Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Personer af sistnämnde klass utgöras ofta af sådane, hvilka, efter uttjenad kapitulationstid bosatt sig å landet och, hemmastadde i deras förra yrke, tycka de det vara en lätt förtjenst att för 14 dagars exercis upbära omkring 100 R;dr, hvilket är en ganska betydlig summa för deras lefnadsvilkor.
Man har ansett det blifva en vinst för samhället, on> legorätten öfverlemnades åt Staten.
Jag tror att, i händelse af krig, hela vinsten skulle stanna på de enskildtes sida och förlusten på Staten.
För att få tillräckligt antal folk skulle man se sig nödsakad alt taga hvem som helst, endast han icke vore vanfrejdad.
Om deremot den enskildte fortfarande är skyldig att ställa tjenlig karl i sitt ställe, är han naturligtvis män om ali få en sådan person, sorn stannade qvar vid fanan, åtminstone så länge truppen vistas inom fosterlandet, enär den legande eljest vore skyldig att sjelf fullgöra beväringspligten, på sätt nu gällande författningar stadga.
Om t. ex. en legokarl icke skulle inställa sig, måste den beväringsskyldige sjelf inträda, oaktadt han legt, och derföre ligger det i hans intrésse att få en sådan karl, som fullgör sin pligt.
Ar detta icke händelsen, förlorar Staten ingenting derpå, enär den beväringsskyldige i sådant fall utskrifves, och förlusten drahbar således endast den sistnämnde.
Man har anfört exempel uppå, att en och samma karl tager lega på flera ställen.
Om så händer, inträffar just det af mig förutsatta fall, att den heväringsskyldige å ena eller andra stället sjelf måste fullgöra sin skyldighet.
För att likväl söka förekomma ett sådant missbruk af legningsrätten, har jag inom det mig anförtrodda län vidtagit den åtgärd, att på legokarlens prestbevis låta anteckna, det han tagit lega för ett visit antal år.
Härigenom får den legande kunskap om rätta förhållandet i detta hänseende, derest den ifrågakomne personens prestbevis, såsom alltid torde vara fallet, affordras vid legotilifället.
Slutligen vill jag vädja till alla de ledamöter inom detta hus, som under sisth Riksdag deltagit i Ekon.-Utsk:s förhandlingar, der nu ifrågavar:de ämne föranledde så många och långa öfverläggningar, huruvida dessa Hrr kunna vitsorda det af mig nu upgifne förhållandet, att allmogens ombud hade mycket att invända emot beväringspligtens fullgörande.
Och det var icke utan ganska stora svårigheter man inom Utsk:t lyckades förekomma, det mer eller mindre vidunderliga förslag i afseende å Den 4 Januari f. m. 51 beväringspligten ej kommo under R.
Vore det väl under sådane förhållanden skäl att, genom en af behofvet ej påkallad förändring i beväringssystemet, göra den af allmogen såsom högst besvärlig ansedda beväringspligten ännu mera förhatlig?
Jag tror det icke, och får således för min del afstyrka hvarje inskränkning i den en gång redan medgifna legningsrätten.
Den princip, som ligger till grund för ifrågavande förslag, kan i min tanke, för fäderneslandets framtid medföra stora vådor.
Man har föreslagit, att den beväringsskyldige skulle ega rättighet alt emot en bestämd summas erläggande lill Statskassan friköpa sig från beväringspli gtens fullgörande.
Skadligheten af en sådan rättighets obetingade medgifvande ådagalägges genom flera exempel, som inträffat i andra länder, hvilka, till följd af denna princip, i farans ögonblick stått blottade på försvar.
Jag ber att få omnämna ett sådant exempel, hemtadt från ett för sin frihetskänsla mycket beprisadt folk, de Förenta Staterne i Nord-Amerika.
Vid utbrottet af 1812 års krig blef följden af hvarje medborgares derstädes medgifna rättighet, att för omkring 17 dollars friköpa sig från krigstjenst, den, att landet under krigets första månader nästan saknade allt försvar och att vederbörande under denna tid hade ganska svårt att bevara Statens sjelfständighet.
Det var först efter flere månaders förlopp, som Regeringen blef i stånd att anskaffa tillräcklig krigsstyrka för att möta de fiendtliga trupper, som blifvit förda öfver hafvet, och således ej kunde upgå till någon med landets egna, rätt använda krafter jemförlig, styrka.
Molionen är, i min tanke, en ganska farlig eldbrand, inkastad i delta ömtåliga ämne, i synnerhet om man besinnar det hos allmogen härutinnan allmänt rådande tänkesätt.
