Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kongressen anser, att i alla straffanstalter för båda könen bör inrättas en skola * tler undervisning meddelas åtminstone i läsning, skrifning och räkning samt om möjligt i teckning.
Att åt fångar af båda könen bör lemnas undervisning i någon slöjd och något handtverk, så att de efter frigifningen må kunna skaffa sig sitt uppehälle.
Kongressen uttalar den önskan, att hvaije manlig och qvinlig arresterad må fa välja den sysselsättning, som bäst passar honom af dem, som stå till buds i anstalten.
Dessa sysselsättningar skola utgöras af brefskrif-ning, läsning, musik, teckning, träskulptur, deltagande i väl-görenhetsverk, o. s. v. » I kongressens andra sektion angåfvos först de skäl, som förmått anhängarne af den nya skolan att samlas till kongress.
Man ansåg lämpligt att undvika hvaije diskussion om tillvaron af sjelfbestämningsförmåga, enär man ej kunde bland anhängarne af positiva lärosatser bringa å bane öfverläggningar i metafysiska ämnen, utan framför allt börde sysselsätta sig med fakta.
Man gaf derför uttryck åt den önskan, att man vid strafllagsstiftningen i de särskilda staterna må fasta afseende vid den positiva skolans åsigter.
Efter denna allmänna opinionsyttring öfvergick man till behandlingen af de framstälda ämnena.
Första frågan var af följande lydelse: » I hvilka kategorier böra brottslingar delas och hvilka äro de organiska och psykiska karaktärsdrag, som skilja dessa? » Ferri klassi-fierade brottslingarne i 5 grupper.
I den mycket lifliga ofverläggningen förebrådde Lacassagne de italienske positi-visterne för att fasta allt för stort afseende vid ärftliga anlag och vid antropologiska rön, men deremot förbise inflytandet af den sociala omgifningen.
Garofalo anmärkte, att, hnru stort inflytande man än bör tillskrifva omgifningen, det likväl är visst, att brottslingen bildar en oregelmessig och vanslägtad typ.
Man fann det olämpligt att för närvarande fatta någon resolution rörande brottslingames klas-sifikation, men man fasthöll dock vid den allmänna grundsatsen, att en sådan är möjlig med stöd af de antropologiska lärdomarn e.
Några af kongressens medlemmar framstälde till behandling frågan om dödsstraffets tillåtlighet enligt den nya skolans grundsatser.
Man föreslog dervid ett uttalande, hvari-genom man förklarade, att kongressen ej var obenägen att tillåta detta straff teoretiskt, men att det för närvarande ej vore lämpligt att draga detta ämne under diskussion.
Derefter behandlades frågan om den medico-legala be-sigtningen.
Lacassagne föreslog att erkänna nödvändigheten af att i brottmål använda två läkare.
Professor Zuccarelli föreslog deremot, att jemte apella-tionsdomstolarne inrättades en medico-legal domstol och framhöll nödvändigheten af att afskaffa den medico-legala besigtning, som tillkallades af försvarsadvokaterna.
Detta förslag rönte mycket motstånd.
Efter en liflig diskussion, i hvilken senatorn Moleschott tog en betydande del, blefvo Lacassagnes åsigter till en del biträdda.Derefter upplästes några vigtiga anföranden om mensko-kroppens anomalier, om indelningen af de menskliga oregel-messigheterna med hänsyn till de dem bestämmande själsrörelserna, om sjelfmordets geografi i motsats till mordets geografi samt med hänsyn till kön, ålder, ras och emigration.
Vidare behandlades ämnet » om fallandesot och vansinne i fängelserna. » Frigerio från Alexandria hade rörande detta ämne författat en intressant af handling, hvari visades, att de karaktärsdrag af förnedring, som skönjas i de fallaude-sjukes anletsdrag, hjernor och kranier, äro de samma, som tormärkas hos brottslingar genom ärftliga anlag.
Professor Tamburini bestred Frigerios iakttagelser, som dock understöddes af Moleschott, Lombroso, Roussel och Ferri.
Vidare öfverlade man om de lämpligaste metoderna for indentifierandet af återfallen.
Bertillon meddelade sin af Parispolisen använda metod.
Denna består deri, att man tager mått af de vigtigaste partierna å brottslingens kropp, såsom af hufvudet, kroppslängden, ett finger o. s. v. Till hvaije brottslings mått bifogas hans fotografi.
