Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Och nu kan du, Abraham, ta’ vass-sån, och gå ned till vaka med, och fylla i ’en, så ska’ jag komma efter och hjelpa dig att bära opp ’en, så göra vi ett godt handtag åt matmora, eller hur?
Man gick till hvila i temlig frid och lugn, men – – Elin hade så mycket att tänka på: hade hon icke i ett enda ögonblick återsjunkit i samma synd, som hon trodde sig vara fri ifrån?
Hon älskade Gunnar häftigare, ursinnigare än någonsin, och – – hade ju till och med bekänt det omigen för honom sjelf!
Hon grät bittert öfver sin «uselhet», såsom hon sjelf kallade det.
Hon grät sedan öfver den stackars eländiga Lotta, och började äfven tro, att hon tagit sig vatten öfver hufvudet med hennes förbättring, ty svartsjukan, denne skarpsynte dämon, förklarade dock för henne vissa halfsagda uttryck af Gunnar, och Elin började ana, att äfven Lotta närde en brottslig eld för den unga gifta mannen.
Och till allt detta var ju Elin orsak! väl i allra bästa mening, men ändå orsaken.
Och allt annat ondt tyckte sig Elin kunna utrota i Lottas hjerta, blott icke en dylik känsla.
Elin visste för väl huru bergfast den satt qvar hos henne sjelf, oaktadt allt hvad hon stridit, kämpat och bedt.
Gunnar kunde alldeles icke sofva hela denna långa December-natt.
Kärlekens glöd flammade åter högt upp, och beglänste allt annat, till och med en neslig död. «Död vid Elins sida!» O! det vore ljufvare än allt lif, – – utom ett lif vid hennes sida!»
Så tänkte Gunnar, svettades och tänkte så.
Slumrade mot morgonen in och drömde så.
Vaknade och förbannade sitt lif och sin vakenhet.
Ville somna för att åter få drömma, ville dö till och med, för att få det.
Tredjedag-jul var en lång och ledsam dag.
Gunnar arbetade hela dagen ute med Abraham.
Lena gick purken med sina hus-sysslor, som hon ämnat alldeles slippa under julen, då hon ändå ej velat begagna Lotta till någon «sittsgerning» utan så mycket mera till ärender och spring-sysslor.
Nu fick hon sjelf sopa, nu fick hon hacka granris, göra rent åt hönsen i deras «stek»21 der ute i köket, gifva suggan mat och titta till kalfven, och släppa ut fåren litet grand, och allt detta är minsann ej så roligt på en kall, våt vinterdag, när man beredt sig att slippa det.
Mor Ingrid hade hyssat upp sin spånrock på vind, öfver julhelgdagarne, och satt nu med sin gamla blå ullstrumpa, som hon stickade vid med grått garn, och med gamla psalmboken liggande öppen framför henne.
Lille Gustaf gick och tultade på golfvet, och ryckte nu sjelfva grenarne af julgranen, som stod der så afplockad all sin lilla grannlåt, och som en verklig afbild af all lånad glans och storhet, aldrig räckande till slutet.
Elin hade alls ingen ro: hon tittade jemt ut åt vägen, om ej Lotta skulle återkomma, både önskade och fruktade detta, och undrade väl tusende gånger huru hennes (Lottas) skogsvandring hade aflupit.
Hon ville gifvit till alla sina små egodelar, den lilla bokhyllan och det lilla syskrinet hon fått af Gunnar, och sina örringar, som hon sist fick af modern, undantaget, om väfvarne eller något af dem legat qvar i skogen.
Hon önskade och hon hoppades det, och så stark var hennes tro, att hon bad Gud derom, fast öfvertygad att
Han förmår göra det gjorda ogjordt, och så tvärtom, hvilket är höjden af all förmåga.
Nu skall man väl skrida till förtäljandet af Lottas äfventyr.
De voro föga lika Elins.
Lika litet lika, som de båda unga flickorna sinsimellan voro det.
Hat, förakt, afsky, lögn och list, samt obetydlig verklig ånger och ruelse hade i Lottas drama spelat hufvudrollerne.
