Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att döma äfven efter telegramvexlingens gang, är det nämligen med vissa större centralpunkter för industri, handel och rörelse, som kommunikation företrädesvis är af behofvet påkallad: hvaremot förbindelsen de mindre och hvarandra närmare belägna orterna sinsemellan är af underordnad betydelse.
Af det anförda synes framgå, att van Rysselberghes äfven i Sverige patenterade telefoneringssvstem åtminstone för det närvarande icke hos oss kan finna en till hela telegrafnätet eller ens till en större del af detsamma utsträckt tillämpning.
Deremot skulle det utan tvifvel kunna för åtskilliga mindre delar af detsamma med fördel tillgodogöras, om nämligen härvid ej mötte hinder uti beskaffenheten af de ekonomiska betingelser, som från vederbörandes sida äro uppstälda.
I sadant afseende äro hittills tillkännagifna följande alternativa vil kor:
l: o för inrättandet af telegrafverkets hela telegraf nät för telefonering efter van Rysselberghe ’ s system: 10 * francs per kilometer ledningstråd, varande härunder inbegripen äfvenkostnaden för antiinduktörer och öfriga apparater, som erfordras för telegrafledningames apterande för ändamålet; 4
2: o för rättigheten att tillgodogöra patentet för hel / i telegraf nätet, då erforderliga apteringsapparater af patentinne-hafvaren levereras mot särskild godtgörelse: 5 francs per kilometer af detta näts sammanlagda trådlängd;
3: o för rättigheten att tillgodogöra uppfinningen å större eller mindre del af telegraf nätet, då apparaterna lemnas efter behof utan att på dem lägges någon patenafgift: årlig premie af 15,000 francs utgående under 20 år, hvilken premie representerar ett närvarande värde under första året af 172,000 å 187,000 allt efter olika räntefot af 5 eller 6 procent
Dessutom förefinnes ett äldre i skrifvelse till K.
M. omnämndt anbud att öfveilåta uppfinningen åt svenska staten på enahanda vilkor, under hvilka densamma i Belgien blifvit för dervarande telegrafverks räkning öfvertagen.
I afseende härå har erhållits den upplysningen, att, jemte det ett belopp af 150,000 francs anslagits för telegralliniernas aptering för ändamålet, uppfinnaren erhållit anställning såsom konsulterande ingeniör vid telegrafverket mot en årlig aflöning af 7,000 francs.
Om denna aflöning anses såsom en lifränta och kapitaliseras för enkelhetens skull såsom vanlig ränta, komme den att motsvara ett kapital af omkring 150,000 francs, hvilket belopp tillsammans med det nyssnämnda, för anläggningen anslagna, uppgår till en summa af 300,000 francs, hvilken åter, enär det belgiska telegrafnätets trådlängd utgör omkring
30,000 kilometer, skulle motsvara en sammanlagd kostnad af 10 francs per kilometer.
Då svenska telegrafnätets trådlängd utgör omkring 20,000 kilometer, motiverades på detta sätt ifrågavarande äldre anbuds öfverensstämmelse med det första af här ofvan anförda trenne alternativer.
Hvad som gör förenämnde vilkor i högsta grad oantagliga är, att de hänföra sig till en allmän eller åtminstone särdeles omfattande tillämpning på det befintliga telegrafnätet af det ifrågavarande telefoneringssystemet Skulle icke någon sådan förändring af samma vilkor kunna åvägabringas, att afgiften till patentinnehafvaren proportioneras efter tillämpningens omfattning, torde alltså, åtminstone för närvarande, van Kysselberghe ’ s system icke kunna tillgodogöras för svenska telegrafverkets räkning.Stockholms teatrar.
1884 — Jan.
Af ClaSs Lundin.
Operan har bjudit på sin » Romeo och Julia », än med fröken Graboiv, än med fröken Ek i det ena titelpartiet, och fröken Ek har vunnit ett erkännande som sannolikt är fullt berättigadt, under det man dock för hvaije gång längtat efter fröken Grabow.
Om den sist nämda hindrats af sjukdom, hvilket olyckligtvis inträffar icke så sällan, har den musik-älskande allmänheten sett missnöjd ut, stundom rent af vredgats och falt hårda och orättvisa ord både om sångerskan och kungl.
teaterstyrelsen, utan att betänka, det ingendera rår för fröken Grabows sjuklighet.