Då en brottsling häktas och man vill konstatera, om det är ett återfall, skola dessa mått lätt förråda brottslingen, äfven om hans anletsdrag förändrats.
Hufvudets mått är det vigtigaste, då denna kroppsdel minst af alla är underkastad förändring.
Herbette yttrade sig derpå om den användning, denna metod skulle kunna erhålla i de internationela förhaJlandena med afseende å brottslingars igenkännande och utlemnande.
Etter kongressens slut höll professor Moleschott ett tal, som gjorde ett oförgätligt intryck på dem, hvilka hade den lyckan att höra det.
Han böljade med att erinra om den bekantskap, han för 24 år sedan gjorde med Lombroso.
Vid den tiden, 1861, var det italienska Rom ännu endast en dröm.
Pä den utveckling, som under denna tid gjorts, vore äfven den första i Rom hållna antropologiska peniten-tiärkongressen ett bevis.
Talaren fann, att i denna kongress deltogo tre generationer: den käcka ungdomen, den trygga mannaåldern och den ärofulla ålderdomen.
Talaren gaf kongressens medlemmar tre värdefulla råd: att vara försigtiga med siffrorna, som vore tveeggade svärd; att undvika anto-logism genom att studera brottslingen och ej brottet samt att ej förfalla i sofismen » cum hoc ergo propter hoc », sär-skildt med hänsyn till statistitiska undersökningar.
Han framhöll, att det ej fanns något förhållande i lif-vet, hvars grundliga studium ej tjenade hela lifvet och alla vetenskaper till nytta, och anförande Victor Hugos ord: * L ' idéal tombe m poudre au toucher du réel *, framhöll han vidare, att detta ej kunde sägas om vetenskapen, hvars ideal alltmer drager sig undan för vetenskapsmannen, som sträfvar mot det samma.
Vetenskapsmannens lösen borde vara den samma som drottningens af Italien: » Ständigt framåt! »
Applåder af varm beundran och sympati helsade detta utmärkta tal af den berömde senatorn Moleschott, hvilket bildade en värdig afslutning af kongressen.Stockholms dramatiska scener.
December — J anuari.
Öfvereigt af Karl Wåhlin.
Af de kungliga teatrarnes många bebådade originalstycken hafva på sista tiden tvänne blifvit uppförda, nämligen å Stora teatern Julius Sellmanns » Kung Erik », sorgespel i 5 akter, och å Dramatiska teatern Oscar Wijkanders » Fru Madeleine Bunge », komedi i 4 akter.
Mången författare har fått besanna, att det historiska skådespelet är ett vanskligt område.
Hvad vår dramatiska literatur deraf eger, är — om man undantager ett för några få år sedan af de kungliga teatrarnes dåvarande direktion refuserad t sorgespel, välbekant för vännerna af vår vitterhet — mera af literaturhistoriskt än af literärt intresse.
Och den behandling, för hvilken Erik XIV, våra tragediför-fattares favoritobjekt, nu senast varit föremål, jäfvar icke denna sats.
Sorgespelets kardinalfel är af negativ art.
Det består deri, att det icke utgqr någon tidsmålning och icke röjer någon historisk blick hos sin författare.
Ett gammalt osant ordspråk säger: » små orsaker, stora verkningar ».
Dessa ord tyckes författaren hafva tagit till underlag för hela sin dikt Nils Sture blir fångslad för högförräderi på falsk an-gifvelse af en tysk äfventyrare, som fått korgen af hans syster.
Skenet är emot honom.
Han mördas af konungen, då denne händelsevis får se en bricka med frukt och vin, som Karin Månsdotter låter sända fången och i sin upphetsade sinnesstämning misstänker ett brottsligt förhållande mellan den unge ädlingen och sin ovigda gemål.
Skenet är emot henne.
Erik sjelf dör, derför att han i sin fri-gifhingsstund af en egendomlig slump rakar tomma ett glas förgiftadt vin, som den ränkfullrf fröken Brita Sture stalt i hans väg for att genom ett lönmord hämnas den förolämpning, konungen en gäng tillfogat henne vid en hoffest, då hon velat förödmjuka hans älskarinna.
Och då hennes af-sigt gått i fullbordan, går hon, illgerningens anstifterska, fri, och skulden faller på hennes för detta friare, numera vaktbefalhafvaren på Svartsjö.
— Detta skådespel är från böljan till slut ett ideligt spegel-fakteri.
Nej, stora verkningar hafva alltid stora orsaker, ehuru dessa för den ytlige betraktaren kunna vara förborgade.