Jag beklagar derföre på det högsta att denna fråga blifvit väckt och hoppas, att Utskottet noga besinnar sig, innan det tillstyrker förslaget.
För öfrigt vill jag endast erinra, alt det måste vara en betydlig skilnad emellan legningssummorne under fred och krig.
För det närvar-.de kan man t. ex. i Småland få lega en karl för 40 å 50 R:dr, men om det skulle gälla att sopa rent landet från fiender, är jag öfvertygad att detta belopp skulle ökas till 400 ä 500 R:dr.
Härutaf skulle naturligtvis följden blifva, alt Regeringen skulle komma i ganska stor förlägenhet att kunna komplettera de 70, å 80,000 man, som till landets försvar erfordrades af allmänna beväringen.
Jag hade ämnat yttra mig till gendrifvande af den falska satsen, att legorätten endast skulle utgöra en förmån för den rike, men har härutinnan blifvit af andra talare förekommen, och slutar nu med uttryckandet af den förhoppning, att Utsk. ej måtte fästa afseende å de föreslagna förändringarne i beväringsstadgan och att vi mätte få behålla vårt beväringssystem i oförändradt skick.
En talare har yttrat, att jag orätt up 4 * 52 Den 4 Januari f. m. fattat de af Frih.
Leijonhufvud föreslagna vakansafgifter.
Jag har tydt Frih.
Leijonhufvuds förslag i enlighet med dess ordalydelse; — och är det på grund häraf, jag måst antaga att Frilen, såsom norm för legningsafgifterne, föreslagit de vakansafgifter som för tillfälliga vakanser lill Statsverket erläggas.
En talare har ansett legningen nödvändig, på det personer, sorn idka sjöfart m. m. måtte kunna frigöra sig från beväringspligten.
Beväringsstadgan medgifver redan åtskilliga undantag från beväringsskyldigheten; flere äro af nöden.
Coopvardie-sjömän, arbetare vid svafvel- och krutbruken, lotsar m. fl. äro redan frikallade från beväringspligtens utgörande.
Landsten i Stockholms län har sagt, att inga olämpliga personer blifva såsom legokarlar vid beväringsmönstringarne antagne.
Jag skulle tro, att den tillsyn, som af K:s Befh:de utöfvas vid dessa mönstringar, icke kan utsträcka sig derhän, att det icke händer, att för tjensten olämpliga personer emottagas i de beväringsskyldiges ställe.
Jag betviflar att samma vitsord den värde talaren tilldelat de legde, kommer att tilldelas dessa personer af Bevärings-Regementets officerare.
I öfrigt vädjar jag till alla härstädes befintliga indeldta officerare, som exercerat beväringsmanskap, huruvida förhållandet icke är hvad jag upgifvit, nemi. att legokarlarne nästan alltid visa sig oduglige för tjensten, hvarföre de uteslutande användas till handräckningsmanskap, kockar, tältvakter m. m.
Slutligen har här yttrats, att karl som tagit lega, icke har rätt att derefter taga värfning.
Detta är ett misstag, ty legokarlen har samma rätt som beväringsynglingen att ingå i tjenst och derigenom blifva befriad från beväringsskyldigheten.
Såsom industriknep begagna de legde derföre ofta denna rättighet.
De låta först lega sig, samt taga derefter ånyo värfning — i händelse sådant för dem kan lyckas.
Endast med några få ord vill jag ytterligare uptaga R. o. Ad:s tid.
Hr Stjernsvärd har redan visat oriktigheten af en annan talares förmodan, att sjömän äro underkastade beväringsskyldighet.
De äro derifrån befriade, likasom lotsar, postförare m. fl. Jag förbigår således detta, likasom jag icke ämnar inlåta mig i svaromål å de nästan på personlighet stötande undersökningar, ang:de hvilka bäst må anses förstå detta ämne.
Icke heller vill jag uptaga Gr. Liljencrantz’s yttrande, ang:de förhållandet i Stockholms län, som måhända företer någon olikhet med de andra, och hvad serskildt beträffar den anteckning, som i nämnde län göres å legokarlars prestbevis, tror jag densamma icke vara i bruk å andra delar af riket.
Men jag ber deremot att få fästa mig vid ett yttrande, hvilket på det högsta smärtat mig att höra.
Under öfverläggningen ang:de Frih.
Raahs.motion yttrades, alt man betraktat frågan ur en ensidigt industriel synpunkt och förbisett den militära sidan af saken.
Nu får man upbära förebråelser för det man afser endast det militära och icke det sociala i ämnet.
Jag får bekänna, det jag
Den 4 Januari f. m. 53 icke väntat mig en sådan förebråelse, enär ingen högre än jag respekterar det sociala lifvets rättigheter och på intet vis vill underordna dera de militära.