Det är beklagligt, att hennes hälsotillstånd skall vara så vacklande och hennes tjänstgöring därigenom så opålitlig, men ingeu skulle väl därför vilja undvara möjligheten att då och då få höra henne och allra minst borde man väl äga r£tt att förebrå sångerskan för det hon, i förhoppning att vara nog stark att på utsatt dag kunna sjunga, när den dagen kommer, känner sig oförmögen att uppträda.
En sådan förebråelse är lika enfaldig som hjärtlös.
För öfrigt har Stora teaterns lyriska spellista upptagit » Trollflöjten », med en debutant, hr Lundmark, i Tammos parti, och debutanten gjorde lycka, » Wilhelm Tell », » Carmen », » Mignon », » Muraren », » Konung för en dag », » Den bergtagna&gt;, &gt;Den stumma » samt kanske ännu några andra gamla bekanta, teaterstyrelsens och allmänhetens mångåriga vänner.
Likaledes liar man fått förnya bekantskapen med den uuder förra spelaret nya danska operan » Spanska studenter », i hvilken fröken Grabow öfvertagit Juanas parti, till glädje för alla vära musikälskare, utan att dessa därför underskatta förtjänsterna hos partiets förra innehafvarinna, fröken Andersson.Hr Rosén, debutanten från hösten, sjöng gendarmkaptenens parti, som hr Lange utförde i våras, och fru Edling Benitas, förut utfördt af fröken Karlsohn.
Detta är hvad operan åstadkommit.
Nu väntar man på - Neaga », men har väl till en aflägsen framtid uppskjutit att vänta på » Mästersångame » och » Jaguärita ».
Stora teaterns dramatiska spellista har haft att uppvisa ett par föreställningar af &gt;Hamlet » samt, såsom vanligt vid jultiden, » Vermländingarne », i fall detta tal-, sång- och dansspel far räknas till den dramatiska afdelningen.
Med anledning af Holbergsfesten gafs » Erasmus Montanus » några gånger på Stora teatern och öfverflvttades sedan till den Dramatiska, där » Don Ranudo de Colibrados » först öppnade fest-föreställningarna.
Den kungl.
teaterstyrelsen hade, liksom Nya teaterns, visat skyldig vördnad för Holbergs Ainne och på bästa sätt satt upp de två nyss nämda styckena, men nödgats, i synnerhet genom sjukdomsfall bland skådespelarna, nöja sig med konstnärskrafter som i alt just icke voro af första ordningen.
Det kan visserligen tyckas, som vore Nilles roll i » Erasmus Montanus » icke så utomordentligt vigtig, och till den åsigten måste ovilkorligt hvar och en komnia som såg stycket för första gången vid den Holbergska festföreställningen den 3 december på vår Stora Teater, då genom fru H. Kinmanssmis sjukdom rollen utfördes af en skådespelerska, hvilken visserligen i några år tillhört den kungl.
scenen, men aldrig kunnat användas i en roll af någon betydenhet.
Äsigten vore dock alt annat än riktig.
Rolten är af lika stor vigt som Jeppes i samma stycke, och då fru H. Kinmansson efter sitt tillfrisknande öfvertog den, kunde nog märkas livad den i själfva verket betyder.
Ehuru äfven fru H. Kinmansson icke är fullt lämplig för den duktiga bondkvinnan med dennas breda mål, kraftiga åtbörder och pliunpa skick, enär den utmärkta konstnärinnans egen personlighet och i synnerhet hennes milda, något späda röst icke räcka till för de bondska latema, så kom dock något helt annat fram af hennes alltid intelligenta spel, och man fick en, om ej fullt tillfredsställande, dock ganska antaglig bild af Rasmus Bergs mor, synnerligen i de af moderskärleken och modersförblindelsen mest påverkade de-larne af karaktären.
Det var därför ingalunda till Holbergs fördel, som i fråga varande roll vid första framställningenpå Stora teatern måste anförtros åt en för densammas åter-gifvande alldeles otillräcklig skådespelerska.
Noga taget, räcker ej häller hr A. Örtengren till för titelrollen.
Han spelade den onekligen med större säkerhet än då han för flere år sedan, fullkomligt nyböijare, gaf samme Erasmus på Nya teatern, men det var dock äfven nu något som fattades i den präktiga målning af en odräglig pedant och den på samma gång genom sitt underdukande för fördomar och bondsk enfald tragiska karaktär som den store skådespelsdiktaren här gjort med sann mästarehand.
Det är ty värr nästan alltid något som fattas i hr Örtengrens framställningar, så flitiga hans studier än må vara och så brinnande håg han än har för lösande af deluppgifter som föreläggas honom.