Skalden skall visa oss dem.
Den grekiska fornsägnen förtäljer om Amfion, Tebes grundläggare, att vid hans lyras toner stenarne sjelfmant ordnade sig till grundvalar, hakade sig fast vid hvarandra till murar, vuxo till kolonner och reste sig upp till gafvelkrön och att när hans plektron för sista gången vidrört strängarne, en byggnad, som genom de olika partiernas organiska sammanfogning gaf ett underbart intryck af lif, då jemväl stod i glans för hans öga.
Eo sådan gerning äska vi af dikten.
Hon skall bringa ordning och reda i det skenbart tillfälliga, händelsernas egen logik skall ur henne tala till oss och skaldens, idé ur henne återstråla med samma klarhet, hvarmed den kastaliska källan speglade Delfitemplet Betraktadt från synpunkten af dessa fordringar gör hr Sellmans drama intrycket af ett godtyckligt hugskott.
Bland de i » Kung Erik » uppträdande artisterna tilldrog sig hr Palme i egenskap af titelrollens innehafvare största uppmärksamheten.
Hans i mycket förtjenstfulla framställning led emellertid af ett ofta framträdande fel, som jag äfVen med fara för en liten digression ej kan underlåta att påpeka.
Det som .skiljer det lugna talet från det upprörda är ej endast ljudstyrkan, utan äfven ljudskalan; i irriterad, förskräckt eller eljest upprörd sinnesstämning använder man toner, som ligga å ena sidan högre, å andra sidan lägre än de som förekomma i det lidelsefritt utsagda ordet, hvar-jämte kastningame från det ena tonläget till det andra i förra fallet äro plötsligare och häftigare — en sak, hvarom en hvar genom någon aktgifvenhet lätt kan öfvertyga sig.
Hr Palmes diktion lydde emellertid ej alltid denna taletslag.
Medan ljuds tyr k an på sådana stallen, der han skulle gifva uttryck åt Eriks köleriska temperament, stundom anda till öfvermått forcerades, qvarlåg talet samtidigt långa stunder i ett och samma tonläge, hvarigenom skådespelarens deklamation fick ett sjungande och allt annat an naturligt tonfall.
Hr Palmes minspel är själfullt och konstnärligt, hans åtbörder deremot ej alltid fullt beherskade.
Hänvisande dem, som önska taga kännedom om innehållet i herr Wijkanders nya komedi och om den typ af en obotfardig Magdalena, han i densamma framkonstraerat, samt om arten af den literära polemik, för hvilken komedien utgör en förevändning, till den specielt åt detta ämne egnade uppsatsen i föreliggande häfte, har jag här endast att nämna några ord om spelet
Fröken Björkegren har efter sitt tillfrisknande först i Madeleine Bunges roll visat sig på höjden af sitt konst-närsskap.
Lika fri från sökta effekter som hennes Denise, var Madeleine dertill vida rikare nyanserad.
Och oaktadt skådespelerskans skrupulösa sparsamhet i användandet af sin konsts medel, upphörde hennes framställning icke ett ögonblick att intressera och fängsla.
Ja, det är just detta, som så oafbrutet binder vår uppmärksamhet vid hennes skapelser, att hon förmår blott med ett blixtsnabbt ögonkast, ett brutet tonfall, en antydd gest glimtvis gifva en belysning af ett själslif — liknande den en blänkfyr kastar öfver ett stormigt haf.
För att återkalla ett par af framställningens glanspunkter, vill jag påminna dem, som sett » Fru Madeleine Bunge », om den scen, deri Madeleine för sista gången rakar Axel och besvär honom att icke öfvergifva henne.
Hur hon, betvingande ångesten öfver att sannolikt redaa hafva förlorat honom, böjer sig fram mot honom som för att vid minsta villrådighet å hans sida kasta sig i hans armar, frestar honom med sitt huldaste leende, hviskar honom allt hvad kärleken i sådana ögonblick kan ingifva en qvinna, hviskar det med en stämma så mjuk och ljuf och smeksam som flöjttoner.
Eller den scen, då hon i sista akten står inför Axels moder, som hon så djupt sårat och i hvilken hon ser sin oförsonligaste fiende.
Till en böljan falla hennes ord osäkert och stapplande: hon känner sig obehagligt berörd deraf att denna qvinna skall kunna se ned på henne.
Så erfar hon ångest öfver den isköld, hvar-med hon bemötes, och med den nödstäldas oförstälda ord och åthäfvor ber hon att åtminstone få veta det grymma öde, man tillärnar henne.
