Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och i detta sitt behof af intensitet blir han hejdlös och hänsynslös; endast i denna mening var det, som Sonja inga medel skydde för att nå sina mål.
Slaven är ytterlig, vare sig det är vetenskapen eller religionen, njutningen eller askesen, nihilismen eller världslifvet, kärleken eller försakelsen, som han kastar sig på för att känna tillvaron intensivt, detta, hvilket är det djupaste krafvet i hans varelse.
Hela den genuint ryska sidan af Sonjas väsen var så olik A. Ch.
Lefflers som möjligt.
Hon var lika måttfull och böjlig, efter förhållandena lika modifierbar, som Sonja i lifsfrågor var intensiv. A. Ch.
Leffler hade germanens långsamhet, Sonja slavens våldsamma impulsivitet i beslut; A. Ch.
Leffler hade den hennes ras tillhörande uthålligheten; Sonja ryssens plötsliga, omotiverade öfvergångar och växlingar från ett själstillstånd till ett annat, från ytterlig munterhet till djupaste melankoli, vildaste arbete till makligaste ro. A. Ch.
Leffler var en ljus opportunist, som gjorde det bästa af förhållandena; Sonja en våldsam idealist – som hennes ras är det – en idealist, hvilken oupphörligt stötte sin panna mot verkligheten. A.
Lefflers hela temperament var ett, som utan svårighet insåg att
»Die Sterne, die begehrt man nicht»,
Sonja ville intet annat hafva än stjärnorna.
Hennes ärelystnad var icke den torra, heta, galliska ärelystnaden, ej heller den inbundna, tunga nordiska: den var släkt med sagotörsten – österlänningens törst – efter det underbara.
När hon nått sitt mål, hade det icke vidare värde för henne; hon fullföljde då ett nytt – mindre drifven af äregirighet än af sin glödande fantasi.
Nya tankar, arbetsplaner, infall föddes ständigt i hennes eldsjäl och strömmade, utan skönjbart sammanhang, fram i hennes tal.
Anne Charlotte upptog ofta i Sonjas flöde af meddelanden endast ett par moment och icke alltid de mest betydelsefulla.
Det gränslösa i det slaviska temperamentet var framför allt det för Sonja kännetecknande, och alla bestämda begränsningar kunna därför endast minska intrycket af hennes personlighet.
Det var emellertid en sådan begränsning, som A. Ch.
Leffler satte som sin uppgift, när hon ville skildra henne hufvudsakligen från den kvinliga, allmänmänskliga synpunkten.
Ty äfven som kvinna, äfven i sin erotiska historia, var Sonja på samma gång geniet och ryskan och fasthåller man ej båda delarne, blir hon som kvinna oförklarlig.
Sonja Kovalevsky liksom Anne Charlotte Leffler själf, liksom så många andra begåfvade nutidskvinnor, hade gått ej från »womanhood to selfhood» utan tvärtom.
Deras mänskligt personliga utvecklingskraf, deras intellektuella behof hade tidigast vaknat och blifvit tillfredsstälda, innan de började känna, att detta dock icke var det centrala i deras personlighet; att det ej var dem nog att vara männens arbetskamrater eller erkända som deras andliga jämlikar.
Men när denna nya erfarenhet vaknade hos A. Ch.
Leffler, var det emedan kärleken sökte henne, Sonja däremot sökte kärleken.
Detta är den grundolikhet i deras öde, som gör att A. Ch.
Leffler saknade ett fullt förstående af Sonja på denna ömtåliga punkt.
På samma gång är det Sonjas erotiska konflikt, som framför allt intresserar hennes biograf.
Denna har därför kommit att betona oron, ombytligheten, svårmodet och smärtan under de senare åren så mycket, att de skymma såväl de föregående årens lugna arbetsglädje och vänskapliga utbyte – där Anne Charlotte var brödet och Sonja vinet vid deras andliga gästabud – som många andra drag, hvilka bildade en motvikt mot de nyssnämda och utan hvilka Sonjas bild blir ensidig.
Därtill kommer att de båda vännerna under de sista åren råkades mycket litet, att Sonja under långa tider ej heller skref till Anne Charlotte – hvilket denna, med sin hänsynsfullhet för andras känslor, ej kunde fatta – och att Sonja, mycket sluten med afseende å sin erotiska historia, var detta alldeles särskildt gent emot Anne Charlotte.
Ty dels var
Sonja skygg att låta sin skugga falla in i andras solsken, dels ansåg hon att den, »som är mätt icke kan förstå den, som är hungrig».