Han är en mycket aktningsvärd konstnär, som sträfvar till ett högt mål, men det ser ut, som skulle han ha långt till det målet Bäst vore väl kanske, att han nöjde sig med en andra-plats, en som ingalunda är att förakta vid en stor scen och som väl kräfver så goda egenskaper som hr A. örtengren äger.
Men kungl.
teaterstyrelsen tyckes tro, att han förmår mer än han verkligen gör och låter honom försöka sig med uppgifter som synbart öfverstiga hans krafter.
D^tta oupphörliga jägtande efter något stort är otvifvelaktigt till skada för den hvars förmåga alldeles icke ligger åt det hållet, men som med god framgång kan åtaga sig att fylla ganska maktpåliggande roller af andra ordningen, något hvaraf en teater alltid är i behof.
Hr A. Örtengren har i yttre måtto gjort sig en ganska tillfredsställande Erasmus, med blekt, magert ansigte, en tunn och sliten, förläst student och som kanske borde vara endast ännu mera tafatt i all sin inbilskhet för att riktigt framställa Erasmus ’ yttre människa.
Men det är icke nog med det: den inre människan bör åskådaren också fa lika klar för sig, och däruti brister denne framstallare, kanske mest på grund af den torrhet och tyngd som alltid vidlada hans karaktärsskildringar.
Den erforderliga saften saknas.
Författarens afsigt att åskådarne först skola skratta åt den högfärdige lärdomstoken uppnås icke genom hr A. Örtengrens återgif-vande af rollen, enär detta saknar hvarje tillstymmelse till komisk kraft, och medlidandet, som sedan måste uppväckas genom Erasmus1 faflinga strid mot den gamla landtliga enfaldens afvita fördomar, infinner sig ej häller, då skådespelaren är lika jämntorr fran början till slut.Hr Norrby har väckt mycket bifall genom utförandet af Jeppes, Erasmus ’ gamle hederlige faders roll, och han förtjänar det otvifvelaktigt, äfven om det förträffligt åter-gifha bondlugnet kanske icke alltid är sa mycket att tillskrifva något särskildt bemödande hos den gamle skadespelaren.
Hr Norrby är emellertid i denna roll en alt igenom älskvärd gammal landtman, som man maste riktigt hjärtligt halla af.
Men allra främst af de spelande måste man dock sätta hr Fredrik Deland för hans ypperligt återgifne Per Klockare.
Den i skadespelarens eget väsen radande godmodigheten kommer här i en oefterhärmligt lustig foreniug med rollens inbilske, skrytsamme och dumme bondkyrkotjänare.
Per Klockare kan visserligen gifvas med större vigt, en mera i det yttre framträdande och storpösande myndighet, men under den utvärtes beskédlighet, som synes i hr Delands klockare, framlyser alldeles tillräckligt inbilskhetens storartade dumhet och verkar med så full komisk styrka, att åskådame alltid öfverlemna sig * åt ett länge ihållande skratt.
Bättre verkan kan väl icke åstadkommas.
Det har sagts, att hr Deland vore » lik sig öfver alfc » och att därför också hans Per Klockare vore endast en ny upplaga af hans oförgätlige Konjander, men den kvickheten — ty kvickt måste det väl vara, då det visar förmågan att finna likhet mellan mycket olika föremål — är icke på sin plats: hvarje någorlunda uppmärksam åskådare kan icke gärna undga att inse den stora olikheten mellan de tvä karaktärerna, sadana de framställas af hr Deland, och det tjänar till intet att uppehålla sig vid en så grundlös kritik.
Hr Hamrim framställning af Erasmus ' bror, den sluge bonddrängen Jakob, lemnade i allmänhet en ganska lyckad bild af det enkla sunda förnuftet i motsats till de pösande lärdomsfraserna, o (fh likväl tyckes hr Hamrin ännu hafva svårt for att lägga bort nybörjarens benägenhet att göra for mycket och därigenom sia öfver.
Har » Erasmus Montanus », som nu först uppförts på våra kungliga scener, pa dem gjort verklig lycka?
Att pä den frågan svara ett ovilkorligt ja, torde väl icke vara så befogadt.
Åskådame tyckas nog, att döma af de manga och iånga skrattsalvorna, finna nöje i att se stycket, äfven om utförandet brister i ett och annat: men man tyckes icke så iätt kunna förmå sig att gå dit: man söker intala sig sjelf, att Holberg är så föråldrad, att han icke mera kan skänkaen glad stund, ocli därför har » Erasmus Montanus », lika väi som » Don Ranudo de Colibrados », spelats för fåtaliga åskådare.