I mitt försvar af denna motion anser jag mig icke hafva trädt folkets rätt för nära.
Denna rätt förnärmas icke derigenom, att legningsrättigheten ordnas på ett mera ändamålsenligt sätt.
Undantag från den allmänna regeln, att antingen utskrifvas eller lega, kan och bör här likasom i andra länder ega ram, såsom t. ex. för en moders ende son.
Jag har aldrig yrkat legorättens uphörande; men ansett den förhöjning i legan, som skulle blifva en följd af Frih.
Leijonhufvuds förslag, lämplig, enär derigenom beväringspligten mera allmänt skulle fullgöras och man endast i yttersta nödfall skulle genom penningar sig derifrån friköpa.
Att gränslinien emellan de rika och fattiga, i samhället sålunda borde allt skarpare updragas, har jag lika litet afsett som yttrat, och jag anhåller, att samma aktning, som jag hyser för andras motsatta åsigter, äfven måtte hysas för mina.
Jag har icke velat annat än folkets bästa och önskar icke göra beväringspligten förhatligare än den olyckligtvis redan är.
Dispens från fullgörandet af denna pligt kan ju, äfven om förslaget vinner framgång, fortfarande sökas, och våra Konungar hafva icke gjort sig kända att neka hvad som med stöd af billighet begäres.
Men kommer ett brinnande krig, måste alla enskildta intressen vika för det allmännas skuld och jag hoppas, att ännu så mycken fosterlandskärlek fortlefver i Svenska folket, att det går man ur huset för att värna landets sjelfbestånd.
Det händer understundom, att man*för specialiteter aflägsnar sig från hufvudsaken.
Så har det, enl. mitt förmenande, inträffat i denna fråga, enär man förbisett sjelfva beväringspligtens hufvudidce, för att blott fästa sig vid dess inflytelse på arméen.
När man så förfar, händer det ofta, att man på sidan af en hög och vacker idé kan få ganska rätt i småsaker, men man hinner icke på detta sätt det stora mål, hvartill man sträfvar.
Hvad man i denna fråga först och främst bör afse, är den anda, som uppenbarar sig inom en armé, den må nu - vara stående eller konskriberad.
Ar denna anda icke sannt fosterländsk, är den icke sådan, att man vid fäderneslandets fara kan trygga sig dervid, då är arméen, så väl den stående som beväringen, klen och ynklig samt föga alt lita på, om än den är aldrig så talrik och väl organiserad.
Den inflytelse, som legningsrällcn utöfvar på nationalandan, anser jag vara ganska menlig.
I våra dagar börjar den s. k. stora hopen alt med klarare blick än tillförene skåda in i en mängd förhållanden och är i stånd att klokt och riktigt bedöma vida klyftigare saker än denna.
Man inser nog, att legorätten endast gagnar en mindre del af nationen, och vår allmoge, åtminstone den yngre delen deraf, hvars sinne är mera ömtåligt för oförrätt och förtryck, har icke underlåtit att gifva sitt missnöje deremot tillkänna.
Man har påstått, att beväringskyldigheten är förhatlig för allmogen, men jag bestrider detta påståendes allmängiltighet.
I den 54 Den 4 Januari f. m; ort, der jag är bosatt, har jag fannit allmogens söner med glädje tåga till exercisplatsen.
Oftast råder bland denna ungdom vid dessa tillfällen en serdeles munterhet, och något tvång eller någon skrämsel förspörjes sällan-.
Jag förklarar ännu en gång, att jag, lika med Frih.
Raab, anser legorätten böra uphöra.
Jag anser denna rätt vara ett slags privilegium för den mera bemedlade samhällsklassen, och om man än aldrig så ofta uprepar, att lagen tillerkänner den fattige lika rätt att lega som den rike, står dock det verkliga förhållandet qvar och visar den fattige vara urslåndsatt att utöfva denna rättighet just derföre att han är fat tig.
Således existerar icke legorätten de facto för honom.
Att legningsrätten, såsom den nu befinnes, i någon väsendtlig mån bidrager till arméens förstärkning, har af många sakkunnige ledamöter inom detta hus betviflats.
Man har icke kunnat vederlägga det åberopade förhållandet, att en och samma karl tager lega på flera ställen, och som dessa karlar icke lära hafva förmågan alt fördubbla sig och således icke kunna tjenstgöra på mera än ett ställe i sender, lärer den procent af de beväringsskyldiges antal, de beräknats utgöra, tåla en betydlig nedsättning.