Kärleken åter allena, i allt hvad som händt Elin, ty endast hennes kärlek till menniskorna, jemväl de syndiga och förtappade, hade fört henne i alla dessa svårigheter.
När Elin var gången från Solberga om aftonen, började nämndemansmor, som var en beskedlig bondqvinna, men ändå visserligen ingen fullkomlighet, utan en vanlig gumma, som gerna hörde litet sqvaller ur granngården, att spörja Lotta om allahanda i Viken och huru der gick till.
Lotta, förtjust öfver att få prata och sladdra, berättade vidt och bredt både om det hon visste och icke visste, både om det som skedde och icke skedde; ty om Lotta bredvid Elin temligen höll sig vid sanningen, så vek denna goda genius ännu ifrån henne, nästan alltid på samma gång, som Elin.
Lotta berättade så mycket, och Gunnars namn sväfvade oupphörligt på hennes läppar.
Honom höjde hon upp i skyarne, dernäst Elin, men de andra förtalade hon mer och mindre, kallade mor Ingrid för «den otäcka kärringa», Lena för en «riktig satan» och Abraham för ett nöt, ett fä, en dumbock, etc.
– Det tycks på det der sättet, som du hade mest och helst med husbond-din att göra – sade nämndemansmor spefullt.
– Åh, jag kan intet just så säga – svarade Lotta, starkt rodnande och nappande sönder sin nya bastanta halsdukssnibb.
– Jo, jo – fortfor nämndemansmor – får du lefva och hållas, så blir du väl lik mordin, och får den ene ungen efter den andre, fast de sedan taga slut, den gode Guden vet bäst – huru!
– Åh nej, men! det tror jag fälle aldrig – svarade Lotta, oblygt skrattande likväl.
– Jo tvi!
De’ ä’ minsann inte’ mycke’ godt åt dig, det ser jag på dig – sade nämndemansmor – och ingen kan stort sätta tro till hvad du säger, ty aldrig kan Lena vara en sådan d ...... som du säger, och intet lär Elin vara ett sådant helgon heller, ej heller Gunnar tycka så väl om dig, som du låter påskina, utan när allt kommer omkring, så ä’ de väl bara lögna’ alltihop.
– Och nämndemansmor talade ej vidare med Lotta, utan hade bara ögonen skarpt på henne, och då hennes man och hennes döttrar hemkommo, så sade hon åt en af de sednare:
– Hör du, Anna Lisa, titta väl på Lotta att hon intet gör nå’t ondt, me’n som jag talar vid far-din och söster-di’ inne i kammaren.
Och härmed ingick hon i kammaren med man och dotter, för att berätta dem om «blekebacksstölda» och rådgöra med dem om hvad man borde göra, och der satt Lotta åter försänkt i detta djupa förakt, i hvilket den, som dit råkat, ofta deruti nedsjunker alldeles som i gäs-lera ju mera den söker att komma derutur, och således slutligen ej orkar streta emot, utan i förtviflan låter det gå så långt det vill.
Man misstrodde henne nu åter, och derföre tog hon i en knapp vändning, när ingen gaf akt på henne, en liten sax, tillhörig en af de förmögna nämndemansdöttrarne, och stoppade den i barmen och hjelpte dem sedan förtvifladt att leta derefter.
Borta i en tom vrå fick Lotta, likt en hund, ligga om natten, och mat fick hon, men långt skiljd från de andra.
I förargelsen häröfver satt hon och slet sönder sitt nya förkläde, och funderade på hämnd, funderade till och med på att ej föra dem till det rätta stället i skogen, ehuru hon flera gånger så tydligt utpekat och beskrifvit det.
Fel och laster föda förakt, förakt föder fel och laster och slutligen brott, och så går det i evig, ohygglig kretsgång.
Den kommande morgonen begaf man sig på vägen till skogen, nemligen nämndemannen sjelf, tvänne andra «byamän», en af nämndemannens döttrar, en annan hustru, och en annan piga, och ingen i hela byen var okunnig om hvart tåget skulle bära utaf, men alla grufligt nyfikna på dess återkomst.