Att sådant kan hända med sist nämda stvcke må vara
förklarligt, ty ehuru titelrollen framstäldes af hr Lagerqvist på ett ganska lyckadt sätt, låg dock en föga behaglig tyngd öfver det hela, hvartill lustspelets egen beskaffenhet otvifvel-aktigt till stor del var skuld: men att » Erasmus Montanus * på den kungl.
scenen och » Den politiske kannstöparen » på Nya teatern icke skulle kunna locka en lång följd af fulla hus är mindre förklarligt, ty i bägge dessa stycken ligger en så sann och frisk komik, att den ej gärna kan fuskas bort, och man måste skratta samtidigt med att man känner, det man ännu har åtskilligt att lära af den gamle lustspels-diktaren.
Eller skulle den förlamande pessimismen hafva lagt sig så tungt på våra sinnen, att vi ej mera äro i stånd att uppfatta en sådan komik?
Skrattsalvorna tyckas dock lyckligtvis bevisa motsatsen, men det är skada, att skrattarne äro för få för att kunna under många Holbergsaftnar fylla teatersalongerna.
Nya teaterns framställning af » Den politiske kannstöparen », ett ganska lyckligt val, gjorde god verkan på åskådarné.
Hr Mallander utförde titelrollen .bättre än man vågat hoppas; fröken Klefberg, alltid tillfredsställande, spelade Geske till åskådarnes belåtenhet, om kritiken ock kunnat önska litet mera kraft i hennes komik; hr Svedberg, den mångfrestande skådespelaren, gjorde en mycket lustig tenngjutarelärling, och om han ej alltid förmådde hålla lustigheten inom behöriga skrankor, så lände detta hos flertalet af åskådarné icke till någon skada för stycket, sannolikt tvärtom, och likväl kunde ej häller denna komedi hålla sig länge på spellistan.
Oaktadt den i ekonomiskt afseende föga lyckade utgången af Holbergsföreställningarna på de fre förnämsta Stock-holmsteatrarne, torde den uppmärksamme teatervännen dock hafva genom dessa föreställningar kommit till den åsigt, att Holberg ingalunda är för gammal för oss och att hans stycken, om ock bäst utförda på dansk scen, mycket väl kunna spelas af svenska konstnärer.
Men det är svårt att strida mot inrotad fördom, och en sådan är otvifvelaktigt den, att, blundande för det myckna som i de Holbergska komedierna gäller för alla tider, påstå, att de i vår tid äro omöjliga att atergifva, synnerligen af andra skådespelare än danska.I sammanhang med Holbergsföreställningaraa erinrar man sig med nöje fru H. Nybloms prolog » Vid brasan », en ganska tidsenlig påminnelse om att verlden icke är så svart, som » vi henne utmåla » och att ett lustspel af gamle Holberg väl förtjänar att ses.
Likaledes skall man ej glömma den norske författaren Henrik Jcegers tillfallighetsstycke » Ludvig Holberg », som gafs på Nya teatern och lemnade hr Hillberg tillfälle till en ny, verkningsfull karaktärsframställning.
Då fru Nyblom författat förspelet till festföreställningen af » Erasmus Montanus », hade professor C.
B. Nyblom lemnat en ny, lyckad öfversättning af själfva stycket samt skrifvit ett efterspel, som uppfördes jämte en ganska vacker » lefvande tafla ».
Under hela december och en god del af januari lefde Dramatiska teatern på gamla småstycken, uppblandade med ett nytt danskt original.
Man bjöds således på » Hvita halsduken », Edmond Gondlnets gamla bekanta komedi på fria vers, öfversatt af Frans Hedberg, » Han är inte svartsjuk », m. fl.
från den äldre utländska spellistan, och från den nyare, om ock icke den nvaste, inhemska sådana stvcken som » En
* 7 *
räddande engel » och » Mellan bjudningarna », hvilka allmänheten fortfarande ser .med stort nöje.
Det nya danska originalet » Kamrater », en liten » Dramatisk situation » i en akt af Peter Nansen, gick några gånger, men utan synnerlig framgång.
Allmänheten börjar ledsna på dessa » Dramatiska situationer », hvilka äro så föga dramatiska, som gifva sig ut för realistiska, men lida af en betänklig brist pä natur och icke bevisa annat än att den unge författaren — de äro vanligtvis alltid skrifna af mycket imga skådespelsdiktare — möjligtvis i en framtid kan komma att göra något själfständigt af den lediga, om ock alt för tillspetsade stil som tyckes vara gemensam egendom för en god del af det yngre författareslägtet.
