Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller om ålerremiss af betänk., samt att mina nu deremot framställda anmärkntr måtte få densamma åtfölja.
Rehbinder tilläde derefter muntligen:
Medan jag har ordet, måste jag upptaga Hr Dalmans yttrande på f. ra. om åtgöranden, som skolat eller icke skolat äga rum inom Hemliga Utsk.
Det är sannt, att Hr von Hartmansdorff uti sitt näst före mig afgifna anförande lindrigt vidrört detta yttrande, meri jag kan dock icke afhålla •7»8 Den inj Februari e. m. mig att bedja Hr Dalman bestämdt uppgifva, luiru lian'kan hafva sig bekant hvad som passerat i Hemliga Utskottet.
Horn, har i sitt sisla yttrande på f. ra. så förträffligt afhandlat detta ämne, att jag gör mig eli nöje och en heder utaf att få förklara det jag i allo instämmer deruti, men jag ber likväl att få yttra några ord särskildt.
Den ersättningsfråga, som kan blifva en följd af Riksrättens dom, ingår icke i förevar, ämne, hvars hufvudsakliga fråga är denna: bör den uppgifna skulden antagas till betalning eller ej? — en fråga, vid hvars pröfning icke blott lagenligheten, utan äfven, och måhända förnämligast, moralens och den yttre politikens grundsatser böra rådfrågas, emedan äfven, då man antager, alt skulden icke i laglig ordning tillkommit, sådana betänkligheter ändock qvarstå, hvilka ingen juridisk åsigt förmår häfva.
Besinnar man huru mycket de utländske fordringsägarne hafva för sig den presumlion, alt de, okunnige om våra grundlags-§§, på god tro lemnat Svenska Regeringen försträckningar, så frågar man sig: vore det väl moraliskt rätt att deråt vägra allt afseende? eller hurudant vore väl, efter en sådan vägran, Svenska namnets anseende inom andra länder?
Ja, när man besinnar den svåra verkan, som ett sådant beslut skulle medföra på Svenska nationens credit å utrikes orter, samt vidare besinnar, att på bevarandet af denna credit nationens välfärd i en framtid möjligen kan komma att bero, sfi frågar man sig: vore det väl politiskt klokt att nu gifva alla dessa betänkligheter till spillo för dagens penningeberäkningar?
Jag anhåller om propos. till återremiss, samt alt dessa anmärkn:r må få åtfölja remissen.
Boye fortfor derefter muntligen:
Jag begär att ytterligare få säga några ord.
I anledn. af hvad här blifvit anfördt har jag anhållit om återremiss och drager icke i betänkande alt förklara helt frimodigt, att, ehvad Utsk. inkommer med förslag alt betala skulden eller icke, så röstar jag för att skulden mätte betalas.
För öfrigt vill jag blott tillägga, alt under f. m. dis— cussion undföll en värd ledamot ett yttrande, sorn måhända var oförtänkt och derföre icke bör af mig releveras, men hvilket jag också endast vill åberopa såsom anledn. till den förklaring jag går alt afgifva, att nemi., till följd af de monarkiska begrepp, lill hvilka jag bekänner mig, jag omöjligen kan förena mig med den tanke, alt det skall gifvas skilnad mellan Konungens värdighet och nationens, eller att den förra skulle kunna såras, utan att den senare äfven skulle lida deraf.
Så länge Sverige är monarki och 18og års grundlag gäller, så utgör konungamakten en integrerande del af Den 27 Februari e. m. ?>9 monarkien.
Mellan riksdagarna representerar Konungen Slaten och gemensamt med Ständerna under riksdagarna.
Jag vill till den ledamot, hvars yttrande j ig åsyftar, hemställa, om han icke finner till hvilken, lindrigast sagdt, inconstitutionei slutsats man kommer, 0111 man fortsätter denna grundsats, emot ii v i 1 k en jag anhåller att i prot. få nedlägga min protest.
Någre talare hafva behagat fästa sig vid yttranden, som jag haft i detta amne, och utber mig att få upptaga de gjorda anmärkntna.
Den förste ibland dem har icke velat medgifva den slutsats, att i händelse vi biföllo StatsUlsk;s betänk., skulle en fortsatt skuldsättning aga rum.
Jag får i afseende härå hänvisa till Frih.
Sprengtporten reservation, hvilken är mycket klar och tydlig i detta fall.
