Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om deli stora delen af Nationen, hvilken detta ämne egentligen rörer, vore närvarande vid denna discussion, är jag säker, att den mera skulle afse det praktiska än det vetenskapliga i frågan.
Emellertid skulle jag önska alt man, så mycket sorn möjligt, endast förenklade de nuvarande förhållanden, utan att alltför mycket förändra dem; hvilket skulle tillskynda den stora massan eller allmogen stor skada.
I få andra länder finnas så mångå natural-prasstatioiler sorn här.
Att kunna mäta alla på enahanda sätt torde icke vara möjligt, Icke elier synes ett lika mått för våta och torra varor vara lämpligt.
Att åter vigterne förenklades och blefvo enahanda öfver hela Riket, skulle vara nyttigt.
Det vetenskapliga systemet kan icke med fördel förrän efter i å 2 ge* nerationer antagas.
Jag har visserligen aldrig i fr a t för förändring af vårt nu gällande system för mått, mål och vigt, utan orsaken, hvarföre jag biträdde Herr af Forsells förslag, var, att jag anser det medföra mindre ondt, än Vetenskaps-Akademiens, hvilket visserligen kan vara bra för de lärda, men svårligen blir fattligt för andra.
Jag har intet att påminna emot bibehållandet af oli - 2o6 Den 3o J ulii f. m. ka tunnemål för våta och torra varor, men hellre än att gå in på antagandet af benämningarne foting och tumming &c. medgifver jag införandet af blott en tunna på 48 kannor.
Hvad angår vigterne, så skulle det visserligen medföra en stor fördel, om enhet deri kunde tillvägabringas, men jag tror mig böra erindra# alt om ali vigt hänföres till victualievigt, fordras förändring af vissa författningar för bergshandteringe», t. ex. i afseende på det mått af kohl, som
Stångjernssmeden skall hafva till utsmidning af 1 Skffi; detta är beräknadt i viss proportion till bergsvigten, och öfverensslämmer icke med den drygare victualievigten i jemna tal, flera sådana omständigheter att förtiga, som ovilkorligen göra ny författning nödvändig i allt hvad som rör brukshand* teringen.
Den disicussion, som nu ägt rum, har visat, att Ridderskapets och Adelns Ledamöter icke egentligen uppfattat hvad detta Utlåtande åsyftar.
Det åsyftar ej förslag till en reglering af Rikets mått, mål och vigt, utan endast att yttra sig öfver det förslag lill författning, som, på grund af Rikets Ständers beslut, redan är gjordt.
Utskotten hafva visst sagt, att anledning bunde finnas att ånyo upptaga ämnet, men de hafva dock ej funnit anledning dertill.
En enda an* märkning har blifvit gjord af Grefve Spens#
Den 3o J u 1 i i f. m. 207 sorn liar afseende på författningen , den nemligen om begagnandet af RiksLikaren.
Jag tror, att en återremiss derföre är behöflig.
Men i afseende på sjelfva frågan, så hafva BondeStåndets Ledamöter, hvilka ej skulle förstå dessa benämningar, sjelfva önskat att få förändringarne, väl förståendes emedan de äro bättre för dem begriplige än Herr Forsells; och de hafva funnit att inrättningen, sådan den är föreslagen af VelenskapsAkademien, ej medför rubbning i deras enskildta förhållanden.
De hafva ej blifvit skrämde af benämningarne, då de fått veta, hvad de betyda.
Vår allmoge är så begriplig, ätt om den erhåller enkla på jemförelse af de gamla måtten och vigterne grundade beskrifningar öfver de nya benämningarne, förvillas den ej af tummingen eller kornet.
I afseende på Grefve Spens*s anmärkning, instämmer jag uti Utlåtandets återremitterande, men hoppas, alt vi ej mätte uppskjuta, att antaga ett system, sorn åstadkommer ordning, så i enskildta sorn allmänna förhållanden, samt i allmänna räkenskaperna.