Då hon märker sig ha talat for döfva öron — ty fru von Sperling har mycket mera sinne för lagen än for evangelium —, glider hon, nu med den återvunna fattning, som förtviflan skänker, öfver i verlds-damens ceremoniella förbindlighet, och med ett halt leende fattar hon sin dödsfiendes arm och skjuter den under sin
— » det ser så bra ut » — för att föra henne in till gästerna i festvåningen.
Herr Elmlunds framställning af Harald Bunge, mannen med den starka rättskänslan och det lilla hjertat, var väl flegmatisk.
Herr Palme befann sig som den manlige ingé-nun i en fatal situation.
Ett fruntimmer kan i en motsvarande roll underhålla publiken genom sina yttre företräden eller ett näpet koketteri eller bådadera, men hvad skall en stackars karl i en så prekär belägenhet taga sig till?
Att herr Fredriksson (Henrik) och fru Hartman (Ellen) voro sig lika är ett beröm, som ej är mindre derför att det är sa vanligt.
Det för den samtida tyska komedien mest kännetecknande draget är förblandningen af det komiska med det löjliga.
I » Hexmästaren », lustspel i fyra akter af Friesch, tillkommer ytterligare en förvexling, den mellan det löjliga och det platta.
Dess komiska effekter äro samtliga af en synnerligen utvärtes art. I första akten skola de agerande roa oss med att gäspa, och det vore synd att säga, att de icke göra det med känsla och öfvertygelse, utan att jag der-för vågar afgöra, på hvilken sida af rampen det gäspas mest under aftonens lopp.
I sista akten får man se tre lika olyckliga som hungriga unga damer storgråtande kifvas om bitarne af en tårta och genom sin aptit ailägga ett lysande bevis på god kroppskonstitution.
Af slik art äro de komiska situationer, för hvilkas framställande man tager våra förnämsta sceniska krafter i anspråk.
Detta stycke skulle, framkommet på en förstadsteater, nätt och jemt försvara sin plats på densamma.
Och det uppföres på vårt lands mönsterscen!
Jag menar: den scen, som borde vara landets mönsterscen.
Hade det varit någon af dessa splitterbefangdt lustiga, estetiskt hädiska farser, i hvilka det verkliga geniet stundom ikläder sig clowndrägt och tumlar sig i sjelfsvåldigaoch halsbrytande saltomortaler, något i samma stil som peruktidens » Ulysses von Itacia », stångpisktidens » Kserlighed uden Stramper » eller chignontidens » Den sköna Helena », så skulle man i uppförandet deraf åtminstone kunnat sp&amp;ra en tanke: konstnärer, som hufvudsakligen syssla med lösningen af skådespelarkonstens högre uppgifter, kunna möjligen stundom känna en okynnig lust att hoppa öfver skack-lorna och prisgifva den böjelse för uppstyltning, som hvaije skådespelare med vaken sjelfkritik lätt varsnar hos sig sjelf och i tid söker undertrycka, åt sitt eget sunda förnufts gisslande gyckel.
I en dylik negation af sitt bättre konsts närsväsen finner skådespelaren ofta det bästa korrektivet mot konstnärlig onykterhet
Men för att kunna inlägga någon individualitet i de roller, som » Hexmästaren » erbjuder, måste man sjelf vara en bexmästare.
Hvarom icke, måste man spela på mer eller mindre urblekta reminiscenser från andra roller, hvilket är raka vägen till scenisk slentrian.
Oaktadt det utförande, stycket här erhöll, troligen var bland det bästa, som någon-städes skulle kunna komma detsamma till del, bör en hvar, som på scenen önskar se lefvande karaktärsframställningar, hålla sig borta från Dramatiska teatern de qvällar, » Hex-mästaren » spelas, väl ihågkommande att » der ingenting kan tagas, har kejsaren förlorat sin rätt ».
Medan en prisvärd förfining i smaken har för alltid förvisat de larmoyanta borgerliga skådespelen af Kotzebue, Birch-Pfeiffer och deras efterliknares slafviska fanad från scenen och man numera af den tragiska dikten fordrar sannolikhet och karaktärsskildring, tyckes man alldeles ha glömt, att också ställa » ideala kraf » på den komiska dikten.
Här törs hvarje klåpare, viss om uppmuntran eller öfverseende, komma fram med sina lappverk, och på detta område är derför företrädesvis en sofring af nöden.
Men af en sådan har dramatiska teaterns spellista på senare tiden icke burit några spår.
Tvärtom utgöra de glada sånggudinnor, som kringsväfva den kungliga svenska Tespiskärran, ett skäligen blandadt sällskap.
Det ligger i sakens natur att det inhemska lustspelet, derest ett sådant funnes, borde af våra kungliga teatrar i främsta rummet omhuldas, eljest vore ju inskriften Patriin musis en bedräglig etikett Som emellertid vår eljest ratt 1 i fa k tiga literatur ej röjt någon ansats att vilja sätta sig ibesittning af detta diktningens område, borde väl den klassiska repertoaren för närvarande i första rummet komma i åtanke.
I andra rummet kunde ju en och annan af det moderna lustspelets mera framstående produkter — stycken sådana som t ex. » Divorçons » och » Le monde où l ’ on s ’ ennuie » — bereda lämplig omvexling i programmet Men man borde icke belamra vår främsta scen med obskura tyska skribenters Xürnbergerkram.
Den värdefullaste delen af Dramatiska teaterns repertoar på senare tiden har utgjorts af repriserna.
Knut Almlöf har, energisk af naturen och ännu i besittning af en nästan ungdomlig vigör, tröttnat på att odla kål i Salerno.
Sedan någon tid tillbaka är han åter Stockholmsbo och har mottagit en lärarebefattning vid vårt nybildade konservatorium.
Att Almlöf just var rätte mannen att på den uppväxande skådespelaregenerationen inympa traditionerna från det glänsande skede af vår sceniska konst, hvars anor han numera är snart sagdt ensam om att uppbära, lider väl intet tvifvel.
Huruvida en för någon längre tid fortsatt direkt medverkan från hans sida kan komma de kungliga scenerna till del, har jag mig ej bekant; i alla händelser är det glädjande att han, enligt hvad jag redan i förra öfversigten kunde meddela, är betänkt på att uppträda i åtminstone en ny roll.
Hittills har han emellertid endast visat sig i ett par af sina gamla glansroller, nämligen som Fromont i » Fregattkaptenen » och som Gaspard i » Debutanten och hennes far ».
Det säger sig sjelf att dessa fulländade mästerstycken af komisk framställningskonst, hvilka man blott behöfver draga sig till minnes för att genast ha roligt, näst galaspektaklet utgjort säsongens eflersöktaste nöjen — ty något sublimare än ett galaspektakel existerar icke för Stockholmsbon.
» Vermländingarne » har under julen uppförts åtskilliga gånger.
Det ur dramatisk synpunkt mycket naiva stycket har ett visst berättigande som en ram kring de vackra folkmelodier och karaktäristiska folkdansar som äro i detsamma inlagda.
Den flinkaste af de uppträdande var onekligen herr Sjöblom, som dansade sin Jössehäradspolska med sydländsk eld och glöd och med riktigt markerande af dansens drastiska kynne.
I och för herr Baeckströms debut som Per Degn har - Erasmus Montanus », i hvilket stycke Fredrik Deland, den
ŸI.
* 7framstående skâdespelareveteranen, för ungefar ett ar sedan sade allmänheten sitt farväl, å nyo upptagits till spelning.
Att herr Bæckstrôms framträdande i denna roll ej vackt så stor uppmärksamhet, som det på grund af framställningens värde förtjenade, berodde väl närmast derpå, att allmänheten hade sin forne favorit i allt för friskt minne för att kunna fullt sentera en från hans skiljaktig uppfattning af rollen.
Herr Bæckstrôm har emellertid genom sin Per Degn ej mindre än genom sin Florentin i » Den hvita halsduken *, Jörgen i » Ambrosius » och Löpare-Nisse i » Vermländingarne » visat sig vara en ypperlig framställare af rustika personnager, framför allt derför att han ej, i likhet med vissa andra skådespelare, afspisar publiken med meningslösa lustigheter, utan, under oaflåtligt markerande af vissa for den framstälda personen utmärkande och från hans lifsvilkor härrörande egenheter, söker tränga till karaktärens karna och göra den person, som han har att framställa, menskligt begriplig, dymedelst skänkande sitt verk den första betingelsen och det enda hållbara underlaget for hvarje äkta konstskapelse: trovärdigheten.
Liksom Erasmus Montanus, den gamle Holbergs evigt unga krigsförklaring mot pedanteriet, är ett af den klassiska komediens ej blott yppersta utan äfven på förhållandena den dag i dag är tillämpligaste alster, så äfven inom sitt område Emile Augiers » Les effrontés » (Moderna vinglare).
Detta skadespel, som i år kan fira sitt silfverbröllop med scenen, utgör en skildring af det samhällstillstånd, som skapats af den första franska revolutiouen, ett samhällstillstånd, hvari senare tiders omstörtningar i det hela icke åstadkommit någon förändring.
Med beundransvärd klarhet har författaren i dramat låtit Vernouillet, den samvetslöst beräknande, utvärtes korrekte skurken, penningedömets representant, såsom situationens herre intaga platsen i händelsernas midt och bredvid honom stält å ena sidan representanten för den detroniserade oligarkien, markis d ’ Auberive, som, allt för väl inseende den praktiska oqtförbarheten af sitt ärfda statsideal, stannat vid att betrakta lifvet som ett narraktigt dockspel och skänka dem som makten hafva sitt rättmätiga förakt; å andra sidan Giboyer, proletären, hvars elände förskrifver sig från den dag, då han som &gt;ett god t hufvud » började dragas fram den lärda vägen, och som, i stället för att som sin far välbehållen sitta och moja sig iden varma portvaktarkammaren, nu, förstörd af studieårens umbäranden och utsväfningar, håller skan^alskrifvarens penna mellan sina.
smutsiga fingrar; proletären, som, ett viljelöst verktyg i korruptionens tjenst, lefver endast i ett vanmäk-tigt hat mot förhållanden, som fråndömt honom allt, ända till hedern.
Herr Lagerqvists Giboyer är med sin halft burleska, halft tragiska anläggning en så egendomlig och ursprunglig scenisk skapelse, att ensamt hans utförande af denna roll hade kunnat utgöra tillräcklig anledning till det emellertid ur flera synpunkter prisvärda återuppförandet af detta märkliga samtidshistoriska skådespel.
Under det att af våra kungliga teatrar den ena, såsom redan dess namn antyder, odeladt tillhör dramat, den andra ofta mot detsamma öfvar gästvänskap, har Nya teatern att à en och samma scen vid sidan om talpjeserna inrymma en plats jemväl åt opéra-comique och operett Ej underligt således att dess dramatiska repertoar under den tid, vår öfversigt omfattar, varit långt ifrån så rikhaltig som de kungliga teatrarnes.
Förutom tvänne repriser har densamma omfattat tvänne svenska och tvenne norska arbeten.
Full unionell likställighet således, skulle man tycka.
Den svenska suprematien är dock räddad, tack vare reprisen af Hodells från Ystad till Haparanda välbekanta, nu i föryngrad gestalt uppståndna folkkomedi » Andersson, Pettersson och Lundström », i hvilken pjes herr Holmqvist i skepnad af sistnämnda högst populära företeelse gör allt iör att bereda publiken en glad afton.
Den andra reprisen utgjordes af fransmannen Théodore Barrières q vicka, men icke alltför dygdesarama komedi Lilla slarfvam, i hvilken flera af de uppträdande herrarne
— herr Fristedt i hans lika korta som stumma roll ej att förglömma — gjorde rätt lyckade figurer och bland de uppträdande fruntimren i synnerhet fru Fahlman och fröken Friberg presterade en hurtig och uppsluppen aktion.
Och nu till nyheterna!
Herr Nordensvans 1-akts-skådespel » Barnet » handlar om brytningen af en förlofning.
Dess egendomlighet framträder kanske bäst vid en jemförelse med dansken Edvard Brändes ’ » En Forlovelse » — ett stycke som, i förbigående sagdt vid spelärets början sades komma att uppföras å Nya teatern, men ännu ej låtit sig afhöra.
Brändes är den full-gångne och fullt konseqvente realisten.
Det som i hans skadespel föranleder brytningen, är den omständigheten att fastmannen, från att ha varit en rik karl, plötsligt ser sig hänvisad till en extra ordinaries i verken knappa utkomst Medveten om sin brist på energi och misströstande att med sitt arbete kunna skapa sig ett hem sådant han med sina dyrbara vanor önskar sig det, sliter han de band&gt; som förena honom med en god och älskvärd men fattig flicka.
Herr Nordensvan deremot ser den tilldragelse, han skildrar, ur den mera idéela synpunkten af » en ung själs frigörelses
— jag tror nästan att orden finnas lagda i en af de uppträdandes mun.
1 » Barnet » är det fästmön som bryter.