En annan talare har icke kunnat finna de menliga följderna för Rikets credit, som skulle uppkomma genom åsidosättande af fordringsägarnes anspråk på betalning.
Crediten är ett ömtåligt väsende; en gång sårad återkommer den icke, endast ett ögonblick glömd alt bevaras, är den för alltid förbi.
Den afgör sin dom utan appell och är lika nödvändig för Staten Som för enskilde.
Anckarsvärd har fattat min mening så, som ville jag ifrån tillrackligheten af de tillgångar på medel, som nu finnas till Ständernes disposition, draga den omedelbara slutföljd att allt skulle betalas utan vidare omständigheter.
Jag har icke yttrat mig så; jag bar hufvudsakligen sagt, att om skulden skulle erkännas såsom Statens, så borde det vara lättare att betala den under en lid då tillgångarne äro rikliga, än om man uppskjuter betalningen till en annan tid, då tillgångarne äro disponerade till andia föremål och sålunda saknas.
Jag hemställer örn af dessa ord den slutsats kan dragas, som Hr Grefven framställt.
Jag kan likväl ej tro, att de medel, hvilka i egenskap af skuld belasta cabinettscassan, blifvit disponerade till andia ändamål än för Statens räkning; åtminstone har jag icke af SlalsUtskrS utlåt, kunnat finna anledn. dertill; tvei tom : af de uppgifter, som meddelats, skulle jag nödgas draga en motsatt slutsats, hvarför jag måste anse som hade utgifterne skett för Statens räkning, hvarom jag likväl icke har någon juridisk visshet, utan åberopar i detta hänseende den siste värde talarens anförande.
Jag har sökt alt framställa den synpunkt, ur hvilken jag ansåg att detta ämne borde betraktas: den synpunkten är icke densamma som Utsk:s. Vigten af denna sak ligger icke i den juridiska ansvarigheten, utan huruvida saken rörer nationen och dess frihet som ett helt.
Det mätte ligga i en nations intresse att icke finna sin Regering comprometterad.
Jag har derföre yttrat att jag ansåg detta ämne vara af mera vigt och värde lör framtiden än för det närvar., och jag har tillagt, att hvad hittills skett är underkasladt lagens pröfning.
Med känslor af allt det Den 37- Februari c. ta. obehag, som politiska meningsstrider hafva på del sociala lifvet, är det med sårad känsla jag uppträder för alt i ett och annat fall upptaga de anroärku:r, sorn blifvit gjorda emot mitt i f. in.- plenum afgifna yttrande, emedan dessa verkligen innebära en misstydning af mina tankar.
Frölich, har i sitt skriftliga anförande yttrat följande:
"att samma värdighets upprätthållande, nemi. den diplomatiska ostentationens, äfven skall blifva ett fullgodt skäl i afseende på en, sedan i8a3 förfluten, att icke säga förspilld tid, under hvilken förvaltarne af ett bestämdt anslag på en af Statens hufvudtillar skuldsatt sig genom hvarjehanda utgifter, som öfverstigit anslaget, det kan jag omöjligen lika med Gr. Horn medgifva.” Jag ber Gr.
Frölich noga besinna, om jag i min reservation gifvit anledn. lill den förmodan, sorn skulle jag fästat
Statens värdighet vid ett fortsatt handlingssätt, sådant Hr Grefven besk r ifv i t detsamma.
Jag har fästat begreppet om Statens värdighet vid de iakttagelser af Piepresentationen, som vore att emotse; dessa skola hafva ett betydligt inverkande på Konungens värdighet, och i samma förhållande på thronens och hela landets, och kan jag, hvad mig angår, icke göra någon skilnad mellan konungamaktens och Statens värdighet.
Vidare har man klandrat det jag skulle hafva yttrat, att Gr.
Frölich fört denna discussion in på personlighetens område.
Grefven förstod icke hvad jag menade, hvarföre jag ber att få uppläsa en strof i slutet af Gr.
Frölichs anförande, deri han talar om den slipp riga bana, som man låtit oss beträda. ”Det finnes icke”-, säger Hr Grefven, ”för alt bibehålla denna princip, mer än en säker metod, d. v. s. den consecjventa principen af re presentationens handlingssätt, och den är, i min tanke, att, efter den constitutionella monarkiens theori, strängt iakttagen, förklara ett grundlagsvidrigt casus emot 76 §:n lleg.Fm icke hafva kunnat inträffa, helst K.