Nämndemansmor brydde sig icke om att följa med, säker att de gingo alla «efter näsan».
När de kommo i skogen, började Lotta synas osäker på sin sak, och gå än hit, än dit; men då sade nämndemansfar, som var en allvarlig, hederlig men barsk bonde:
– Går du intet rätt och ordentligt, utan hvelar hit och dit, och intet på fläcken visar oss hvar j gömde tjufgodset, så ska’ jag slå dig båd’ brun och blå.
– Och det tog verkligen skruf, ty nu gick Lotta rakt bort till en bergsklyfta, visade en temligen stor öppning mellan tvänne stora stenar, och sade:
– Ja, här stoppa vi in’et alltihop, det bedyrar och försäkrar jag.
Både karlarne och qvinfolken lade sig ned och försökte att kika dit in, men de sågo alldeles ingenting.
Då nedstucko de långa käppar med hvassa krokar på, som man medfört, men dessa återkommo alldeles tomma eller med litet mossa och torra löf eller qvistar.
– Ja, du borde ha’, som narrar oss att gå så här narr midt i julhelgen – sade en af byamännen, och gaf Lotta på samma gång en dugtig örfil.
– Du ljuger väl i hvart enda ord du säger; för knappt skulle jag nånsin tro, att Bankesan var så dum och bar hit ’et, utan hon har nog haft sina åketyg ute på landsvägen, och genast begifvit sig bort med ’et alltihop, fast du nu, din satans slinka, fallit på det upptåget att narra oss allihop i byen, att gå som stollar efter dina konster.
Kanske ä’ de bara för att slippa undan att göra gagn i Vika, för Lena ä’ ena dugtig, katig qvinna, som nog lär veta att hålla dig i skinnet, minsann.
Högt gråtande och skrikande bedyrade Lotta sanningen af sina ord, ty denna gång voro de verkligen sanna, och för att göra dem så sannolika som möjligt, glömde hon icke en enda liten omständighet, som dermed varit förknippad, utan hälften talande, hälften skrikande, gjorde hon följande orediga berättelse:
– Nej, om jag än skulle sjunka ända i denna stund, tvärs igenom hela jola, så kan jag intet annat säga än att de’ va’ här vi la’et alltihop, och här låg vi se’n hela natta, jag och mor och Smea-Lasse, och här såg vi ’et tydligt hur han blef slagen te’ döds, och hörde’t med, fast vi tege som murar och intet kunde komma härifrån för ’et.
– Hvad säger du? – frågade nämndemannen, som redan förut gjort den anmärkningen, att här i skogen var ett «ledt och otäckt ställe», ty man var helt nära den plats der patronen på Grantorp blifvit ihjelslagen, en händelse, som just timade dagen efter «blekebacks-stölden».
– Hvad pratar du, usla tös? – tillade han.
– Hvad var det du såg för slag?
– Ja kors! det skulle jag ju intet sagt!
– Svara, påstunna!
Hva’ va’ de’ du såg för slag? – annars smäller det.
– Kors! jag såg ju hufvert de slog ihjel ’en – snyftade Lotta.
– Hvem då?
– Kors! patron – vet jag.
– Såg du ’et, säger du?
– Kors ja, visst såg jag ’et.
– Hvarför har du aldrig talat om det förut? frågade nämndemannen vidare, under det att de andra, sorlande af förvåning, afhörde detta samtal.
– Jo, för det förbjöd mor och Smea-Lasse mig så strängt, för se, ingen skulle veta att vi vart här bort-åt.
– Låg ni här då, midt på ljuse dagen?
– Ja, de’ va’ så der på mårron.
– Men det ä’ ju intet möjligt, det der – sade den af byamännen, som gifvit Lotta örfilen.
– De såg’ er ju alla tre i Lexeryd, den samme förmiddagen.
– Ja, se vi åkte.
– Nå men hvarför åkte ni intet ut om natten, utan vänta tills ljuse da’n, och hvad hade ni för åketyg? – frågade nämndemannen vidare.