Jag tror icke, att den lid, som kommer, är i detta afseende mera lämplig, än den, sorn nu är, helst, såsom Grefve Spens anmärkt, om de nya inrättningarlie genom skolorne hos allmogen skola inplantas, liden aldrig blir mera lämplig, än nu.
Herr von Qvanten: Herr
Tham ar nu icke närvarande, men har synts önska att Den 3o Ju lii fi m. bibehålla <len skilnad, som är emellan slångjernsvigten och tackjernsvigten, och har uppgifvit såsom anledning dertill, att författningen om antalet af kohl till hvarje Skeppunds smide bör förändras, om man skall antaga att ull vigt skall vara lika.
Jag anser att den affairen, angående kohlets förhållande till tackjernet, är en affaire emellan dem, som tillverka kohl och jern, och jag förstår ej, huru det kan hindra antagandet af en allmän vigt inom Riket.
Hvad som förefaller mig besynnerligt, är, att vid försäljningen af jern i Städerne, finnes en författning, som säger, att det ej får säljas efter annat än victualievigt.
Det synes åsyfta att priset skall vara högre noteradt i Staden, än vid bruket, men det åstadkommer förvillelse för allmogen, då den kominer till Staden, och der begäres mera än vid bruket.
Visserligen är värdet relativt till vigten, men penningarne, som begäras mera i Staden, äro så mycket öfverstigande, att det narrar bonden, att söka bruket.
Hvad slutligen Friherre Cederströms påstående beträffar, alt saken snart bör afgöras; så hemställer jag, om deri icke kunde uppskjutas, tills financefrågan blifvit afgjord, ty myntets enhet måste qvadrera med mått, mål och vigt, och denna fråga måste nödvändigt grunda sig på, huru myntbestämningsfrågan blir afgjord.
Herr Den 3o Jul i i f. ro. 209 Herr von Heynne:
Då Utlåtandet innefattar fråga om en ny författnings utfärdande, finnér jag för min del icke något skäl att antaga de föreslagne nya benämningarne, utan anhåller, att åtminstone de gamla namnen må vid alla tillfällen, der det låter sig göra, bibehållas.
Friherre af Tibell_, Gustaf Wilhelm:
Jag får till alla delar instämma uti hvad Grefve Spens och Friherre Cederström anfört, samt förenar mig äfven med dem i anhållan om återremiss af Utlåtandet.
Jag hade ämnat, att vid detta tillfälle iakttaga tystnad, och bryter den nu endast i afseende på framställningarne, att det ifrågavarande förslaget till ändring i matt, mål och vigt, framkommit till fördel för vetenskapsmännen, på bekostnad af de olärde och allmogen.
Men det kan ej vara förhållandet.
För vetenskapsmannen är det aldralättast, att, med hvilka beräkningssätt som helst, komma till de jemförelser och slutsatser, han söker.
Deremot är det just för deras beqvämlighet, hvilka ej äga vetenskapsmannens färdighet, som delta förslag är gjordt; och det är till denna lättfattlighet som all decimalräkning syftar.
Bristen derpå hitintills har ej ländt allmogen till gagn, utan lill förfång, vid åtskilliga till 35 H. 14 210 Den 3o Julii f, ro. fallen, hvaraf jag vill taga till exempel, Prestval, då man verkligen fått annan själasörjare, än de fleste önskat; emedan värdet af hemmantalens bråk varit, i brist på decimalräkning, så svårt att utreda.
En Prest i Westerås Stift berättas hafva innehaft sin lägenhet i io år, innan man händelsevis fann, att en medtäflare bordt i följd af röstbråket hafva företrädet.
I Småland hände icke längesedan, att en Prest emottog lyckönskningar till Pastoratet både af socknemännen och andra, innan Mathematum Lectorn hann utreda, att det bråk, som skiljde mellan den lyckönskade och en medsökande, var till den sednares förmån.