M. icke sjelf uppgifvit sig hafva iklädt
Riket någon gäld, ej heller någon i laga ordning tillkommen regeringshandling blifvit förevisad, hvilken för Staten medför förbindande kraft, utan böra vi fast hellre förmoda, att H. M. Konungen, såsom både till personlighet och tillgångar alltför upphöjd öfver behofvet of några hundratusen r:dr, täcktes nåd. finna, det den ifråga var. brist, som kan hafva uppstått i ett till dess disposition utan all controll öfverlemnadt anslag icke är af egenskap att den bör af R.
St. med allmänna medel fyllas.”
Det är denna grundsats jag icke kan annat än högligen bestrida, nemi. att den monarkiska principens theori skulle kunna innebära för Ständerna någon rättighet att skilja Konungens verkningar såsom monark ifrån Statens ärenden.
Här har Hr Grefven uttryckligen velat omtala Konungens enskildta personliga förhållanden och dess förmögenhetslillslånd, som skulle vara oberoende af några hundratusen r:drs förlust, Den aj Februari e. m. lust, anseende Hr Grefven således, att den brist, som uppkommit i ett endast under Konungens förvaltning stäldt anslag, borde af Konungens egna medel fyllas, samt att Ständerne icke hade anleda, att fylla denna brist på den grund att granskning af räkenskaperna rör:de samma anslag vore R.
St. undandragen.
Nu medgifver likväl vår grundlag uttryckligen, att anslaget till minislerstaten icke må komma under allmän granskning, utan är delta anslag till Konungens fria disposition öfverlemnadt.
Det var egentligen den sednast citerade strofen i Hr Grefvens anförande, som föranledde mig att yttra, det Hr Grefven infört frågan på personlighetens gebit.
Efter hvad jag nu yttrat, torde det kunna begripas, hvarföre jag, i det skriftliga anförande jag på f. m. afgaf, förklarat min öfvertygelse vara, att en skuld, tillkommen genom regeringsmaktens åtgärd, för hvad ändamål som helst, måste af den andra statsmakten erkännas.
Det måste likväl vara en stor skilnad emellan att medgifva lagligheten af en åtgärd och erkänna dess tillvaro sorn ett gifvet factum, hvilket factum icke kan nekas derför att det icke borde existera.
Men skulle det verkligen vara ett palladium mot alla misstag å Regeringens sida att grundlagen förbjuder slika misstag och lagöfverträdelser, så medgifver jag att denna princip kan vara riktig; likväl tror jag, att då vi äga en ansvarighetslag, som bestämmer följderna äfven för verkliga statsbrott och lagöfverträdelser, så haiman med detsamma förutsett att dylika händelser kunna inträffa.
Nu har en lagöfverträdelse inträffat, och det är omöjligt att göra ogjordt hvad redan skett.
Det finnes således icke annan utväg än att underkasta sig hvad som händt och sedan utkräfva all den ansvarighet, som lagen medgifver, samt söka förebygga ett återfall.
Det är ifrån denna synpunkt jag betraktar frågan och finner för Ständarna ingenting annat vara att göra, än att väl icke godkänna hvad som skett, men dock erkänna skuldens existens och betala densamma.
Jag har äfven trott, att, om Riksg.cont. lemnades instruction i afseende å skuldens betalande, det skulle blifva möjligt för Sländernes fullmäktige derstädes att tillse det icke något vidare missbruk skulle kunna insmyga sig vid denna affärs reglerande.
En talare har äfven emot mitt yttrande behagat anföra, det jag ex absurdo velat bevisa den sats jag framställt.
Jag bardock endast omnämnt sådana facta, som kunna inträffa, emedan vår grundlag förutsätter att de kunna inträffa, och alldenstund grundlagen genom lag-§§ derför stadgat ansvarighet och straff.
Vi hafva t. ex. i grundlagen en §, som förbjuder krigsgärds utgående, annorlunda än emot contant betalning; jag har uppgifvit ett fall, då Konungen vore rent af nödsakad att bryta mot detta grundlagsbud.
Det finnes en annan § i grundlagen, som förbjuder Konungen att af20 H. eu 722 Den 27 Februari c. m. söndra någon del af Riket; jag har tänkt mig möjligheten att så dock kunde ske, och när så skett, skulle val Ständerne likgillligt åse något sådant, — Loide ej de vid sådant förhållande genom sin mellankomst beflita sig om att afböja följderna af slika lagöfverträdelser ?