Detta var ett underskattande af väninnans förmåga af sympati, men däremot är visst, att ju mera upprördt och innehållsrikt hvarderas lif blef, ju mindre förstodo de hvarandra.
Olikheten mellan den enas mjuka, den andras stolta natur, framträdde oupphörligt. A.
Leffler kunde ej inse hvarför Sonja ej ville kompromissa eller modifiera sina kraf.
Hon skyllde detta på Sonjas fordringsfulla temperament – men hon har därmed icke gifvit en tillfyllestgörande förklaring.
Sonja kräfde visserligen gränslöst, men kunde också ge gränslöst, och det var icke hennes ärelystnad eller hennes oförmåga att helt uppgå i känslan, som i detta bestämda fall förstörde hennes lyckomöjligheter.
Med afseende å ett ämne, där Sonja själf var så förbehållsam, borde kanske hennes biograf varit det samma.
Ty ingen vet hvilka utläggningar hennes historia annars kunnat råka ut för, och A. Ch.
Lefflers framställning har innerligare synpunkter än ett kallt, litterärt skildrande kunnat ega.
Men genom att A. Ch.
Leffler själf var så upptagen af sin egen lyckliga erotiska erfarenhet, sin känsla af den kvinliga hängifvenhetens makt, kom hon att, i dubbelt afseende, missförstå Sonja.
Hon trodde henne både mer lidelsefull och mindre hängifven än hon i själfva verket var.
I allt, äfven i erotiken, har Sonja genom A. Ch.
Lefflers skildring kommit att profilera sig med en mycket mera skarp egendomlighet än hon skulle gjort, ifall hon varit tecknad mot bakgrunden af sin nationalkaraktär.
Sonja hade i sitt hjärtelif samma drag, som ryska litteraturen lärt oss känna hos sina bästa kvinnotyper: svala sinnen och eldigt hjärta, storslagen ädelhet och offervillig styrka i förening med oerhörda ideala kraf: en ränning af gyllene och purpurröda trådar, i hvilken sedan melankoliens svarta och stämningarnas brokiga garn bildade inslaget. A.
Leffler såg mer af det individuella inslaget än af den nationella ränningen i Sonjas temperament.
Detta visar sig redan i uppfattningen af Sonjas första äktenskap, hvilket hade så många invecklade psykologiska moment, att man alls icke löser knuten genom ett korthugget omdöme som A. Ch.
Lefflers: att Sonja »ville äga icke ägas».
Bristen på samlif med Sonja under senare åren, det särskildt upprörda i Sonjas lif, de sista gånger de voro tillsammans, samt A.
Lefflers egen, nu af det erotiska helt fyllda, lifssyn, har också kommit henne att alldeles för mycket i Sonjas senare lif se blott det erotiska.
Detta var visserligen medelpunkten för hennes tillvaro under de sista åren, men vetenskapen, diktningen, moderskapet hade därför icke förlorat hennes verkliga intresse, ehuru allt detta – under kortare tider – kunde skjutas åt sidan för den stora konflikten.
Och Sonja själf ansåg att intensiteten alltid, äfven i kärleken, står i förhållande till de svårigheter man har att öfvervinna; således höll hon det för troligt att, om målet en gång vunnes, skulle hon kanske icke förblifva nöjd med den lycka, som, ouppnådd, syntes henne så rik; i alla händelser skulle hon ej genom denna på längden kunnat dragas från kärleken till vare sig vetenskapen och litteraturen eller till barnet.
Det var alldeles icke mellan ärelystnad eller kärlek som konflikten stod; lika litet som mellan mannens och kvinnans olika sätt att älska, eller mellan denna kvinnas och denna mans olika sätt att ge och kräfva kärlek.
Konfliktens art klargöres bäst genom det enda meddelande, som numera äger vittnesgillhet, den mans, hvilken frågan gälde och som medgifvit alla att få del af hans yttranden.
Han såg ej i Sonja det i sig själf koncentrerade geniet, hvilket som kvinna »ville äga icke ägas».
Hon delade, enligt honom, öde med mångfaldiga, icke genialiska kvinnor, ett öde, hvars orsaker i hvarje särskildt fall må vara olika och dolda i naturens hemlighetsfulla djup, men som, utifrån sedt, är enkelt och alldagligt.
Mannen i fråga hade upprepade gånger, drifven åt sympati och vänskap, men icke af kärlek, bedt Sonja bli sin hustru.