Häraf torde kunna skönjas, att det icke är för vetenskapmännens, utan snarare för menige mans bästa, som det ifrågavarande beräkningssättet skulle införas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg öe vid Lag- och EkonomiUtskottens ifrågavarande
Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den n5 sistlidne Junii under N:o 3y afgifne, och den 6 dennes e. m. på bordet lagde, Ullå - Den 3o lill ii f. m. a 11 tande, i anledning af väckte Motioner angående Socknestämmor och KyrkoRåd.
Grefve Cronhjelm , Otto åugust:
Genom Utskottens sätt att så korrt som möjligt och tillika högst ofullständigt, upptaga gjorde Motioner, anser jag nödvändigt, att besvära Ridderskapet och Adeln med en resumé af den Motion jag gjort.
Den innehöll egentligen 2:ne afdelningar, af hvilka den ena innefattade anmärkningar, ej så mycket mot sjelfva SocknestämmoFörordningen, som emot sättet att tillämpa densamma, då Regeringen sjelf, tvertemot ordalydelsen af den Kongl.
Förordningen, till Sockneslämmors handläggning remitterat mål, som alldeles icke tillhört Socknestämmors handläggning.
Jag har i Motionen citerat, att med den kännedom jag egde om föi loppet härmed i Hufvudstaden, en sådan, tvertemot ordalydelsen skeende, tillämpning af Författningen föranlett beskattningar, som strida emot 5^ §.
RegeringsFormen, och jag har hemtat stöd för detta mitt anförande af SocknestämmoFörordningens eget stadgande i 6 §., att till Socknestämmas handläggning ej höra andra mål, än sådane, som angå Socknens och Kyrkans enskildte ekonomi.
Maj:t har till ÖfvcrStåthållaren i Stockholm och sine Befallningshafvande i 35 H. i4* ai2 Den 3o J u I i i f. m.
Landsorterne, aflåtit skrifvelser med Nådig befallning om Socknestämmors sammankallande, och Församlingarnes tillfrågande, om de önskade ingå på vissa afgifter till beredande af vissa nyttiga ändamål.
I dessa skrifvelser har visserligen icke blifvit anbefaldt, ast de frånvarande skulle åtnöja sig med de närvarandes beslut; men då Församlingarne varit vande, att detta förhållande alltid skall ega rum, emedan det så är1 och bör vara i aila mål, som tillhörer Socknestämmors handläggning, d. v. s. Socknens enskildte ekonomi, så ha Församlingarne äfven nu tillämpat detta stadgande; och personer, som enligt Grundlagen trott sig endast kunna af Rikets Ständer allena vid allmän Riksdag blifva beskattade, och som varit öfvertygade, att endast afgifter till Socknens egen ekonomi på Socknestämmor kunna komma i fråga, afgifter, som ej kunna variera betydligt, och som de gerna betala, hafva på detta sätt blifvit tvertemot Grundlagen genom SocknestämmoBeslut beskattade.
Jag har sjelf varit tillstädes vid en Socknestämma, der i4 närvarande personer beskattade omkring 2000 frånvarande, till uppbyggande af ett Sjukhus, och till utvidgande af ett Lazarett, der alla patienter i mån af tillgång skulle blifva betalande, och dit sjuklingar från alla’ delar af Riket kunde insändas.
Jag frågar nu: eger Stockholm någon skyldighet, att underhålla en sådan Den 3o Ju lii F. m. inrättning?
Eller rättare: var detta ett mål, sorn tillhörde den enskildta ekonomien inom den Församling, der jag är bosatt?
Jag protesterade visst icke för min egen person emot afgiften; tvertom, jag ville gerna derpå ingå, men jag stridde mot den princip, att de närvarande skulle ega rättighet, att utur de frånvarandes fickor taga bidrag till välgörenhets- och beqvämlighetsanstalter för till och med hela Riket.