Jag tror ej heller att det kan anses orätt, att jag framdragit exempel på hvad jag menar med ett inconstitutionelt krig, d. v. s. ett krig, börjadt emot alla de former och villkor, som grundlagen derför stadgar, men hvaruti Riket icke destomindre blifvit inveckladt och sorn ej kan förklaras vara icke existerande.
Då är icke heller något annat att vidgöra, än att underkasta sig den oJycka, som inträffat, i afsigt att förebygga dess förnyande.
Man har sökt att ifrån en annan synpunkt, än den hvarifrån jag utgått, bestrida riktigheten of den sats jag yttrat, alt det är Konungen, som gjort denna gäld, och gjort den i sin egenskap af Sveriges eonslitutionelle Konung, enär Han icke kunnat handla för Regeringens enskilda rakning, utan helt och hållet handlat i egenskap af den constitutionella statsmaktens ena organ.
Det vore i sanning vid detta tillfälle ganska mycket alt yttra ronde det af en värd talare antydda förhållande, hvarigenom Ständerne i närvar, stund skulle kunna anse sig i följd af förevar, fråga äga på den andra statsmakten ett inflytande, som skulle kunna vara för det allmänna af ett stort och väsendtligt gagn.
Man har i anledn. af en strof i min reservation inkommit på denna fråga; man har vidrört den häfstång, som i Ständernes hand skulle kunna användas för att frambringa ett bättre conslitutionelt förhållande, mera samdrägt och mera förtroende mellan de begge statsmakterna.
Jag kände och begrep vid början af denna riksdag, att det verkligen för Ständerna fanns en mäktig häfstång; jag fattade i min mån äfven i densamma och trodde mig bidraga att lyfta en tung börda ifrån denna nation, trodde alt med en förändrad administralionsform man hade lyckats komma ett godt stycke på den väg jag afsåg mig böra vandra; men om ett ganska ovarsamt handterande af denna häfstång kom densamma att sönderbrytas, och man sedermera af dess spillror ej förmådde uppresa något annat än ett babelstorn, — så säger jag, att jag i denna handling icke haft någon del, då jag icke insett att det numera och inom detta riksmötes gräns vore möjligt alt sammanföra dessa spillror till något imponerande helt, och hvarigenom något stort ändamål kunde vinnas.
En värd ledamot har äfven under discussionen framställt en och annan af de grundlagsenliga fordringar, som den ena statsmakten kan hafva hos den andra.
Jag skulle kunna åberopa än flera, t. o. m. sådana som sträcka sig långt utöfver conslitutionalitetens gräns.
Det är med kännedomen om dessa spridda åsigter, denna oförmåga som finnes och måste finnas till följd al formen för representationens handlingssätt, det är känslan af Den i; Februari e. ra. 723 denna ytterliga svaghet å representationens sida, som gör, att jag ej vill beträda en bana, der man omöjligen kan taga ett steg rätt fram.
Jag har visserligen blifvit erinrad om den långa tid af min offentliga bana, då äfven jag vidtagit ganska allvarliga, och kanske någon gång stränga mått och steg, för alt vinna de ändamål jag ansett nyttiga för fäderneslandet.
Jag har på denna bana följt en man, hvars tänkesätt jag högt värderar, och han och jag hafva följts åt, så länge jag trodde att den väg, vi beträdt, skulle conseqvent leda till något bestämdt mål.
Det gällde linder denna tid, mången gång och icke så sällan, att med handling motsätta sig den ena statsmaktens öfverdrifna fordringar på den andra, det gällde att motsätta sig de rent inconslilutionella fordringar, sorn af samma statsmakt gjordes emot den, till hvilken jag hörde.
Jag motsatte mig allt sådant; jag deltog i dessa strider; jag skonade i det fallet icke min person eller mina vänskapsförbindelser, och jag är än i dag färdig alt taga samma steg åter på samma bana, endast jag vore i stånd att återfinna densamma, beträdd af män med förstånd, kraft och vilja, syftande till något upphinneligt mål af vigt; men jag tycker mig inse, att en fullkomlig splittring har inträffat ibland alla de opinioner, som bort samverka till det stora målet—enhet och förtroende de begge statsmakterna emellan, d. v. s. fosterlandets lycka, och att en helt annan makt upprest sig, mot hvilken jag ansett mig böra strida, en makt, mera förtryckande än den värsta despotism någonsin kan blifva.
