänne röda och tvänne hvita biljetter, bugade sig, kysste patronessans hand och gick.
Under tiden hade Victor sökt sin farbror och träffat honom hos barberaren Nyström.
– God morgon, min gosse! sade brukspatronen, hvars ansigte sken som en fullmåne och återspeglade hans glada förhoppningar.
Man såg på honom att han var en man, som var säker att erhålla en god middag och redan på förhand njöt deraf.
– Jag kom för att tala med farbror om middagen.
Gastronomen utsträckte sin hand för att mottaga det dyrbara kortet.
– Olyckligtvis har jag nödgats afstå biljetten åt pappa, som i går kom till staden.
Brukspatronen sjönk bleknande tillbaka på stolen.
Hans utsträckta arm nedföll slappt.
– Du gycklar väl? sade han sakta och långsamt.
– Nej, långt derifrån.
Min far var ju sjelfskrifven.
Och begagnande sig af farbroderns förvirring, lemnade Victor rummet.
Vi vilja ej försöka måla brukspatronens känslor.
Blott en gastronom kan fatta dem.
Sårad som blifvande svärfar, sårad som gurmand, nedlutade han sitt hufvud.
Så satt han öfver en halftimmas tid.
Hans ansigte uttryckte fast beslutsamhet.
– Jag måste vara med på denna middag! sade han.
Skulle jag än nödgas betala min biljett dubbelt, ja tiodubbelt, måste jag dock med.
Han betalade och gick hem för att fullborda sin klädsel och begaf sig derpå till det ställe, der processionen samlades, i förhoppning att af Henning eller någon annan erhålla hvad han så ifrigt önskade.
Ungefär samtidigt begåfvo sig patronessan och Aurora till kyrkan.
Processionen samlas.
Gillesalen hvimlade af menniskor, till större delen svartklädda.
Somliga buro stora kransar på brösten – detta var promovendi, andra buro mindre kransar – detta var äldre, redan förut promoverade magistrar.
Några buro på sina svarta kläder granna ordenstecken, ända från det blåa serafimerbandet ned till den anspråkslösa vasa-stjernan.
Här och der syntes några uniformer, röda, blå, gula och gröna, hvilka togo sig särdeles bra ut bland den svartklädda mängden.
Bland den stora massan funnos högst få, som ej på något sätt voro distingerade.
Bland dessa var brukspatron Strömberg, hvilken, såsom vi veta, gått upp i förhoppning att möjligen komma öfver någon middagsbiljett.
– Det måtte väl, tänkte han, bland öfver 90 magistrar finnas någon, som kan afstå den biljett han har att disponera.
Till en början såg han sig rundt omkring i salen för att upptäcka Henning, men lyckades icke deruti.
Han vände sig då till en af kandidaterna.
– Ursäkta mig, min herre!
Kan ni upplysa mig huru jag skall kunna få köpa en biljett till promotionsmiddagen.
– Det är troligtvis omöjligt, men om ni vänder er till någon af marskalkarna, så torde de kunna hjelpa er.
Ni känner igen dem på deras långa röda skärp.
Brukspatronen tackade för upplysningen och såg sig om efter en af de nyssnämde funktionärerna.
Han upptäckte en, som stod vid dörren och utdelade exemplar af de verser, som skulle afsjungas i kyrkan.
– Förlåt, min herre ...
– Jag ville ...
– Ni önskar förmodligen ett exemplar ... se här!
– Jag tackar, men det var ej det jag ville.
– Var då så god och säg er önskan så fort som möjligt, ty min tid är upptagen.
– Jag ville veta hur jag skall få biljett till promotionsmiddagen.
– Har ni någon bekant bland promovendi.
– Nej ... jo ... det vill säga min brorson, kandidaten Strömberg.
– Nå, då har han förmodligen antecknat er för en biljett.
– Nej, han har lemnat den åt sin far.
– Jaså, det var rätt ledsamt.
– Men jag förmodar att herrarne ha några biljetter att disponera.
– Nej, gudnås, utrymmet vid bordet är så inskränkt, att sedan de 90 nya magistrarne med hvar sin gäst, således tillsammans 180, akademistaten och honoratiores erhållit platser, finnes ej en enda stol till öfverlopps.