Jag bestred detta på den grund, att målet enligt SocknestämmoFörordningen alldeles icke tillhörde Socknestämmas handläggning.
Jag torde äfven få nämna några ord, huru detta prejudicat, att tili Socknestämmor remittera mål, som ej höra dit, först bildat sig.
År 1812, yppades inom en dåvarande Stockholms FattigDirection, en balance i faltigmedlen pä omkring 3o,ooo R:dr Banco.
Socknarne inom Stockholm blefvo då tillfrågade, om de till betäckande af denna balance ville åtaga sig en afgift af 6 skillingar på ContributionsRiksdalern.
Församlingarne ingingo härpå, och märkom väl detta, mine Herrar, Regeringen ansåg då Grundlagen med så mycken ömtålighet, att man icke trodde sig kunna uttaga dessa afgifter utan Rikets Ständers beslut i ämnet.
En Nådig Proposition afgafs derom till Rikets Ständer, och Ständerne, som förmodligen ansågo den Nådiga propositionen vara föranledd af det stadgande i Grundlagen, alt ingen Medborgare kan Dt; n 3o J 111 i i f. m annorlunda än vid en allmän Riksdag blifva beskattad, biföll propositionen så mycket heldre, som Församlingarne sjelfva bifallit den; och afgiften beslöts, att i tre år böra utgå.
Denna Kongl. Proposition bevisar ju tydligt, att Regeringen då ansåg saken precist så, som jag nu yrkat, att alla dylika mål skola anses, nemligen icke tillhörande Socknestämmas handläggning.
Men år 1815 när de 3 åren voro förbigångne, och Regeringen ändock önskade afgiftens fortfarande, ansåg den sig, ehuru döt då äfven var Riksdag, icke behöfva Rikets Ständers samtycke, utan lät endast genom ÖfverStåthållaren höra Socknestämmorna , som då ingingo på afgiftens fortfarande erläggande ännu under några få år.
Så bildade sig prejudicatet, att utan Ständernas samtycke på Socknestämmor bevilja Skattebidrag.
Såsom bevis på, hvartill denna slags beskattning leder, och huru de sålunda uttagne skatter handhafvas, må jag nämna, att ehuru den balance lill hvars betäckande afgiften beviljades, för flere år sedan är betald, fortfar beskattningen dock ännu lika och användes till åtskilliga tvertemot ändamålet med densamma stridande utgifter, så att t. ex. för år 1827, sedan utdelningar deraf blifvit gjorde till Correctionshus, Danviks Hospital och flere Fattigförsörjningsanstalter, ett öfverskott fanns af 6,133 R:dr 34 sk.g r:st.
Afgiften fortfar ännu och lärer troligen komma att fortfara, så Den 3o Julli f. m. 2l5 länge Församlingarne finnas, eliuru den är olaglig, så väl lill det sätt, på hvilket den blifvit sista gången beviljad, sora till det sätt, hvarpå den numera användes.
I min Motion liar jag alldeles icke bestridt, att de administrativa myndigheterna må ega rättighet att på Socknestäramor begära afgifter till vissa allmännare nyttiga ändamåls tillvägabringande, ehuru Grundlagen, strängt tillämpad, endast tillägger Rikets Ständer rättigheten att handlägga sådane frågor.
Men jag har yrkat, alt de, sora icke äro närvarande vid Socknestämmorna, ej kunna anses förbundna genom de närvarandes beslut.
Mig tyckes, att de administrativa myndigheterna ändock hafva vägen öppen, att vinna sina ändamål, enär Församlingarnes Pastorer kunna åläggas, att låta tillfråga hvar och en af de Församlings Ledamöter, som vid Soekneslämman icke varit närvarande.
På detta sätt är åtminstone hvars och ens rätt bibehållen, samt Grundlagens 57 , så väl som eganderätten icke för nära trädd.