– Jo, se, när vi bure hit det sista, så gick Lasse för att hämta hitåt kärra’ och hästen, och då, om vi då rest på natta, så skulle vi ta’tt litet med oss af – – det stulna (Lotta skämdes att utsäga ordet); men så hade hästen slitit sig, så han fick leta efter’n, och så vänta vi här, stund på stund, och så blef det ljuse dager, och så när Smea-Lasse ändteligen kom, så fick vi höra folk nära, och då – – då va’ det.
– Var det då som j såg att patron blef ihjelslagen?
– Ja, jag såg ’et först, och han, Smea- Lasse med, fast träna skymde, men vi la’ oss ned och såg ’et.
– Kors i alla dar! – utropade nämndemannen.
– Då blir det ändå vittnen på Olle, den galgfogeln!
Nå, då såg du tydligt att de’ va’ Olle, och ingen a’n.
– Jag kände intet
Olle, och intet Lasse heller, för han såg ’en bara på ryggen, men mor sa’ de va’ Olle.
– Hon såg det ju intet?
– Jo, se’n såg ho’ hur han stod öfver’n och såg på ’en och tog något rödt, alldeles som ena sedelbok ur hans ficka och stoppa i flika, men då va’ det re’n så tyst, för då va’ han fälle re’n döer, och så kom ho’ efter oss, för vi – Smed-Lasse och jag, vi hade krupit utåt den deringe andra vägen, för att komma te’ kärra, för han va’ så rädd hästen skulle springa sin väg igen.
– Nå, men hva’ gjorde mor då ni förstpå såg på ’et?
– Då stoppa ho’ ner allt det, som vi lemnat oppe, och som vi intet nu ville ta’ med oss, så der på store ljusa da’n.
– Men hvar i Jese namn fick ni häst och kärra ifrå’, erat uschla byke? – frågade den andra byamannen.
– Åh jo, det vet väl jag – svarade Lotta.
– Nå så svara straxt, annars knäpper det.
– Kors, det va’ ju Nilses i Storgålns, vet jag! – utropade Lotta, som var alldeles belåten med den örfil hon redan fått.
– Nils i Lexeryd! – utropade nämndemannen förvånad.
– De’ ä’ den bäste karlen i hela Lexeryds by!
Och han skulle lånat er åktyg!
Nej, de’ ä’ lögn!
– Åh nej kors! han hade brutit sig i benet, och sonen hans va’ bortfaren te’
Lidköping och skulle intet komma igen på två da’r, och då tog vi hästen, som gick i skogshagen bland de andra, och kärra stod i ett skjul, och vi satte dit’na igen natta derpå.
Vi fick bära dit’na, för de’ intet skulle höras.
– Kors! så’na illfundiga konster! – sade nämndemannen; – men nu ä’ de intet värdt att längre stå här, utan nu ska’ vi gå hemåt och berätta hvad vi fann, som just va’ hvad jag sa’ förut, eller hvad katta’ lad’ i maltet.
Och nu vandrade man raskt hemåt, ifrigt samtalande om hvad
Lotta bekänt, och då och då frågande henne om saken, hvaraf de slutligen trodde sig kunna reda, att Lotta varit den första, som sett patron och en blåklädd karl (och Olle hade varit blåklädd), hvars ansigte hon dock icke rätt kunde se, i handgemäng med hvarandra; att Smed- Lars äfven såg detta, men icke så länge som Lotta, och att de ej tordes stanna qvar längre, utan Lars hade först krupit bort och Lotta med honom, och straxt efter dem kom «Bankesan» sjelf och berättade för de andra, att hon känt igen bränneri-Olle på Grantorp, och så hade de alla tre satt sig opp i åkdonet och kört allt hvad en ung, rask häst orkade springa, för att snart komma ifrån alltsammans; och vidare att de icke mött mer än en herrskapsvagn på hela vägen, och ett par långväga-resande med packlass.