Om man dertill lägger, hvilket jag här tycker blifvit tillräckligt bevittnadt, att dessa karlar, i allmänhet, hvarken i fysisk eller moralisk väg äro så qvalificerade, att de icke utan mehn kunna instickas i redlige bondsöners leder, så tyckes mig vinsten blifva ändå mindre.
Leijonhufvuds förslag beträffar, så, ifall legorätt bör finnas, anser jag det vara en fördel för samhället, att den, i likhet med hvad som sker i andra länder, öfvertages af Staten.
Men jag anser deremot det icke vara rådligt att på förhand bestämma den summa, som för undgående af utskrifning bör till Staten erläggas.
Denna summa kan variera under olika tider och derföre bör det endast vara föreskrifvet, att den beväringsskyldige skall betala så mycket, att Staten, efter en för tillfället fastställd allmän afgift, derför kan anskaffa annan karl i hans ställe.
I sådant fall blir alltid beväringens numerär lika stor som under nuvande förhållande, och legorätlens öfvertagande af Staten kan sålunda icke menligt inverka på arméens styrka.
Jag uprepar det ännu en gång, att man gått på sidan af saken och jag anser, att om man äfven ej med ens kan nå ett vackert mål, man dock i alla vigtiga samhällsfrågor bör allvarligt och oaflåtligt sträfva dertill.
Skulle, såsom jag befarar, Frih.
Raabs förslag ej vinna framgång, önskar jag, att nu förevande motion, såsom innefattande ett amendement till det förra förslaget, måtte erhålla afseende, och således detta, enl. min tanke verkligt reela, sättas i ställe för det nu existerande mera ideella, så att beväringsstyrkan på exercisplatsen alltid motsvarar den styrka, som, i händelse af krig, borde utgå.
Enär jag vid remissen af Frih.
Raabs motion yttrade mig emot legorältens uphörande, anser jag mig skyldig att icke med tystnad låta nu Den 4 Januari f. m. 55 förevar:de förslag till Utskotts behandling öfverlemnas.
Jag får då till en början förklara, att jag anser de flesta ledamöter, som nu sig yttrat, hafva gått utom saken, hvilken icke afser, huruvida legorätten skall upliöra eller icke, utan denna rättighets ordnande, legosummans bestämmande o. s. v. För min del anser jag att legorätten, sådan den nu befinnes, bäst reglerar sig sjelf, och ber derjemte att få erinra, det BondeSt., vid antagandet af nu gällande konskriptionslag, förbehållit sig denna rättighets fortfarande såsom väsendtligaste vilkor hvarunder de ville underkasta sig konskription.
Hr Adelborg har yttrat, att Frih.
Leijonhufvuds motion åsyftar ett ändamålsenligare ordnande af denna rättighet, så att, i likhet med förhållandet i andra länder, den beväringsskyldige till Staten erlägger en summa till det belopp, att en lill krigstjenst duglig karl derför kan anskaffas.
Jag deremot tror, att genom de bestämmelser i afseende å legorätten, som nu finnas, möjligheten för Staten att erhålla lämplig karl i den beväringsskvldiges ställe är bättre bevarad, än den skulle blifva det genom ifrågasatta förslag.
Vår beväringsstadga föreskrifver, att hvar och en, som sjelf ej vill träda under vapen, skall i sitt ställe anskaffa en annan krigsduglig person.
Förändras denna föreskrift, så att för befrielse från krigstjenst endast en summa penningar till Statskassan erlägges, kan det inträffa att, då krig utbryter, Regeringen icke är i stånd att för totalbeloppet af dessa penniugar anskaffa en för fäderneslandets försvar tillräcklig styrka.
Det är deremot ganska troligt att legosumraan, den må nu bestämmas högre eller lägre, icke förslår lill erhållande af dugligt folk, hvars pris, om jag så får uttrycka mig, liksom en mycket efterfrågad vara, i behofvets stund stiger.
Under nuvande förhållande skadar denna prisstegring icke Slaten.
Det bestämda antalet beväringsskyldige mäste ovilkorligen fyllas, vare sig genom de beväringspligtige sjelfva eller genom af dem legda personer; skyldigheten måste, för alt så säga, utgöras in natura, och Staten är i alla händelser försäkrad att erhålla allt det manskap, som genom den åtagna beväringspligten kan åstadkommas.
Leijonhufvuds förslag skulle dessutom, enl. mitt förmenande, försvåra legorättens utöfvande för allmogen i allmänhet och således göra beväringspligten ännu förhatligare, än den möjligen redan är.
Det vore sorgligt, om en sådan känsla skulle inrota sig hos denna stora del af nationen och derföre är det hvarje fosterlandsväns pligt att söka motverka en sådan känslas npkomst.