Såsom några ytterligare exempel derpå, huru man inom Stockholm genom denna 14-åriga praxis vant sig, alt under Socknestämmo-öfverläggningar draga mål, som aldrig förut varit derstädes handlagdc, får jag nämna, att inom en Församling, Curhusafgiften blifvit höjd från 3 till 5 skil - ai6
Den 3o Jul i i f. m. lingar, oansedt denna afgift alltid tillhört Rikets Ständer eller PröfningsCommittéerne, sora äro Ständernas deputerade, att bestämma.
I andra Församlingar har man på Socknestämma beslulit, att i stället för den frivilliga afgift, som vid Kyrkogång nedlägges i håfven, hvar och en person skulle erlägga årligen la sk., den rike millionären, så väl som den fattigaste arbetskarl.
Håfafgiften är likvisst af den natur, att ingen kan till en sådan afgifts erläggande blifva tvingad.
Utskotten hafva åberopat 6 §. af Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning om Socknestämmor och KyrkoRåd, och sagt att deruti bestämmes, hvilka mål tillhöra Socknestämmors handläggning, och att brott deremot kunna i Laga ordning beifras.
Det är just för att få denna §. efterlefd, och för att visa, huru felaktigt Författningen varit tillämpad, bådeafmyndighelerne sjelfve, och af allmänheten, som jag väckt Motionen, ty annars hade den aldrig behöfts.
Hvad man åter bör vänta för påföljd af klagomål öfver dessa olagligheter, och om man ens kan vara hugad, att försöka anföra sådane klagomål, kan bäst bedömas deraf, att de auctoritetcr, allt uppifrån och nedåt, hos hvilka man skulle klaga, äro just de, som sjelfve börjat med Författningens oriktiga tillämpning.
Utskotten hafva äfven sagt, att 3 §. af samma Förordning uttryckligen föreskrif - Den 3o Julii f. m. ver, att Socknestämma skall i Församlingens Kyrka från Predikstolen pålysas 14 eller minst 8 dagar förr än den hålles.
Denna citation är visserligen riktig, skada blott att Utskotten, som synas för mycket hafva varit intagne för ena sidan af saken, i stället att enligt en referents åliggande visa saken på alla sidor, icke vid detta tillfälle velat läsa §. till sint; Utskotten skulle då funnit, att Socknestämma äfven, samma dag den pålyses, kan företagas, endast den myndighet, som låtit sammankalla Socknestämman, gifvit tillkänna, att saken ej tillåter uppskof.
Hvad Utskottens yttrande beträffar, att ett i sådan ordning tillkommit beslut icke kan anses innefatta någon Grundlagsvidrig beskattning, så tror jag mig redan hafva bevist, att Utskotten hafva orätt deruti, då jag anfört, att Regeringen sjelf 1812 ansåg sådane mål tillhöra Ständernes befattning.
Utskotten hafva likväl, förmodligen utan afsigt, gillat milt påstående, om olagligheten af, att de frånvarande få åtnöja sig med de närvarandes beslut i sådana frågor, som ej tillhöra Socknens och kyrkans enskildta ekonomi.
Utskotten hafva nemligen sid. 8 kallat detta en gällande praxis.
Jag vågar vördsammast hemställa, huruvida i afseende på beskattningsrätten någon praxis.bör Den 3o Ju lii f. m. eller kan komma att gälla framför lag.
Från Rikets Ständers egna Utskott borde man visserligen icke vänta, att sådane principer blefvo yttrade, och jag ber att få påminna Utskotten derom, att jag just börjat min Motion med tillkännagifvande, att missbruket vore en praxisoch att det just derföre borde förekommas, emedan man i våra dagar tillräckligt sett det öfverhandtagande sjelfsvåldet, att låta prejudicater gälla, der tydlig lag finnes.
Litet längre ned i samma mening hafva Utskotten yttrat, att de frånvarande skulle rätta sig efter de närvarandes beslut, emedan annars icke något resultat skulle uppstå af Socknestämmans öfverläggningar.