– Men tror j nu att allt detta ä’ sant, att det intet ä’ lögn, hvart eveligt ord? – frågade den ena byamannen, vändande sig till nämndemannen, som hade stort rykte för klokhet och förstånd.
– Jo, det skulle jag nästan tro, att det hänger ihop så som ho’ säger – svarade nämndemannen i vigtig ton – för se! ho’ har slättes inga’ nytta af att ljuga ihop allt det der, och det kom så alldeles oförhappandes fram frå’ början, och ho’ tveka intet, och tvätalade sig intet, som när det gällde sjelfva stölden.
Jo, jo, det lär nog vara som ho’ säger och ha’ sin fulla riktighet; men se, nu bör länsman ha’ reda på det i rappet, och jag går änn’a stad till ’en, och du Kattrina, du kan säga mor och de andra, att det gick alldeles som båd’ hon och jag trodde, och att der fanns aldrig lapp qvar nu.
Adjös med er, nu viker jag utaf här och går gent öfver gälet.
Alltjemt sporde man Lotta, och hon svarade än sanning och än osanning; ty hon var så drifven att förtiga eller konstla bort allt hvad som kunde röra henne sjelf och den usla modern, och när det gällde något sådant, var sanningen nästan omöjlig att få ur henne.
När tåget kom inemot byn, der vägen tog utaf åt Viken, frågade Lotta ödmjukt om hon fick gå hem nu, efter hon ingen mera nytta kunde göra.
(Lotta ville gerna slippa ett förnyadt möte med nämndemansmor.)
Alla skrattade och hånade Lotta, när hon talade om att «göra nytta».
– Du! göra någon nytta! – sade byamannen, som gifvit örfilen.
– Nej, det kunde väl aldrig någon tro på, och fasligt enfaldiga va’ vi, som nånsin gaf oss åstad på dina ord.
Men si, kunde man få vittnen på Olle, så vore andå allti’ nå’t vunnet, och rättvisa’ fick ha’ sin gång, som ho’ bör.
Lotta ansåg detta som en tillåtelse och gick utan allt afsked sina färde, och var snart i Viken, flat och nedslagen.
Elin kom genast emot henne och sade ett uttrycksfullt och spörjande: «Nå!
Lotta?
– Ja, de va’ intet värdt me’et – svarade Lotta och såg förlägen ned.
– Fanns der alls ingenting? – ropade Elin ängslig, ty hon hade ändå haft hopp qvar i sista stund, att Bankesan ej skulle vågat hemta det stulna, när man så haft ögonen på henne.
Och Elins oskyldiga tårar runno stridt utför kinderne, men Lotta stod nu med torra ögon.
Hon kände sig så lycklig att åter vara i Viken, bland de första menniskor, som någonsin varit goda och vänliga mot henne och ansett henne som en menniska, och hon var så vand att blott lefva för stunden, vara glad, ledsen, rädd, allt efter den, och hon anade nu ej hvilken pers hon skulle stå inför Lena, när denna fick veta utgången af hennes «dumma rännande i otid», såsom Lena kallade det.
Då grät Lotta åter en vers, helst när Lena sade: «Gör Lotta den allra ringaste odygd eller väcker minsta misstroende, minsta missnöje, så köres hon genast bort från Viken, utan all möjlig barmhertighet»; – – ty Lotta visste nogsamt, att Lena var den, som kunde hålla ord med en hotelse, om ej med annat.
Men när Lotta, mätt och undsluppen Lenas skarpa moraler, kom ut i «fähuset», så gjorde hon det hastigt rent, under glad och lustig sång, och när Gunnar kom och tittade dit in för att höra efter hvad det var för ovanliga ljud der, kom hon oblygt fram till dörren och började skämta med honom.
– Åh skäms! din uschlinge! – sade Gunnar och ryckte förtrytsamt på axlarne.
– Hvad vill du mig?
Skäms du intet att sjunga och tralla och komma med dumma schåser till manfolk, när du varit stad och bekänt stöld.
Tvi! jag skulle gråta och sörja mig till döds i ditt ställe, och jag säger ändå, hvad jag sagt – att Elin vet intet hurudan du ä’; för visste hon det, så hyllade hon dig intet alls, så som hon nu gör.