Han hade aldrig bedragit henne eller sig själf rörande arten af sin känsla, ej heller blifvit sårad af hennes afslag, då han insåg, att en utvecklad kvinlig personlighet, minst en så stor och rik som Sonja Kovalevskys, ej nöjer sig med att få endels, där hon ger helt.
Icke heller misskände han småsint den känsla, han ej delade, utan talade om Sonjas hängifvenhet som den största, han mött i sitt lif.
Lika litet misstydde han arten af de lidanden, hvilka hans uppriktighet vållade henne.
Tvärtom ökades ständigt hans djupa beundran, aktning och sympati, allt under det han erkände betydelsen af det skäl, på hvilket hon grundade sitt afslag.
Viss om att ge och få lycka i en ömsesidig kärlek, skulle hon för dennas kraf offrat allt, också sin vetenskap, om så hade fordrats, men han fordrade aldrig detta; endast att hon, om det visade sig absolut nödvändigt, skulle uppge sin plats vid Stockholms högskola.
Hon ville emellertid ej äfventyra sitt barns och sin egen framtid i ett äktenskap, för hvilket hon kanske måste lämna sin anställning, utan visshet att ej en dag bittert ångra, att hon förlorat denna möjlighet till oberoende för sig och dottern, hvilken låg modern så innerligt om hjärtat, att hennes känslor och hennes uppfostran ständigt återkommo i motiveringen till hennes afslag.
Men slutligen när Sonja, efter hvarje nytt sammanträffande, fann skilsmessan svårare, började hon – med undanskjutande af de ofvan nämda betänkligheterna – sätta sig in i tanken på en möjlig förändring af sitt lif.
Hennes ifver under sista sjukdomen att snart bli frisk igen, stod i närmaste samband med dessa framtidsplaner.
Döden kom emellan och hindrade henne att ingå någon kompromiss mellan idealismens absoluta kraf och lifsförhållandena, en kompromiss, som med hennes natur helt visst blifvit ödesdiger.
Döden gaf henne äfven hvad lifvet ej hann ge: den främsta platsen i den efterlefvandes minne och lif. »Döden befriaren», som hennes aning såg, när hon skildrade George Eliot, blef således också hennes räddare undan ett troligen olösligt problem.
Det var i denna känsla, som Anne Charlotte Leffler – liksom Sonjas öfriga vänner – sökte och fann någon tröst i den bittra personliga sorgen vid förlusten af Sonja, Ingen anade då, att man snart skulle stå inför Anne Charlotte Lefflers lika plötsliga, men ännu mer tröstlösa död.
Italienska intryck.
Sommaren 1891 gjorde A. Ch.
Leffler med sin man ett nytt besök i Norge och Sverige; under denna tid fullbordade hon i ett första utkast sitt sagospel, Sanningens vägar, ett arbete, som var henne mycket kärt genom det lifliga intresse hennes man visade för detsamma.
Han, som först alltid låtit henne muntligt på italienska öfversätta sina nya arbeten för honom, hade nu hunnit lära sig svenska så, att han fullkomligt kunde förstå hvad hon skref.
Under de föregående åren hade han fört henne in i såväl den klassiska litteraturen – genom tolkningar af de grekiska och romerska diktarne – som i den nyare och äldre italienska litteraturen, Ariosto, Dante, Petrarca m. fl., och hon var nu fullt förtrolig med hans språk och hans hemlands vitterhet.
Hvilken verkan dessa nya inflytanden skulle kommit att öfva på hennes diktning, är ej lätt att förutse.
I Sanningens vägar – där djärfva, modärna tankar äro klädda i sagans gestalt – äro intrycken af mannens sydländska fantasi märkbara.
Hon skref 1892 från Napoli:
»– – – Utan att själf taga ett steg för att söka upp någon – i vinter ha vi lefvat absolut tillbakadragna utan att göra visiter eller mottaga bjudningar någonstädes – har jag så småningom funnit mig omgifven af en sympatisk, litterär krets, som satt sig i sinnet att göra mig till italiensk författarinna.
De motiv jag har i tankarne äro dock tills vidare alla svenska.
– – – Tack vare de enkla formerna för det italienska umgängeslifvet, tillbringar nämda krets aftnarne här mycket ofta utan att någonsin bjudas.
Förra vintern hade vi en afton; detta år taga vi emot alla aftnar 9–11.
En kopp té är allt hvad som bjudes, d. v. s. som jag bjuder, ty i många familjer bjudes ingenting och flertalet vill ingenting ha, ej ens tekoppen.
Ofta stämma två, tre, t. o. m. fem, sex möte här, ofta komma de en och en.»
Så enkelt skildrar hon själf sin ställning inom den vittra och vetenskapliga världen i Neapel, men genom hennes nya vänners, liksom genom pressens uttalanden efter hennes död, finner man att makarnes hem, Palazzo Fiodo, i själfva verket börjat bli medelpunkten för det litterära lifvet i Neapel och en italiensk författarinna, själf en begåfvad och ovanligt intagande kvinna, Signora Zampini- Salazar, yttrar: att duchessa di Cajanellos hem utan tvifvel skulle blifvit den mäst betydande litterära salong i Italien, ty värdinnan hade alla förutsättningar såväl för att samla som sammanhålla en dylik krets.
Signora Zampini skildrade 1892 i en italiensk tidning behaget i det halft nordiska, halft italienska hemmet, soligt genom makarnes strålande lycka, genom hjärtligheten hos den enkla, anspråkslösa och dock så ståtliga värdinnan, med den spänstiga, höga gestalten och den nordiska typen – hon verkade, sedan hennes burriga hår grånat, som alldeles blond.
Genom sin ärliga vänlighet, sitt själfullt glada väsen ägde hertiginnan af Cajanello för sina nya vänner en än starkare tilldragning än fordom för de gamla, sedan ett nytt behag, lyckans mjukhet och värme, tillkommit.
Signora Zampini yttrar sålunda entusiastiskt:
»Allt hos henne är harmoniskt och ädelt; hon är ur stånd att hysa låga och lumpna känslor ...
Hon är ett strålande exempel på de lyckliga karaktärer, som motstå ärelystnaden och som äro ur stånd att yfvas ...
Hon äger den sällsynta tjusning, som den blygsamma tillbakadragenheten öfvar.
Ingen framgång har minskat hennes sannt kvinliga karaktär.
Den uppriktiga och innerliga handtryckningen, det milda leendet, den fängslande blicken, då hon mottager sina vänner i sitt originella och komfortabla hem vid Tassogatan, prydt med minnen från Sverige, gör att man finner sig väl där.»
Litterärt känd i Italien blef hon bland annat genom en öfversättning till italienskan af dramat
Hon hade därförinnan grundligt omarbetat skådespelet och koncentrerat det till 3 akter.
Boken, som helsades med mycket bifall af italienska kritiken, inleddes genom en synnerligen noggrann och god studie öfver den nyare svenska litteraturen af en ung, med svenskan fullt förtrogen, författare, Benedetto Croce.
Den anspråkslöshet, som den italienska författarinnan blifvit så intagen af, var så naturlig för A. Ch.
Leffler, att hennes svenska vänner knappt ens tänkt öfver densamma.
Att A. Ch.
Leffler var ett af den litterära samtidens mäst europeiskt kända svenska författarnamn – därom fick man af henne själf ingen upplysning.
Först efter hennes död vet jag t. ex. huru många gånger hon varit skildrad och bedömd i den utländska pressen, hvilken mängd af hennes arbeten, som blifvit öfversatta till norska, danska, finska, ryska, engelska, tyska, holländska, kroatiska och nu slutligen italienska språken.
Det var om hvad hon ämnade göra, icke om hvad hon gjort, framför allt ej om hvad andra sagt rörande detta, som hon var intresserad att tala.
Och nu, under hennes nya förhållanden, med fullt sympatiskt gillande från hennes mans sida, uttalade hon sin afsikt att skrifva utan att någonsin låta sig hämmas af alla de hänsyn, som förut nedtryckt hennes lif och försvagat kraften i hennes diktning.
Moderslycka.
Diktarglädje.
Några dagar före sin död, sade mig Sonja Kovalevsky: »du vet, att inom familjen Cajanello har det under sexton rätt nedstigande led funnits en Pasquale eller en Gaëtano, och nu önskar Anne Charlotte naturligtvis en liten Gaëtano.
Det får hon också.
Hon får allt hvad hon vill.
Om hon gripes af lust till ett sommarnöje på Mars, kommer vetenskapen att till dess uppfinna ett luftskepp.»
Sonja hade, som alltid, varit framsynt: våren 1892 väntade A. Ch.
Leffler den lycka, hon så djupt saknat.
Hon skref under denna tid:
»Ibland kommer det öfver mig en stor ångest, egentligen därför att jag tycker att vi äro allt för fullkomligt och intensivt lyckliga för att detta skulle kunna fortfara och än ytterligare ökas, och då tror jag att jag skall dö eller barnet ej komma fullt väl utrustadt till världen.
Glad är jag eljest att det kommer i den härligaste tiden på året.
Hur underskön maj månad är här, det kan ingen tänka, som ej sett det.
All blomning, all fruktrikedom, den ljufva, doftmängda hafsluften – hela Via Tasso doftar nu af rosor, orange- och citronblom; vi äta dagligen smultron, körsbär, oranger, allt vuxet här vid husknutarne, och nu kommer här efter hand mandlar, persikor, aprikoser, fikon m. m.
Hela Via Tasso är ingenting annat än en fortsatt serie af fruktträdgårdar, alla på terrasser hängande öfver hafvet.
Jag är rask och förhoppningsfull och går som en äkta, sann kvinna och njuter af att skåda den lilla vaggan klädd i himmelsblått – allt är ljusblått, allt således beräknadt på Gaëtano; här liksom i Sverige skola gossarne ha himmelsblått.»
Hon lade nu ofta undan pennan för nålen, ty hon ville ej försaka det kära arbetet med utstyrseln för den väntade lilla.
Det efterlängtade barnet kom och, när hon härnäst skref, var det för att tala om den rikedom, som kommat in i hennes lif och lärt henne »begynna en ny tidräkning från och med den 7 juni».
Hennes bref voro nu fyllda af den mäst hänryckta modersglädje öfver hennes kraftiga, vackra lilla gosse, af alla de framtidsdrömmar, som mödrar drömma öfver den första sonens vagga, af den djupaste tacksamhet för all denna lycka.
Hon skref sålunda:
»Det är något egendomligt med den känsla man instinktlikt har att vilja hänvända sin klagan liksom sin glädje till någon, som man känner såsom ansvarig för det hela.
Säkert är att nu, då jag känner mig så oändligt lycklig, är behofvet af tacksägelse starkt inom mig.»
Efter en skildring af sin lille sons yttre fortsätter hon:
»Ögonen äro redan så uppmärksamma och uttrycksfulla, ja, han har aldrig haft det sväfvande i blicken som andra nyfödda, utan såg sig från första ögonblicket mycket uppmärksamt omkring i denna nya värld.
Och han älskar redan Napolis berömda himmel!
Jag blir ibland så underligt gripen, ja rörd till tårar, när jag sitter på balkongen med honom i knäet, ser honom vända sin blick, med ett uttryck af absorberad tjusning, mot himlen och ligga betagen och stirra på den långa stunder.
Om han inne i rummet gråter och är orolig behöfver jag blott bära honom ut på balkongen och rikta hans blick uppåt, för att han genast skall bli stilla.
Alla hans öfriga tecken till ett förstående äro ju egentligen vid denna ålder ingenting annat än hos t. ex. en klok hundvalp, men detta är något så afgjordt själiskt, att det gör ett förunderligt intryck på mig.
Jag hade för resten aldrig trott att ett så spädt barn kunde vara intressant.
Jag sade, i likhet med alla gamla ungkarlar, att ett barn är först en människa, när det begynner gå och tala.
Men detta är långt ifrån sannt.
För resten begynner det snart sagdt strax att tala.
När han ligger och mumlar för sig själf kan jag så tydligt, i de ljud han frambringar, urskilja de första elementen till talet, kan så väl höra skilnaden på belåtenhet, otålighet eller någon bestämd önskan.
– – – Då det både för Pasquale och mig är första gången vi observera och följa ett så litet barns utveckling synes oss allting, hvarje litet steg framåt, mycket märkvärdigt, och vi ha nog inom oss den hemliga tanken att intet annat barn någonsin varit så märkvärdigt som han.
– – – Huru många drömmar vi drömma öfver vår gosses blonda hufvud!
Han skall bli matematiker, poet eller konstnär, det är afgjordt!
Jag är rädd att vi komma att ställa mycket stora fordringar på hans intelligens och bli helt missnöjda om han ej är ’ett geni’.»
Hennes tid upptogs nu helt af alla de kära omsorgerna för barnet.
Den kloka omtanke och det praktiska förstånd, som i alla skiften gjort henne till den, äfven för hvardagslifvets kraf fullt dugliga och dess situationer fullt behärskande kvinnan, hade hon nu rik användning för under vården af sitt barn, sina tjenare och sitt hushåll, en vård, som för en nordisk kvinnas vanor under italienska förhållanden innebar många svårigheter, dem hon dock med sitt soliga jämnmod lyckades besegra, och hon tycktes mångfaldiga sig för att räcka till öfver allt.
Hon skref under sommaren:
»Ibland har jag svårt att identifiera mitt eget gamla jag, min gamla bekanta, med den italienska hustru, husmor, mor, som dock redan rör sig så hemmastadd i sin nya värld, att hon för det mästa tycker sig vara född däri.
Det förefaller mig egentligen alldeles ofattligt, att jag har en så lång lifsperiod bakom mig, framlefd under så alldeles andra förhållanden och det förflutna börjar bli mer och mer overkligt.»
Detta sista yttrande är dock icke att förstå i den meningen, som skulle något af hennes kärlek för det gamla hemlandet ha svunnit ur hennes hjärta.
Hon hungrade efter meddelanden från mor, syskon och vänner; hon var själf en mycket flitig korrespondent och hennes bref, med den oregelbundna, svårlästa stilen, voro de bästa möjliga bref, aldrig »författade», alltid spontana, naturliga, talade.
Och äfven under denna hennes af personlig lycka så öfverfulla tid, hade hon sinne för hvad som rörde sig inom det andliga eller litterära lifvet i hemlandet, och yttrade sin lifliga glädje öfver allt godt som framträdde.
Hon skref t. ex. om »det stora mogenhetsprof» Mathilda Roos visat genom sin sista roman (Genom skuggor), om sitt nöje af Alfhild Agrells »förträffliga Lovisa Petterkvist», om sin glädje öfver att (i Ord och Bild) ha läst Ellen Nybloms dikter, som genom sin individuella ton syntes henne ge rika löften, att författarinnan skulle bli »en äkta skaldinna».
Efter några »obeskrifligt härliga» veckor på det älskade Capri, återvände makarne till Napoli och, sedan husmodern där ordnat hemmet för vintern, hoppades hon hinna arbeta.
Hon skref emellertid:
Min son och min man lämna mig dock ej mycken tid för mig själf.
Gaëtano är nu redan en stor gosse, som ej vill bli behandlad som en baby och lagd i en vagga, utan som hela dagen, från morgon till kväll, vill vara i rörelse och bäras omkring, se och höra allt hvad som försiggår omkring honom och deltaga i alla samtal med sitt ännu ordlösa, men uttrycksfulla språk.
– – – Min lille gosse utvecklar sig ofantligt, och ehuru det visserligen är sannt, som Alfhild Agrell säger (jag hade nyss bref från henne), att alla unga herrar vid den åldern äro »alldeles ovanligt utvecklade», så är jag ändå nog naiv att påstå att denne är alldeles otroligt tidig i alla afseenden, åtminstone som svenskt barn betraktad; de italienska äro i allmänhet mera vakna.
Du kan icke tänka dig hvilket skälmskt skratt denne lille har, han skrattar så att det säger kluck i halsen, och vrider sig formligen af munterhet.
Och så han pratar sedan!
Långa historier berättar han med den mäst modulerade röst och är ytterst förtjust när man berättar honom något eller deklamerar vers för honom, liksom han är mycket road af främmande och tar mycket artigt emot dem med det älskvärdaste leende.
Han är mycket förtjust i sina kalla bad; på Capri togo vi honom med ut i hafvet.»
Gaëtanos mor kände sig nu för första gången i full inre och yttre harmoni, kände huru hennes egna djupare lifserfarenheter också fördjupat hennes syn på människolifvet.
Hon längtade därför ifrigt att få fortsätta den stora roman, som hon redan börjat vintern 1890 i Rom och om hvars första utkast hon då skref:
»– – – Jag håller på med min roman, och ehuru jag visst inte kan säga att jag är riktigt inne i den än, så hoppas jag dock att den så småningom skall utveckla sig till något af allt det myckna jag från början sett i den.
Jag befinner mig dock just nu i desillusionernas värsta ögonblick.
Så länge man har planen bara i hufvudet, ser allt så rikt och vackert ut; när man så begynner skrifva ned det första utkastet blir det så underligt platt och banalt, man – eller jag, ty alla göra väl icke så – har liksom en känsla af att jag icke orkar släppa mig lös och sätta in intensitet i de enstaka scenerna förrän jag skrifver den andra gången.
Första gången är allt blott antydningar och därför oändligen färglöst.
Och under hela det första nedskrifvandet, med undantag af få lyckliga dagar, då en scen kan födas färdig, går jag därför mörk i hågen och tycker att jag förlorat all talang och blifvit en idiot.
Det är en svår pers och lär väl denna gång vara hela våren, ty planen är tämligen bred och långt ifrån färdig.