Jag har redan förut visat, att man kan komma till samma resultat, om Pastor anbefalles att låta tillfråga de frånvarande; och vill man ej på denna väg komma till resultatet, så anser jag åtminstone det vara ganska väl, att resultatet uteblifver af ett olagligt beslut.
Slutligen säga Utskotten, alt frånvaron från Socknestämman måste anses såsom innebärande en tyst afsägelse af alla anspråk att vidare tala å de åtgärder, som af de närvarande beslutas.
Delta Utskottens yttrande måste ovilkorligen hänföras till tvenne fall; då Socknestämman öfverlägger om ett Socknens en - Den 3o J u 1 i i f. m. 219 skildta ekonomi tillhörande mål, och då den öfverlägger otn ett beskaltningsmål, som egentligen icke borde tillhöra Socknestämman.
I förra fallet skulle man tro, att Utskotten icke läst 9 §. af Förordningen, emedan der tydligen stadgas, att antingen man är frånvarande eller närvarande vid Socknestämman, äger man att inom 21 dygnet söka ändring i beslutet, om man dermed, är missnöj'!.
I sednare fallet åter, äger man alldeles samma rättighet, och äfven ytterligare den, att icke behöfva betala en afgift, som blifvit pålagd af en Socknestämma, hvilken dertill alldeles icke eger någon rätt.
Denna princip, alt medborgare, för det de tiga, äro skyldige att betala afgifter, hvilka endast tillhöra Ständerna att bevilja, men som på andra vägar blifvit dessa medborgare alfordrade, är ganska farlig, och har nier än en gång blifvit på detta rum bestridd.
Jag torde slutligen få, i afseende på Socknestämmorne, tillägga,_ dels huru Församlingarne snart sagt icke ega någon möjlighet att, om de äfven en gång afslu en begärd afgift, den samma slippa, dels till hvad resultat man kommer derigenom, alt man på Socknestämma verkställer andra beskattningar, än dem, som höra till Socknens enskildta ekonomi.
I förra hänseendet vill jag blott nämna, att man t. ex. inom en församling i 220 Den 3o Julii f. m.
Stockholm hade föresatt sig och öfverenskomma, att afslå den begärde årliga afgiften till utvidgande af det omnämnda lazarettet.
Detta skedde också verkligen på den för detta mål utlyste Socknestämma; men den upphöjde Embetsman, som var i spetsen för genomdrifvandet af utvidgningsplanen, tillskickade de mest ansedde Ledamöterne inom denna församling, för att utverka, att om man planerade så, det en ny Socknestämma i samma ämne komme att ofördröjeligen hållas, de då skulle ingå på saken.
Desse samtyckte väl icke dertill, men genom den beredvilliga persvasionsgåfva man använde, lyckades man förmå några af dessa Ledamöter, att låfva, det de, i händelse af en ny socknestämma i detta ämne, icke skulle densamma bivista.
Ett, tu, tre, hade man också verkligen en ny Socknestämma i detta ämne utlyst, och den korrt förut afslagne propositionen å nyo framställd och af de få närvarande Ladamöterne bifallen.
De öfrige af församlingens Ledamöter, som vid första Socknestämman voro närvarande, hade af öfvertygelse, att en proposition, som en gång var afslagen, icke vidare kunde lända dem till någon kostnad, ej infunnit sig vid den nya Socknestämman.
De blefvo derföre i hög grad förundrade, att helt hastigt genom ett skickligt maniement af saken, befinna sig vara ålagde en beskattning, som de ganska korrt tid förut afslagit.
Den 3o Ju lii f. m. 221 Detta exempel torde tillräckligt bevisa nödvändigheten och nyttan af, att åt Rikets Ständer oförryckt bibehålla beskattningsrätten, ty hos dem kunna insinuationer och corruptioner icke hafva så fritt spel, som inom några få församlingsledamöter, der Pastor må hända mången gång för att visa myndigketerne det förtroende han eger inom församlingen, söker tillvägabringa hvad man önskar.