Akta dig derför, att jag intet talar om’et.
Skamflat började Lotta åter sopa.
Gunnar var en menniska som en annan, och dertill en ung karl: han hade kanske förut någon gång i för fri ton besvarat Lottas opassande skämt och derigenom gjort henne ännu mera påflugen, men nu – – – nu hade han åter blott en enda, enda tanka, en enda känsla, mäktigare än sjelfva samvetet till och med, och – – det var Elin.
Kärleken, som en tid bortåt varit likasom döfvad af annat, hade nu åter flammat upp, häftigare, omotligare än någonsin, och hvilken som verkligt känner dess allmakt, får en viss afsky för alla andra, som göra ringaste anspråk på denna kärlek.
Så kändes det åtminstone inom Gunnar.
Hvem följde väl någonsin en menniska, dess företag, öden och händelser, dag från dag, stund för stund?
Och ändå vet man dem så fullkomligt, förstår dem så intill det allra minsta, och kan så väl fatta och begripa det framåt skridande af somligt, det bakåtgående af annat, det vanskliga och ombytliga, det föränderliga och vexlande, som tiden förer med sig, och i all evighet skall föra med sig; emedan, så länge tiden alltid rörer sig «framåt», vore ett stillestånd i något annat en nästan omöjlig sak att ens tänka sig.
Tiden går från större till mindre, från mindre till större omvexlingar, menniskan går – ifrån vaggan till grafven, solen går, månen går, jorden går, allt går, och intet står, mer än ett – och det är Han som drifver allt.
Sålunda kunna säkert alla de, som gjort sig den mödan att ögna igenom dessa anspråkslösa anteckningar öfver en torpar-familjs öden, och som i inbillningen dröjt någon stund af den långa julhelgen och kalla vintern i deras enkla, låga stuga, nu ganska lätt föreställa sig denna samma välkända stuga, med sitt gräsgröna torftak och hvitmenade skorsten, stå bland blommande kersbärsträd, under en herrligt strålande Maj-sol, speglande sig och de omgifvande gröna kullarne med deras mörkgröna höga barrskog och ljusgröna löfskog i den alldeles spegelklart lugna sjön, som låg der så ljusblå och klar, utan att något rörde sig deruti, mer än ett och annat lätt, hvitt sommarmoln, som sakta sväfvade öfver den blå himmeln och i förbifarten speglade sig litet i den lika blå sjön.
Omkring stugan var så putsadt, så sopadt, städadt, sandadt och granrisadt.
Utanför Elins kammarfönster nickade inom sin lilla omhägnad två eller tre stora ljusgula vårfriska påskliljor, samt flera halföppna, ännu icke rätt utslagna dylika, och i det höggröna narciss-gräset gömde sig redan svällande knoppar.
Men en underbar tystnad rådde öfver allt: det var söndag, och äfven söndag i hela naturen.
Kersbärsblommen vågade icke snöga ned, äppleblommen knappast att slå ut, och ingen vind, intet djur, intet menskligt ljud störde tystnaden och den fullkomligaste söndags-frid, med undantag likväl af de evigt flitiga bien, som sakta och ostörda surrade omkring de blommande, doftande krusbärsbuskarne, och en och annan hymn uppe i höjden af luftens förbitågande och bevingade sångare.
Kom man likväl helt nära den lilla stugan, så kunde man dock förnimma ett gladt, fast ingalunda högljudt barnjoller och en ung flickas trallande på en munter polska; och steg man in i stugan, så såg man den lika sopad, städad, granrisad och löfvad, som man af det yttre kunde vänta, och lilla Gustaf lekande på golfvets midt med några qvistar blomstrande och doftande hägg, samt en hel qvast Calta palustris, allmänneligen af allmogen kallad «kabbe-lök.»
Vid spisen gick Lotta, gnolade och småsysslade, funderande som bäst på om det vore för bittida ännu att blåsa upp litet eld under kål-grytan, för att, enligt den föreskrift hon fått af Lena, hafva grönkålen varm tills de andra kommo från kyrkan, der de i dag gått till nattvarden.