– Men min Gud, hvar skall jag då få en biljett?
– Jag inser verkligen ej någon annan råd än att ni i ordning frågar hvar och en af de 90 unga magistrarne, derpå deras 90 gäster och slutligen alla de andra, som äro utrustade med biljetter, huruvida ingen af dem vill afstå sin.
Ibland så många finnes väl någon, som låter förmå sig dertill, särdeles om ni bjuder någon vacker summa.
Emellertid för att spara er en del af ert besvär, förklarar jag på förhand att intet i verlden skulle kunna förmå mig att afstå min plats, äfven om jag såsom marskalk vore i tillfälle att göra det.
– Jag tackar er, min herre, sade brukspatronen och gick uppåt salen.
Nu började han mönstra alla der befintliga personer, för att upptäcka någon hvars utseende kunde lofva ett godt resultat.
Han fästade sin uppmärksamhet vid en ung man, hvars luggslitna svarta drägt och bleka, magra ansigte tycktes gifva tillkänna det han med armod och brist kämpat för den lagerkrans, som han nu bar på bröstet.
Brukspatronen lade sin hand på hans axel.
– Hör på, min unge vän, sade han med en ton af vänlig nedlåtenhet, ni är ju en af de blifvande magistrarne?
– Ja, svarade den unge mannen, något förvånad.
– Ni har således naturligtvis tvänne middagsbiljetter att disponera öfver.
– Skulle ni vilja sälja en af dem åt mig.
– Nej, sade kandidaten leende, jag har redan gifvit den ena åt min far, och den andra skall jag väl sjelf behålla.
– Ni vill då ej sälja er egen?
– Men tror ni ej att er far vill sälja sin?
– Det tror jag verkligen icke, svarade den andre och hade all möda att återhålla sin harm.
– Men ni förstår väl att jag skulle betala bra.
– Åh, verkligen.
– Jag ser ej på styfvern.
Jag bjuder 10 banko, 12, 15 ja 20 banko.
– Det är onekligen ganska vackert bjudet.
– Men hvad svarar ni derpå?
– Jag svarar derpå, att det förvånar mig huru en man, som visar en sådan total brist på allt lefnadsvett, all takt och grannlagenhet, vågar visa sig här bland bildade menniskor.
– Men, min herre ...
– Se så, lemna mig nu, och tag ett råd af mig:
Vänd er ej till någon annan af kandidaterna med samma begäran, ty jag tror knappast att någon upptager det så som jag!
Ni kan riskera att blifva utvisad.
Och dermed vände den unge mannen ryggen åt brukspatronen.
Denne pustade och såg högst dekontenanserad ut.
Emellertid voro hans tankar mera riktade på det retande middagsbordet, än på den förödmjukelse han nyss utstått.
I samma mån som han utsigter att få vara med förminskades, antog den högtidliga middagen allt mera vällustiga och retande färger för hans uppeldade fantasi.
Det fanns ej en läckerhet, ända från de underbara rätter, hvilka uppdukades på Luculli bord, in till Soyers och Crockfords mera moderna läckerheter, som icke brukspatronen tänkte sig förlora på samma gång med promotionsmiddagen.
Men det behöfdes en penna lik den, som målat notarien Jaques Ferrands afroditiska mani, för att teckna de retande bilder, som uppträdde och hvar i sin ordning förledde brukspatronens fantasi.
Han sjönk ned på en stol, och med pionröda kinder, skälfvande läppar, brinnande ögon, svettdrypande panna lät han de läckraste rätter på gyllne fat tåga förbi sin mages ögon.
Men med en våldsam ansträngning ryckte han sig upp ur dessa fantastiska drömmerier, och med ett mod, ett förakt för alla former, som blott en stark passion kan uppväcka, vände han sig till den förste kransbeprydde han såg i närheten.
– Herre, sade han med darrande röst, jag ger er 100 riksdaler för en middagsbiljett.
Den tilltalade såg förvånad på honom.
Brukspatronen upprepade sitt anbud.
– Ni skall få en för intet, sade »Apollosonen» skrattande ... se här!
Han räckte honom ett litet kort, som han upptog ur sin porte-monnaie.
Brukspatronen betraktade kortet, som hade nedanstående utseende: