Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man säger visserl, att hypotheksobligationerna gå mycket bra; men i behofvets stund har man dock icke kunnat afsätta dem annat än med 25 å 30 procents förlust.
Jag anser ingalunda derföre ett inhemskt statsfondsystem förkastligt; raan bör tvertom sträfva att komma derhän.
Men för att kunna införa ett sådant, måste man först, så till sågandes, mätta rörelsen och industrien.
Låtom oss följa Englands exempel, hvilket land. gjort inhemska lån, men icke förr än välmåga och industri redan betydligt stigit och utvecklat sig inom landet.
Dock kunna vi ganska väl, såsom ock är af K.
M. föreslaget, vid sidan af det, som behöfves för dagen, göra ett försök att utgifva inhemska obligationer.
Liljencrants har också på den grund motsatt sig förslaget om en högre lånesumma, att jordbruket ej skulle få något godt deraf.
Detta vet jag mycket väl, och det har icke heller varit ändamålet.
Men när det blir så ordnadt, att landet har tillräcklig tillgång på kapitaler, så skördar säkerl. jordegaren, likasom alla andra, fördelarne deraf.
Orp vi nu taga blott 25 mill., så kommer ingenting deraf att stadna inom landet, emedan vi tyvärr hafva så mycken utländsk skuld, att denna summa åtgår för att betäcka densamma.
Det är visserl. bedröfligt, att man icke kan dölja ens för sig sjelf, att dessa stora belopp måste gå ut ur landet; men det är dock så.
Jag deltog ej vid förra Pvjksdagen i beslutet om det s. k. 12-miliioners-lånet, och jag är i allmänhet ej af den åsigt, att Staten bör träda emellan och hjelpa den enskilde; men den allmänna rörelsen är det Statens pligt att undérstödja, och, om den icke det gör, så missförstår Staten sitt *yerkliga intresse.
På grund af hvad jag nu anfört, anhåller jag om propos. på afslag å 3:dje punkten i Betänkit och i stället bifall till hvad Hr Bildt i sin reservation föreslagit.
Hr Le frén, J oh a n Peli r: Hr Bildt har framställt den åsigt, att detta ärende bordt behandlas af Stats- och BankoUtskm gemensamt, och han har deri ovilkorligen rätt, ehuru det nu tyvärr icke kan hjel— pas.
Så skedde också 1830, då den stora och vigtiga frågan om realisationen var före, och till följd deraf blef den inom mycket kort tid ganska väl utredd, så att It.
St. linde ringa besvär med den efteråt.
Men hvarje tid har sin egen method att behandla allmänna angelägenheter.
Jag är för min del af den åsigt, att lånet bör inskränkas t-i11 25 mill., derutaf 8 för upköp af materiel till jernvägarne och 9 till liqviderande af det temporära lånet; äfvensom att Banken bör med sin disponibla räntevinst af 6 mill. ingå i detta lån, men med vilkor, att Banken, i st. f. dessa 6 mill.
RiksBanks-sedlar, får mot - Oen 15 Febr nar i f. m. 433 taga 6 mil), vexiar af det lån, som nu skall utrikes uptagas.
Ryllnadeti i de 25 milhna må, om sig göra låter, uptagas mot inhemska obligationer, hvilket system jag alltid i dess grundsatser hyllat.
Men det är nödvändigt, att Banken för sina 6 mill. får verkligen disponibla papper, hvilket de Svenska obligationerna icke äro, ty vid en inträffande kris skulle ingen vilja köpa dem.
Den fruktan jag hyser för en Statsverkets inblandning i ltiksBankens affärer, stödjer sig på erfarenheten af huru Staten under föregående tider gått tillväga med Banken.
Ar 1778 hade Staten en skuld till RiksBanken af 40,900,000 Rdr, hvilken man vid nämnde års Riks* dag, oaktadt Bankens dåvnde ganska bekymmersamma ställning, fann för godt att afskrifva.
Sedan råkade Staten ytterligare i dylik skuld, hvilken 1830 upgick till 21,700,000
Rdr, hvilka afskrefvos vid realisationen.
Banken tål sannerligen icke vid många sådana karesser, och man måste besinna, att det är dess pligt och upgift att uprätthålla myntvärdet inom landet.
Det är derföre jag fordrar, att Banken må kunna disponera sin räntevinst i form af vexiar, för att inköpa utländska obligationer, och för att ytterligare förstärka sin utrikes stående reservfond.
Denna skulle då, om vi icke gå längre än till 1S70, — och så lång respit bör väl kunna af R.
St:r, som liro garanter för Bankcus och myntvärdets uprätthållande, lemnäs densamma, icke som en present, utan som en skyldighet — så kunde, under förutsättning af fortfarande vexeltillgång, denna reservfond komma att upgå till 30 mill., och derigenom Bankens säkerhet vara betryggad.
Glömskan af denna pligt har kostat Svenska folket många lidanden och olyckor.
Det har förlorat hälften af sin penningeförmögenhet vid 1766 års realisation, och 5/8 af denna hälft vid 1830 års.
Detta gör tillsammans en förlust af 81 proo., och 19 proc. i behåll.
Det är i sanning ett starkt land, detta vårt kära fosterland, som kan tåla vid sådana, våldsamma ingrepp i eganderätten; men skall man kunna hoppas något för framtiden?
Det ser sannerligen mörkt ut.
J tycken kanske.
M. H.. att det icke anstår en gammal man att komma niet! hantydningar på riva tiders skick . och att mana till försigtighet och varsamhet.
Nog hinner jag för min enskilda person bli jordad, innan R Stms Bank blir försatt i den stallning att nödgas ånyo göra en realisation, men denna nödvändighet skall lörr..elter sednare omutligen inträffa, om man icke har nog kraft och nog hjerta att i tid vidtaga sådana åtgärder, som kunna förebygga en dylik katastrof.
Jag ber R. o. Ad. om ursäkt tor detta tal, som kanske blifvit längre än det borde, och anhållsr om propos. derpå, att de 6 millioner bankovinst, som R.
Bank kommer att lemna till jernvägarne, må till
Banken ersättas i lorm at vexiar och icke i Svenska Statsobligationer.
Till en början måste jag beklaga, att med denna frågas afgörande dragit så långt ut pa tiden, att man icke kunnat begagna sig af de fördelaktiga konjunkturer för lien 1 ä F e b r a a r i f. m iåns uptagande utrikes, som vid början af Riksdagen förefunnos.
Utan att vilja lägga detta någon annan än våra tunga former till last, fruktar jag, att denna gynnsamma tidpunkt nu är förbi, ty på nästan alla penningemarknader hafva, under den sista månaden, papperen fallit i värde cirka 1V2 proc.
I London har räntan stigit från 2.V2 till 4 proc., och man väntar nästan hvarje ögonblick att få se den höjas till 5.
Jag tillåter mig att med några ord angifva förklaringsgrunden till detta förhållande, för såvidt jag kunnat utröna densamma.
Det har nemligen upkommit ingalunda till följd af någon panique, eller af brist och olyckor, eller af någon förlägenhet i den allmänna rörelsen, utan tvärtom, ehuru det låter paradoxt., just till följd af ölverflödet på kapitaler i England.
Der göras nemi. årligen ganska stora besparingar, och betydliga summor hade således der samlats; men man har under lång tid icke lyckats på dem fa annat än en mycket låg ränteproceut.
Sedan nu lugnet blifvit återstäldt i Indien och misstroendet lagt sig, fattades Engelska allmänheten af en särdeles lust att placera sina kapitaler i den Indiska marknaden, hvadan dit blifvit öfversända stora massor af guld och silfver, och det tillgängliga kapitalet inom några få veckor minskades med flera millioner P. St.
Det är dock numera anledning att hoppas, att så väl detta skall vara öfvergående, som det ogynsamma förhållande, hvilket någon tid egt rum i afseende å guldets värde, skall komma att snart uphöra.
Guldet har nemi. stått högre i Hamburg och Paris än i London, och i Amerika ej heller så lågt att utförsel deraf lönat sig.
Emellertid är det mycket möjligt, att genom denna ena månads försummelse blir oss lånet dyrare än om vi kommit tidigare på marknaden, och vi måste nu åtminstone skynda, så att vi icke komma så sent, att alla kapitaler redan sirö placerade.
Hvad ilen nu föredragna punkten beträffar, så har Utsk. föreslagit uptagande af 20 millioner, och K. M:t 25.
Om vi nu antaga den sednare summan, så blir dock Statens skuldsättning under denna Statsregleringsperiod 29 mill., ty i ett annat Betänk, framställes behofvet af ytterligare 4 mill. för betalande af den skuld, hvari Svenska Statsverket ännu häftar till Banken för 1808 och 1809 års krigsskuld och för arméens ackords-amorterings-obligationer.
Jag vill alldeles icke säga, att icke BankoUtskit, som betraktat saken hufvudsakligen från Bankens ståndpunkt, gjort fullkomligt rätt i att söka blifva af med dessa obligationer, men jag får också förklara, alt jag protesterar mot all utländsk skuldsättning af Staten för andra än produktiva ändamål, eller i den olyckliga händelse, att ett krig skulle utbryta.
Jag kommer således att motsätta mig uplåning af dessa 4 millioner.
Man har med mycken talang yrkat på uptagande vid denna Riksdag af 35 mill., såsom hela det för jernvägarnes fullbordande erforderliga belopp.
Jag kan dock ej deri instämma, och hufvudsakligen af tvenne skäl.
Det första år, att det är omöjligt att få detta till R.
St:rs beslut-; det andra att man icke vinner det åsyftade ändamålet.
Kan man val tro att, med den fart, hvari man au är, och ännu mera vid nästa Riksdag lärer komma att bygga Dell 15 Februari f. m. 485 jernvägar, man skall då låta sig nöja med en tillgång ai blott 10 mill., att man skall inskränka sig tili att endast fullborda vestra och södra stambanorna?
De orter, som redan fått jernvägar, skola kanske vara hugade att säga stopp, men säkerligen skall påtryckningen af de öfriga, isynnerhet om södra stambanan drages mera åt öster, blifva så stark, att man ej kan stanna der man ämnat.
Man råkar då just in på den olägenhet, man nu vill undvika, och får komma fram med en liten lån-unge, som det blir så mycket svårare att negociera upp, som man vid denna Riksdag förklarat, att något vidare lån ej skulle komma i fråga.
Jag anser det således bäst, att man öfverlemnar ut nästa Riksdag att se till, hvad som då behöfves, och nu uplånar det. belopp, som anses nödigt för arbetena under innevale statsreglerings-period, och hvilket man tyckes vara temligen ense om att bestämma till 25 millioner.
Frågan blir då, om någon och huru stor del häraf bör uplånas inom landet.
Man har som en säker tillgång anvisat
Bankens deltagande i lånet med 5 å C mill. af dess ränteviust.
Hufvudsakligen instämmer jag med de åsigter, Hr Lefrén härom yttrat, ehuru jag icke vill gå så långt, som han, och fordra, att hela beloppet må lemnäs
Banken i vexlar för inköpande af consols.
Ej eller böra endast
Svenska statspapper upköpas för de medel, som till realisationens betryggande nu kunna anses.
Banken, likasom alla andra försigtig» affärsmän, bör icke sätta allt på ett kort.
Om det t. ex. blefve fråga om en Statsbankrutt, så vore det ytterst farligt utt hafva för mycket sammanblandat Bankens affärer med Stats verkets.
Att åter, såsom Hr Lefrén yrkat, Banken skulle för hela beloppet få Engelska consols, torde också icke wira rätt försigtigt, ty äfven dessa papper bör man, oaktadt deras stora soliditet, icke alltför mycket och uteslutande lita på.
De gulde t. ex. 1737, 107 proc.; 1745 efter uproret 76 proc., år 1749 åter 100, år 1782 vid slutet af Amerikanska kriget 54, år 1792 gälde de 96 och föllo d. 20 Sept. 1797 ända till 473/s procent.
Afven om man tager 25 på hvarandra följande lugna år, t. ex. 1822—1847, så finner man dock att eonsols varierat, betydligt, så att den, som köper dem, måste se väl upp, för att icke förlora.
1822 stodo de till ornkr. 83 proc.; 1824—26 varierade de emellan 97 och 81 eller med 13 proc.; och från 1829 till 1831 föllo de med II proc.; 1845 stego de upp till 100; 1846 föllo de tili 97.
Nu stå de till 94, och hafva under några veckor varierat med 2 å 3 proc.
Går man till de Franska fonderna, så finner man der en ännu större variation.
Efter 1830 års revolution stodo de till 100; sedan föllo de ända till 7 4, men stego under loppet af 8 eller 10 år. så att — om jag minnes rätt — de på 1840:talet stodo vid 116 ä 117.
Jag nämner detta blott för att visa, det man icke bör för mycket lita på några statspapper, och i dem nedlägga sina silfvertillgångar.
Frågan är nu egentligen, om man bör inom landet uptaga de 5 millionerna.
Jag har ingenting emot ett inhemskt fondsystem, men jag tror, att de, som nu ifra derför, göra sig illusioner.
Det är visserligen sannt, att summan, relatift till våra tillgångar, eller rättare till våra skulder, icke är särdeles stor, men dsn torde icke 486 Oen 15 Febru-ari f. m. kunna här erhållas, såvida man icke sätter räntan så hög, att derigenom måste åstadkommas en rubbning i vår penningeställning.
Någon särdeles svårighet att placera penningar på inteckning förefinnes nu icke, och för dem, som ej tycka örn denna utväg, tinnes redan tillräckligt många slag af obligationer ändå.
Det linnes nerol.
Hypotheksföreningarnes, Jernkontorets, Vattenlednings- och Gaslysningsbolaget^ obligationer ro. fl, så att på värdepapper är ingen brist.
Jag tror också, att då innehafvare af obligationer, som under sednare år behöft sälja dem, förlorat omkring 10 proc., man dermed äfven mistat lusten att köpa nya.
Men mycket kan förändras under loppet af en statsregleringsperiod, och det är möjligt, att inom några år här kan blifva god tillgång på penningar, samt att det då kati yppa sig tillfälle att börja med ett inhemskt fondsystem.
Emellertid bör man nu vara ytterst varsam, då 2 af våra hufvudnäringar ännu ej hunnit arbeta sig ur krisen, nemi. jordbruket och skeppsrederiet.
Jag anser visserligen icke vårt jordbruks framtid så mörk, som några af mina vänner, men dess ställning är för närvtdc icke gynnsam.
På jordens fruktbarhet hafva vi icke att klaga; arbetslönerna, som till följd af jern vägsarbetena stigit, torde vill, då dessa komma närmare sin fullbordan, återgå till sitt normala tillstånd; jordens biskattning är icke drygare än i andra länder, och icke heller få vi mycket mindre för våra produkter.
Men hvad som trycker vårt jordbruk, är hög ränta.
Inteckningarna hafva här afgifvits till 300 millioner.
Om den Svenska jorden värderas till 1,500 mill., så är den alltså belastad med skuld till */5.
Men dessutom tror jag att det Svenska jordbruket häftar i skuld för hela sitt förlagskapital, hvilket, ehuru äfven sannolikt upgående till andra 300 mill., dock är alltför lågt att kunna drifva deisamma till den punkt, att. det kan underhålla konkurrens med utländningen.
En ledamot af detta Stånd, som haft förtroendet att vara Ordförande af sista statsrevisionen, har genom en beräkning visat att, då i England rörelsekapitalet för hvarje tunnland jord är öfverhufvud taget 136 Rdr, så utgör det t. ex. i Skaraborgs län blott 30.
Denna siffra, eller 30 Udr, blir ock den man får för hela riket, om 300 milhr fördelas på de 10 milkr tunnland odlad jord, ljungberg beräknat oss ega.
Jag tror sålunda, att man bör vara ytterst försigtig i fråga om att på den inhemska penningemarknadeu inkasta nya lånesökande, i synnerhet en sådan, i afseende på hvilken det icke ens vore »fair play» att göra det.
Jag anser derföre att, om man nu vill göra försök med införande at ett. inhemskt fondsjstern, detta bör ske endast fakultativt, men icke uptagas i beräkning vid bestämmande af det belopp, som erfordras, i följd hvaraf jag anhåller om bifall till den föredragna punkten i Utsk:ts Betänk., med den förändring, att siffran bestämmes till 25 i stället för 20 millioner.
Jag bekänner, att jag ej anaer mig mägtig af några stora finansberäkningar.
Jag närmar mig, i afseende å denna fråga, dock mest den åsigt, som vid den allmänna öfverlägguingen uttrycktes af en ledamot af BondeSt:t, att om medel Den 15 Februari f. m. 487 nu ovilkorligen behöfvas, det vore bättre att anskaffa dem genom skatteförhöjning ä,n genom lån.
Det är egentligen med anledning af ett yttrande af Frih.
Hamilton, jag begärt ordet.
Han framställde nemi. vigten af jernvägarna för vårt lands försvar, och jag nekar icke deras betydelse i strategiskt hänseende.
Men vt må dervid se till, att vi icke komma ur askan i elden, så nemi:- att vi, för att bevara och skydda vår sjelfständighet, vidtaga åtgärder, som verka till alldeles motsatt syfte.
Jag har förut tagit 1810 till utgångspunkt, och jag måste ånyo göra det, äfven om man skulle uprepa hvad sora i ett föregående plenum sades om Thors bockar.
Vill man då se till hvad nationen offrat för försvaret, så finna vi, för att blott hålla oss till de kontanta anslagen, utan att räkna boställen, indelt spanmål, med flera dylika poster, att budgeten af 1809 uptager för detta ändamål 970,000 Itdr.
1857 deremot uppgår den till 6,107,000 Itdr i ordinarie utgiftsposter.
Läggas härtill de extra, så kommer man upp till 7 millioner.
Vi veta alla, att ett af hufvudmotiverna för statshväifningen 180,9 var att förhindra den inkräktning, man befarade från Ryäslands sidin, och att uprätthålla vår nationela sjelfständighet.
Denna är nu hotad från ett annat håll och på annat sätt, weml. så att vi åsamka oss så stora skulder, att vi troligen aldrig i framtiden kunna återgälda dem.
Jag har också förut helt och hållet afstyrkt de utländska lånen, och önskat att jernvägarne måtte byggas med landets egna tillgångar; men då en sådan åsigt icke gjort sig gällände, så instämmer jag i det slut, hvaruti Utsk:t stadnat, men skulle dock vilja göra ett tillägg dertill, syftande derhän, att de.genom lånen inflytande medel komme att qvarblifva inom landet.
Vi hafva i jernhanfiteringen sådana anläggningar, att medelst någon uppmuntran den enskilda industrien alltför väl kunde åstadkomma tillverkning af den för jernvägarne ertorderliga materiel.
Jag får alltså hemställa, om man icke kunde vid nämnde låns beviljande fäste det Vilkor, ett jernvägsstyrelsen vore förbunden att i främsta rummet anlita Svenska fabrikanter för anskaffande af hvad som för jernvägarne erfordras.
Då emellertid deu Svenska fabrikanten omöjligen kan lemna sin vara till samma pris som dien utländske, borde den förre erhålla en förhöjning af högst 15 %.
Jag anhåller för öfrigt om bifall till Utslcts förslag.
Det är ett ganfka vanligt ta lesätt att säga: »det är en sak, som jag icke förstår.»
Jag gör deri blott en ringa förändring, då jag är lika villig som skyldig att erkänna, att ett bland de många ämnen; hvaråt min tid icke varit eguad eller min båg rigtad, är frågan om finanserna.
Jag skulle derföre också tveka att i denna fråga taga till ordet, om jag icke trodde, att inom R. o.
Ad. möjligen finnes en och annan, som i detta afseende är i samma ställning som jag, och som således åtnöjer sig med ett yttrande, jag i saken förmår afgifva.
Det har dessutom varit min pligt att, innan K.
M:ts propos. i ämnet till R.
St:r afgafs, taga densamma i öfvervägande, och jag anhåller der - 488 Den X.')
Fe Ira ari f. m. före att få i korthet framst ii ila de grunder, på hvilka jag anser inig böra tillstyrka det från Regin utgångna förslaget.
Det är en besynnerlig företeelse inom vårt goda fädernesland, att tänkesätten så hastigt öfvergå från den ena ytterligheten till ilen andra.
Vid sednaste ltiksdag var man icke särdeles tveksam om beloppet af de för jernvägsarbetena erforderliga summor, utan striden gil lide då hufvudsakligea dessa jernvägars rigt ning.
Men Riksdagen var knappt förbi, och arbetena knappt började, förrän öfver hela landet upstod ett allmänt sorl mot den betydliga utländska skuldsättningen:
Icke blott i hufvudstadens och landsor tens tidningar, utan äfven raan och man emellan yttrades farhåga för, att denna skuldsättning skulle fortgå med samma fart, sora den börjat.
Hade denna farhåga varit alldeles ogrundad, så hade man visserligen kunnat helt och hållet lenina den å sido, men det kan icke nekas, att ju vissa betänkligheter förefinnas mot en alltför långt drifven utrikes skuldsättning; och man måste derföre taga i betraktande
Statsverkets förmåga att gälda de förbindelser, detsamma skulle komma att ikläda sig.
Jag ansåg således, att man vid bestämmande af den summa, som borde vid innevarande Riksdag uplånas, måste gå tillväga med största försigtighet, och icke sätta den högre än beholvet verkligen kräfde.
Det visade sig också vid upgörande af Statsregleringen, att de tillgångar, som voro att påräkna för det utländska lånets amortering, visserligen i någon mån öfverskredo hvad som enligt K.
Mits propos. behöfde användas för sådant ändamål; men man måste dervid tillika taga i betraktande dels att K.
Mit, till följe af inträffande omständigheter, kunde föranledas att under Riksdagens lopp ytterligare till R.
Stil1 framställa proposmer om särskilda nödigbefunna anslag, dels ock att enskilda motionärer inom R.Stin ifrågaställa anslag, till en del af ganska betydliga belopp, och hvaraf åtskilliga kunde antagas komma att vinna R.
Stirs bifall.
Det var således äfven med afseende å de befintliga tillgångarne för lånets amortering, som K.
Mit föreslog detta till 25 millioner.
Man har nu ansett, att denna summa borde sättas till 35 millioner, men då man dervid icke talat om någon .högre amortering, måste det vara under förutsättning, att de öfverskjutande 10 millionerna skulle reserveras till nästa Riksdag.