Lotta hade betydligt skridit framåt på detta halfva år.
Hennes hjerta hade verkligen något öppnat sig för ånger och sann bättring.
Visst kunde hon väl ännu mången gång återfalla i sina fordna olater och fula vanor, men det skedde allt mer och mer sällan, och nästan alltid åtföljdt af från hjertat kommande föresatser att «aldrig göra så mer».
Elin, häruti mycket underhjelpt af Gunnars allvarliga beteende mot Lotta, hade sannerligen gjort storverk med henne, och Elin hade med denna Lottas förbättring sökt blidka den Gud, hvars vrede hon oupphörligt tycktes ådragit sig genom oförmågan att rycka sin vansinniga, brottsliga kärlek till Gunnar ur hjertat.
Äfven denna kärlek hade vuxit, så väl i Elins som Gunnars hjertan, och ögonblick hade funnits, då endast denna goda engel, som menniskorna i sin blindhet kalla slump, stått vid Elins sida och hindrat henne att gifva vika för den låga, som rasade inom den lidelsefulle, ofta häftigt uppbrusande unga mannen, hvars lynne under denna sednast framfarna tid ofta varit att förlikna vid denna underbara klara blå sjö, som den ena stunden ligger så lugn och orörlig, den andra åter – – brusar högt, med hvitskummiga vågor, och detta utan att en enda vindflägt rör sig i luften; således endast upprörd från sitt djupaste inre, under hvilket man anar brinnande volkaner.
Sådan hade Gunnar varit, och nu hade han, med en ifver utan like, anmodat alla de sina: den gamla älskade modern, den förmildrade och nu icke af Gunnar afskydda Lena, Elin – hans hjertas idol, och den godsinte, tillgifne Abraham, att tillsammans med honom begå Herrans nattvard, många gånger upprepande: «Hvem vet om vi någonsin mera göra det tillsammans!» hvilket alla – utom Gunnar sjelf – trodde hafva afseende på den gamla, hvars krafter aftogo för hvar dag, och hvars lefnadstråd tycktes blifva allt mer och mer hårfin.
Lena hade väl gjort en och annan liten invändning för sin del, talat om att stanna hemma, om ej «svärmora» eller Elin gjorde det, haft litet svårigheter, med ett ord; men på Gunnars enträgna uppmaning följde alla med, och Lena gaf Lotta för första gången förtroende att allena se till huset och lille Gustaf, likväl icke förglömmande att sjelf före afresan läsa kistor och skåp samt väl förborga nycklarne; ty – hur det var – Lena trodde ej Lotta mer än jemt och satte ej särdeles lit till hennes förbättring.
Lena visste bäst huru bebändigt det gick ibland att i en hastig vändning låta en liten sak flyttas ur en annans ego i sin egen.
Nu led det likväl emot middagen.
En ljusblå vänlig rök uppsteg rak och spenslig från stugan, ty Lotta hade blåst upp elden, och lille Gustaf, hvilken länge stått i fönstret som utkik, utropade ändteligen:
– Där komme famo’ och Abra’m och Bläsa, och dä’ komme mamma och Elin.
Men hvar ä’ falle?
Hvar ä’ falle?
Och Gustaf hade rätt.
I kärran satt mor Ingrid med röda, förgråtna ögon, och den gamla silkesduken långt neddragen öfver dem, och till kusk hade hon Abraham, icke litet stolt åt detta stora förtroende.
Ett långt stycke bakom dem kommo verkligen Lena och Elin samt några andra af allmogen, som äfven varit i kyrkan och hade sin kyrkväg förbi Viken.
Men Gunnar saknades alldeles, och lille Gustaf, hvilken i ett språng lemnade stugan, sättande dess dörr på vid gafvel, för att möta de ankommande, han gjorde som så många, långt klokare än lille Gustaf: han glömde hvad han hade och hvad han fick, för det som han hvarken hade eller fick.
– Famo!