» Kamrater » fick dock genom fru Hartman och hr Törnquist en framställning af större värde, än styckets obetydliga innehåll egentligen förtjänar.
» Sista hvarfvet * släpade sig fram ett par gånger, och » Roderik Heller » upplefde åter flere föreställningar.
» När damerna föra krig » spelades å ny o en gang, » En skandal » ett par gånger, under det Björnsons » Mellan drabbningarna » väckte intresse flere gånger i ny uppsättning.
Fröken Zetterberg var den enda som förut innehaft Ingas roll, men det var för flere år sedan på en elevuppvisning å Stora teatern.
Hennes spel tyckes icke ha undergått någon synnerlig utveckling,men rollen är onekligen en af dem som bäst lämpa sig foi denna unga^skådespelerskas natur, något inåtvändt och nästan dystert, som tyckes gråta, äfven då ett löje skall framställas.
Den åtminstone Jämförelsevis friska hurtighet, som utmärker fröken Zetterberg i Gertruds roll i » Strandbybor », tyckes hon icke kunna få fram i nägon enda annan roll.
I Ingas kan hon undvara den.
Hr Elmlund har också förr uppträdt i detta Björnsonska stycke, men det var, 1867, i Halvards roll, som nu öfvertagits af hr A. Örtengren, for hvilken partiet är tacksammare än de flesta andra uppgifter som anförtros honom.
Nu spelar hr Elmlund kung Sverre.
Georg Dahlqvists gamla roll, och gör det » mit Anstånd und Wiirdes, ' litet föraldradt kanske i sceniskt återgifvande, icke just som man vill ha det nu for tiden, men Sverre var icke häller någon nutidsman.
Tiderna förändras och allmänhetens smak med dem, men det är icke sagdt, att konstnären alltid följer med.
Hr Elmlund har dock, såsom jag här nedan får tillfälle att erkänna, visat att han kan framställa något alldeles nvtt.
Det är snart aderton år sedan » Mellan drabbningarna » uppfördes här första gången.
Elise Hwasser, Georg Dahlqvist, Axel Elmlund vunno då allmänt bifall genom sitt spel, men det är icke så säkert, att de, om Dahlqvist ännu lefde och vore i verksamhet samt om de två andra kunde fa de aderton åren af sitt lif till baka, skulle göra samma verkan på vara dagars teaterbesökare.
Fordringarna på fullständig natur i konsten äro nu betydligt skärpta.
Omöjligt är dock icke, att själfve Dahlqvist, den gamle romantikern, kunnat foga sig efter en nyare tids fordringar.
N. W. Almlöf lyckades göra det i en långt framskriden ålder.
Om man icke alltid kan godkänna lofordandet af Dahlqvists » moderatiom pä gamla dagar, hvilken kanske till stor del hade sin orsak i att tilltagande ålderdom hindrade honom att » rusa&gt;, så vet man dock, att han var alt fin * sann konstnär för att icke inse, att den nyare tiden hade rätt, och hade han ej stått vid lifvets gräns, skulle han kanske ha varit ännu naturligare i sitt spel än hvad han verkligen var under de sista åren.
Att fm Hwasser — jag hoppas att allmänheten ännu erinrar sig, det vi ha en skadespelerska med det namnet — utan att ha förlorat något af sin storartade framställningskonst i det tragiska, också gatt fram åt i återgifvandet af särskildt för nutiden egendomliga kvinnokaraktarer har hon visat vidflere tillfallen, bland annat redan for några år sedan i Lona Hessels roll i » Samhällets pelare ».
Den skapelsen ställer hennes konstnärskap ännu högre än hvad åtskilliga af hennes tragiska hjältinnefigurer förmatt, så förträffliga många bland dem än må vara, och står kanske framför själfva fru Alving, som dock äfven är ett slående bevis på konstnärinnans fullgoda realism.
Huru intressant skulle det därför ej ha varit att få se den utmärkta skådespelerskan, Ibsens beundrarinna och den oöfverträffliga framställarinnan af skaldens förnämsta kvinnoskapelser, i äfven hans senaste stycke!
Hvem skall väl ha trott, att gamla » Lady Tartuffe » skulle göra lycka i våra dagar?
Huru stycket mottogs, da det för ett par och tretio år sedan spelades på Djurgårdsteatern,-torde väl de fleste nu ha glömt.