Jag behöfver icke nämna hvilken makt jag menar, nog af. den makt som skyddar och uppmuntrar den råa massans välde, och det är icke under en sådan makts baner, som jag strider.
Jag skall aldrig taga ett steg för att understödja begreppet om en sådan makts välde i det constitutionella Sverige.
Jag har med bedröfvelse erfarit, att jag på den politiska tummelplatsen i så många fall råkat på andra vägar än dem åtskillige af mina politiska vänner valt.
Jag gör deni ali möjlig rättvisa; deras afsigter äro mig icke misstänkta; jag värderar dem och tror att de i många fall kunna jemföra* med hvilket ädelt sträfvande som helst; men det mätte vara en stor skilnad emellan en ädel vilja och en sann uppfattning af det mål, dit man sträfvar.
Jag ber R. o. Ad. om ursägt, att jag ingått på ett ämne, sorn visserligen ligger utom gränsen för det till öfverläggning föredragna ärendet; men jag är uppkallad att något skåda tillbaka på min egen person, emedan dess politiska existens blifvit framställd i en orätt dager.
Det är icke min sak att framställa mitt eget jag; men jag skyr icke att underkasta mig klander på den väg jag föreskrifvit mig, den jag anser vara den rätta, oell på den constitutionella bana, hvilken jag vill följa.
Hr Dalman har uppträdt med ett förklarande af Hemliga Utskts förhandlingar: jag vet ej, om Hr
Dalman afgifv i t detta yttrande till följd af något uppdrag, hvilket jag ^4 Den 27 Februari c. m. likväl ej kan föreställa mig.
Här midtöfver ser jag en ledamot, som med mig delar förtroendet att vara ledamot af nämnda Utsk.; hvaremot den 3:e ledamoten af R. o. Ad. saknas, och jag saknar honom enskildt mycket, derföre att jag finnér, att han nödgats lemna riksdagen i dag, just då hans härvaro hade varit ganska behöflig, så mycket mera som jag hört hans reservation klandras.
Då han nu är frånvarande, anser jag mig pligtig förklara, det jag troi', med kännedom af hans insigter och politiska mod, att han ej skulle hafva tvekat att här uppträda lill försvar för den åsigt jag roed honom delar, att det nemi. icke går an att lemna cabinetlscassans ifrågavar. brist outredd.
Det går icke an, att StatsUtsk. på eget bevåg afgör denna fråga, hvilket del tillkommer Ständerna att göra; det går ej an att lemna ett helt statsdepartement i den compleltaste oreda, derföre att man icke vill utreda de förhållanden, som röra detta departement.
Jag känner bestämdt, att denne ledamots tänkesätt aro alldeles likstämmiga med mina härutinnan, och det kan således icke vara af honom, som Hr
Dalman fått sig uppdraget att yttra en lanke, som skulle hafva varit uttalad inom Hemliga Utsk. stridande häremot.
Det måtte alltså vara utom detta Hus, som Hr Dalman erhållit sin kunskap, men jag är dock skyldig att fritaga hvarje ledamot af Hemliga Utsk. ifrån att hafva brutit sin ed, i händelse någon äfven skulle öppet hafva förklarat sin opinion rörtde cabinettscassans brist; ty på grund af hvad här redan blifvit anfördt, anser jag mig ganska väl för R. o. Ad. kunna tillkännagifva, att Konungen i det fallet eftergifvit Hemliga Utsk:s ledamöter sin ed, så framt desse vilja inom RiksStin förklara sin öfvertygelse om förhållandet med cabinettscassans brist.
Att den värde ledamot, som må hafva yttrat sig till Hr
Dalman, har en annan öfvertygelse om cabinettscassan än jag, är ganska säkert och ganska förlitligt, äfvensom att denna ledamotens öfvertygelse kan vara riktig efter hans uppfattning af frågan; men jag får förklara, alt jag inom Hemliga Utsk. fått fullkomlig öfvertygelse derom, att cabinettscassan icke allenast häftar för den skuld, som SlatsUtsk. uppgifvit, utan att denna brist härleder sig ifrån utgifter i och för diplomatiska angelägenheter.
Huruvida åter dess utgifter i och för de diplomatiska angelägenheterna varit högt af hehofvet påkallade eller icke, det tillkommer mig icke att bedomina och än mindre alt deröfver afgifva något yttrande; men jag ber att få förklara, att min öfvertygelse bestämdt är, att Konungen anbefallt och Dess Statsminister vidtagit sådana åtgärder i och för Statens utrikes förhållanden, som verkligen försatt cabinettscassan i dess brydsamma förhållande af skuldsättning.