Jag hemtar till denna sednare reflection stödet från den erfarenhet jag haft, att, inom Stockholm, Pastorer finnas, som dagarneinnan Socknestämman sammanträd t, kringgått och insinuerat hos de mera betydande bland församlingsboarne, att uppkomma på Socknestämman, och att derstädes bifalla det begärda anslaget; och såsom skäl till detta öfvertalande, har jag sjelf hört Prestmannen anföra, att det hos höga vederbörande skulle se sä illa ut s om icke hans församling ingick på hvad man begärt.
I afseende på det resultat, hvartill man kommer, då beskattningsfrågor, utöfver dem som höra till socknens ekonomi, få på Socknestämmor förekomma, får jag äran upplysa, hvad jag redan med ett exempel har styrkt, att sådane skattebidrag, en gång beviljade, sällan mera upphöra, äfven om det ändamål, hvartill de lemnades, är uppfyldt; att, ehuru man, om man vid en Riksdag blir för högt beskattad, dock vid nästa Riksdag kan genom skatternes nedsättande eller deras jernnare fördelning, äga 222 Den 3o Julii f. m. hopp att få tillgodonjuta någon lindring, man alldeles icke äger något sådant hopp i afseende å de skatter, som vid socknestämmor beviljas; dessa nedsättas aldrig, och upphöra nästan aldrig.
Hvar och en medborgare måste, om han en eller annan gång varit från gudsljensten frånvarande, af det hemkommande kyrkofolket fråga, om hans skatter blifvit förhöjda eller icke.
Just genom det sätt, på hvilket man framställer sin begäran, blir den, för den mindre upplysta allmänheten, så mycket mindre a fs knäck ande; man begär nemligen i, 2, 3 eller flere skillingar på ContributionsRiksdalern.
Nå väl, desse 2, 3 eller flere skill, tycker den mindre upplyste eller med vår BevillningsFörordning ej bekante medborgaren, utgöra en bagatelle, och han beviljar den.
Han beräknar icke alt dessa få skillingar utgå för hvarje ContributionsRiksdaler, och således utgöra en icke obetydlig förhöjning i skatterna.
Sedan jag nu genomgått första afdelningen af min Motion, den nemligen, som rörer Socknestämmorne, får jag, under anhållan om tillgift för min vidlyftighet, öfvergå till den sednare afdelningen, som handlar om en inskränkning i KyrkoRådels rätt, att blanda sig i de husliga kretsarne.
Utskotten hafva börjat med den vackra fras: att första grunden till inrättning af Den 3o Juli i f. m.
KyrkoRåd igenfinnes uti åtskilliga bland Rikets uråldriga bruk och institutionerj hvilka till vårdande äfven af mindre samhällens enskilda angelägenheter, samt både till betryggande af deras frihet att derom sjelfva besörja och till värn emot sjelfsvåldet , uppdragit en slags patriarkalisk myndighet åt dessa samhällens fäder.
Ifrån Rikets Ständers Utskott hade man icke kunnat vänta ett sådant yttrande, och jag tvekar ej att tro, det någon andlig man uppsatt Utlåtandet.
Låtom oss då undersöka hela denna klingande sammanställning af ord.
Med en innerlig kärlek för mitt Fädernesland, har jag ansett för min pligt såsom Medborgare och Representant, att från de längsta tider tillbaka studera dess häfder, och söka lära mig känna Folkets seder, urgamla vanor och dess nationallynne.
Öfverallt har jag funnit friheten råda i det sednare, och äfven under vidskepelsens, det vill säga prestväldets tider, har jag funnit sjelfva fördomsfriheten och sjelfständigheten i handlingssätt uttaga sin rätt.