Jag skulle hafva ganska viii förstått, om man vid förra Riksdagen, då ett stort jernviigssystern beslöts och då man väl förutsåg, att man icke skulle kunna stadna vid de då beviljade anslag och beslutade lån, om, säger jag, man dä bestämt, sig för att på en gång uptaga ett stort lån af 50 millioner, och detta’ hade äfven efter min tanke varit klokt, såvida det skett under fördelaktiga konjunkturer; men den stora fördelen af att upptaga 10 millioner mera kan jag verkligen icke inse.
Jag tror icke, att Statens kredit skulle något lida deraf, att man kunde komma att vid nästa Riksdag behöfva uptaga ett nytt lån till mindre belopp.
Det skulle också kunna bända, att konjunkturerna blifva så fördelaktiga och tillgångarne i Riksg.Kont. så stora, att man icke behöfde vidare fortgå med utländsk skuldsättning, utan kunde i stället åtnöja sig med att under en Statsregleringsperiod bygga litet Den lf> Februari f. m. 439 långsammare med egna tillgångar.
Man linde då lånat 10 millioner, som icke behöldes.
Men om man nu också bestämmer sig för det af K.
M:t föreslagna belopp af 25 millioner, så kunna dock meningarne vara delade derom, huruvida liela detta lån bör tagas utrikes, eller om 5 milliorner böra reserveras lör grundläggande af ett inhemskt fondsystem.
Man har dervid yttrat stor farhåga för det inflytande, en sådan Statens konkurrens skulle komma att utöfva på de inhemska näringarna.
Det är äfven klart att, om Staten skulle på en gång, till hvad pris som helst, inom landet anskaffa 5 millioner
Rdr, så skulle deraf kunna upkomma en ganska betänklig rubbning; men jag får i detta afseende hänvisa till den plan, Chefen för FinansDep:tet vid den allmänna öfverläggnitigen om denna fråtra framställde, och hvilken säkerligen icke skulle medföra några vådor för näringarna och rörelsen.
Det må tillåtas mig att härvid anföra ett ex.
Våra sparbanker, som uptaga just de små besparingarna, räkna nu ett kapital af omkring .20 millioner.
Detta utgjorde 1834 blot t 2 millioner, och har således ökat sig med ungefär en million om året, eller nära det belopp, som nu vöre meningen att för Statens räkning uptaga.
Dessa sparbanker äro visserligen högst förträffliga inrättningar, emedan de mottaga besparingarne äfven till de aldraminsta belopp, men deremot finnes det ett maximum, hvarutöfver de icke få gå.
Den som sål. genom stor sparsamhet kunnat samla en liten summa af 300 Rdr, — i vissa sparbanker något större belopp —, är utestängd från fördelen att insätta densamma i sparbanken, och måste placera dem på annat sätt, genom utlåning mot borgen, hvilket bedröfliga system är alltför mycket rådande i vårt land.
Jag har, till följd af embetspligt, varit Ordf. i 3 Sparbanks Direktioner.
Tvenne af dessa kunde jag ej med så stor upmärksamhet följa, men i den tredje deltog jag så mycket mera, och af intresse för saken bevistade jag nästan hvarje sammanträde.
Det visade sig då, att sparbanken hade högst obetydligt af sina medel i inteckningar, utan största delen utsatt i små summor på 2, 3, 400 Rdr.
Detta utbjudande af penningar i små poster är ingalunda att betrakta som en lycklig omständighet, ty det endast inleder till trassliga penningetransaktioner och bidrager till upmuntran af borgenssystemet.
Der funnos på samma ort åtskilliga olika kassor, och nästan i alla återfann man samma namn på reverserna, blott med den skillnad, att i den ena kassan stod A som låntagare, och B och C som borgensmän, i den andra B som låntagare och A och C som borgensmän o. s. v. Om man sål., som nu är föreslaget, skulle bereda tillfälle att säkert placera, mindre summor, och gjorde det småningom, tror jag att sådant skulle leda till ganska lyckliga résultater, utan att förorsaka någon våda.