Det skulle måhända någon med diplomatisk skicklighet kunna ådagalägga, alt genom denna cassans nuvar. brist Riket möjligen blifvit förskonadt ifrån mångdubbelt
Den 37 Februari e. w. större utgifter; ty mig förefaller det helt enkelt så, att blotta utrustningen af vår flotta skulle liafva varit ojemförligt mera dyr och inledt landet i större äfventyr än cassans ifråga v a r. brist.
Vare långt ifrån mig att godkänna förhållandet med den långvariga bristens balancerande; ty jag tror att denna angelägenhet på ett helt annat sätt kunnat behandlas med afseende på Ständernes anspråk, och derom synas opinionerna föga delade; men frågan är helt enkelt den: skall en brist, tillkommen för hvad ändamål sorn helst, på hvad sätt som helst, qvarstå?
Skall deri afhjelpas, eller skall den icke afhjelpas af den andra statsmakten?
eller skall främmande hjelp påkallas för att skulden må blifva betald?
Jag kallar för främmande hjelp äfven den, som Gr.
Frölich velat framkalla; ty jag kan icke i statsbestyr känna Konungen såsom enskild person.
Hufvudsakligen före kommen af Frih.
Boyes epilog, åtnöjer jag mig med att besvara Gr.
Frölichs på f. m. gjorda anmaning med ett till— kännagifvande, att jag var den, som ropade bravo till Gr.
Vare detta nog sagdt om min åsigt i detta mål.
Jag slutar med att önska, det R. o. Ad. ville med all grannlagenhet behandla detta mål, hvars ryktbarhet botar att blifva Europeisk.
Med anledn. af de anmärkn:r, som en talare under debatten framställt vid min betänk, åtföljande reservation, finner jag mig uppkallad att yttra några ord.
Till en början vill jag otvunget medgifva, att jag anser Gr.
Frölichs yttrade åsigt hafva i detta ögonblick största sannolikhet för sig att omfattas af Representationens majoritets bifall.
Men det är äfven af denna anledn., som jag icke kan undgå att yttra den önskan, att Hr Grefven må hafva genomskådat sitt ämne, hvars stora vigt han tvifvelsutan inser, med en så säker statsmannablick, att vi icke må finna oss vilseförda genom den riktning Hr Grefven söker att gifva åt frågan.
Hr Grefvens yrkande, att ett erkännande af cabinettscassans skuld såsom elt factum skulle innebära ettslags försvar för åtgärden, grundar sig på en så uppenbart bristfällig tankeledning, att det ej behöfver vederläggas, aldraminst af den, som betecknat detta factum såsom ett icke lagenligt förhållande.
Frölich gillar betänk., men bestrider min reservation.
Men har då Hr Grefven gjort sig en klar reda för hvad betänk, innebär?
Jo! det innebär, ehuru skiljaktigt i formen, hvarken mer eller mindre i sak, än hvad jag tillstyrkt; ty då en representation, som är både berättigad och har för pligt att beifra öfverträdelse!- af gifna föreskrifter för statsmedels användande, med full sakkännedom alt dessa statsmedel under flera år blifvit begagnade till albe - Den 27 Februari e. m. talningen af en gäld, sorn var okänd, då anslaget beviljades, likvisst med tystnad förbisåg denna omständighet, då mäst?
väl denna tystnad få förklaras som ett samtycke till fortsättningen af samma dispositionssätt.
Att Utsk. skulle hafva tänkt sig något annat, är renlaf omöjligt; ty Utsk. skulle då ådraga sig den misstanken, hvilken det visserligen icke förtjenar, att icke handla öppet.
Eller skulle kommande Ständer, utan att fullkomligen åsidosätta alla moraliska bud, som gälla så väl för styrelser som representationer och individer, kunna göra en anmärka, mot en statsminister, som handlar i enlighet med den tysta vink, lian på delta sätt af Ständerna emottagit.
Skilnaden mellan Utskts och följaktligen Gr.
Frölichs åsigt och min, är således mera skenbar än verklig och ligger mera i form än i sak.
Utskts förslag drager en slöja öfver den fortsatta liqvidationen af cabinettscassans brist och låter denna operation fortgå, såsom hittills, i det dunkla.
Jag åter önskar, att en numera vunnen offentlighet må framgent hvila öfver denna transaclion.