Det gafs då i gamle Fredrik Niklas Bergs öfversättning och hann ej längre än till fem föreställningar.
I Paris har stycket, skulle jag tro, icke spelats på länge, ehuru författarinnan, fru de Girardin, ännu lefver i parisames minne såsom en mycket kvick dam.
I Tyskland såg jag, för några år sedan, » Ladv Tartuffe » så väl i Berlin, som i Dresden på kungliga teatrar.
Det var tråkigt, ehuru man där, förståndigt nog, inskränkt styckets förskräckliga längd.
Här spelar man det, så vidt och bredt som författarinnan skrifvit det, i en ny, ganska lyckad öfversättning, och allmänheten tyckes finna stort behag däruti.
Förnämsta skälet till denna framgång torde väl ligga i det goda utförandet.
Utan att vilja förringa värdet af nagot af alla de biträdandes spel, kan dock med skäl sägas, att det är i synnerhet tre af de spelande som tilldraga sig det egentliga intresset.
Bland dém räknar jag da icke hr Fredriksony.
hvilken återgifver sin verldsman och » räsonnör » på ett alldeles förträffligt sätt, men det är man ju van vid.
' Äskådarne äro en smula » blaserade » på de oöfverträffliga Fredriksonska ' » replikerna », och det har ju gått så langt, att en hvperkritisk granskare till och med räknat dessa icke till hans förtjänster, utan till hans fel.
De tre äro fruarna Do rsch - Bos in och Hart man samt hr Elmlund.
Den först nämdas utförande af den i flera afceenden svåra titelrollen är en af hennes allra bästa konst-skapelser, hvilken endast på ett par ställen störes af ett icke fullt äkta känsloutbrott, som dock kanske är mer författarinnans än den utförandes fel.
Helintrycket är emellertid mycket godt.Lika godt intryck gör fru Hartmans återgifvande af den unga, oskyldiga flickans roll.
Det är icke första gången den unga skådespelerskan utför en sådan roll, men aldrig förr har hon, som i detta stycke, haft tillfälle att visa sin förmåga i det allvarliga och sant känslofulla, och hennes spel i den mycket fordrande scenen i fjärde akten, där hon på det enklaste och mest slående naturliga sätt berättar en tilldragelse, som gifver lösning åt hela handlingen, visar en redan långt drifven konst, något som de flesta sannolikt icke tilltrott henne.
Med Jeanne har fru Hartman vunnit fullt burskap i de äkta konstnärinnomas samhälle.
Hittills har hon för det mesta varit ett gladt och älskvärdt barn på scenen.
Nu är hon, jämte detta, en verklig skådespelerska, en som genom ytterligare studier sannolikt skall gå ganska långt.
Hr Elmlund har i marskalk d ' Istignys roll visat något för sig alldeles nytt.
Att han mycket väl kan individualisera olika karaktärer och skapa något annat än sin ungdoms hjälteroller och ädla personligheter i nyare dramer har han nog visat, t. ex. pastor Manders i » Gengångare », en god skapelse på vår scen; men något helt och hållet fristående är hans gamle marskalk, hvilken icke blott genom en träffande maskering, som gjorde hr Elmlund alldeles oigenkänlig, utan ock genom ett från alla hans föregående rollers kanske något entoniga farg frigjordt spel väckte lika mycken överraskning, som lifligt bifall.
Det var en ny sida af hr Elmlunds konstnärskap, och den gifver grundade förhoppningar på kommande goda skördar.
Om Nya teaterns Holbergsföreställningar liar jag redan .yttrat mig.
Nämde teater, hvilken, liksom de kungl.
scenerna, hade en ekonomiskt dålig december, har däremot i januari, synnerligen i månadens senare hälft, haft så mycket större anledning att känna sig belåten med inkomsterna, och dessa äro honom väl unnade af Stockholms alla teatervänner.
På den teatern arbetas fortfarande mycket flitigt och med stort allvar.
Spellistan är mycket omväxlande, men operetten har under de två månaderna icke varit sa företrädesvis herskande som många gånger förr.
» Madam Favart » har visserligen gifvits ganska många gånger, och » Boccaccio » har ej häller saknats, men den dramatiska afdelningen har dock tagit de flesta föreställningarna för sig.
&gt;Herr ministern », af Jules Claretie, ett af den nyare franska dramatikens klenare alster, gick åtskilliga gånger, tack vare spelet och den goda uppsättningenför öfrigt.