Den angelägnaste förändringen i beväringsväsendet vore att erhålla en förlängd öfningstid för manskapet.
Om nu hela beväringsstadgan, genom antagande af ifrågakomne förslag, råkar i misskredit, tror jag det blefve ganska svårt att genomdrifva en sådan förändring jag omnämnt, och dess uteblifvande är utan tvifvel till stor förlust för fäderneslandets försvar.
Jag hade ämnat att göra åtskilliga andra inkast emot förslaget, men har hufvudsakligen blifvit förekommen af Gr.
Liljencrantz, med hvilken jag ber att få instämma, och som jag icke vidare vill 56
Den 4 Januari f. m. taga R. o. Adis tid i anspråk, slutar jag med uttalande af den förhoppning, att Erih.
Leijonhufvuds förslag, såsom innefattande icke en förbättring, utan en försämring af nuvande beväringssyslem, måtte så väl af Utsk. som Ständer utan afseende lemnäs.
Jag skulle icke hafva begärt ordet för att yttra mig i denna fråga, då jag fullkomligen delar de åsigter, som Gr.
Liljencrantz redan framställt; men dä bemälde Ilr Gr. vädjat till dem, som bevistat beväringsmönstringar, anser jag mig skyldig uplysa, att jag, som åren 1850 och 51, i egenskap af ombud för K. Svea Artil.-Regite, öfvervarit dessa mönstringar inom Stockholms, Upsala och Nyköpings län, funnit K:s Befhide strängt författningsenligt gå tillväga.
Hvarje beväringsskyldig måste medhafva vederbörande presterskaps frejdbetyg och vid tillfället undergå läkarebesigtning, hvilken sednare åtgärd, serdeles i afseende på legokarlarne, ganska noga verkställes.
Jag tillägger att då år 1850 de beväringsskyldige för första gången erhöllo rättighet att ingå på kavalleri- och artilleri-vapnen, hyste de, i synnerhet för detta sednare, mycken fruktan.
Lancfshme måste då, den nya författningen likmätigt, sjelfva bestämma, hvilka af beväringsynglingarne skulle tilldelas nämnde båda vapen ; under sådant förhållande blefvo legokarlarne företrädesvis härtill utsedde.
Nyssnämnde år hlef jag kommenderad som chef för det bevärings-batteri, som då kamperade å Ladugårdsgärdet, och anser mig skyldig förklara, att så väl de legde som de beväringsskyldige, icke gåfvo mig anledning till annat än den fullkomligaste belåtenhet.
Man har påstått att blott marodörer eller fyllhundar erhålla afsked från värfvade arméen.
Jag tager för gifvet att de legokarlar, som förut varit soldater, i allmänhet hafva stått vid de värfvade regementene.
Detta påstående måste jag på det högsta bestrida.
Visserligen måste kompani- och batteri-chefer ofta låta afskeda folk för lättja eller liderlighet m. m.
Men äfven mången bra karl, och desse utgöra bestämt mängden, taga, efter uttjent kapitulationstid, afsked, ty det är för dem ej svårt att skaffa sig en bättre utkomst än den de kunna hoppas få i Kronans tjenst.
Vid ett par värfvade Regiten i södra Sverige har man dessutom som princip stadgat, att icke värfva rekryter på längre tid, för att icke lägga hinder i vägen för deras framtida utkomst; kapilulalionstiden är merendels blott 3 och rekapitulationstiden ytterligare'3 är.
Ett vackert afsked från berörde regiten anses i Småland och Skåne som den bästa orlofssedel och som en god rekommendation till annan lämplig tjenst.
Om en sådan afskedad soldat tager lega och erhåller ett rum i beväringens leder, tror jag att så väl befäl som kamrater deraf ej skola hafva annat än heder och ett mera fördelaktigt än skadligt inflytande.
Af dessa på egen erfarenhet grundade skäl instämmer jag i Gr.
Liljencrantz’s yttrande och hoppas alt denna förändring i nu gällande beväringsstadga icke måtte införas.
Jag vill endast säga nå - D en 4 Januari f. m. 57 gra ord med anledning af det under disrussionen fällda yttrandet, att beväringspligten vore förhatlig.
Denna föreställning anser jag icke vara riktig, och som den kastar en oförtjent skugga på Svenska nationen, vill jag i min mån söka motverka densammas allmänna spridande.
Jag anser beväringsskyldigheten vara en af fäderneslandets vackraste institutioner, för hvarje år mera värderik i den mån den sammanvuxit med folkets vanor och föreställning om sin pligt.
Om den, i början af sin tillvaro, af mången var fruktad, är den det ej numera.
Förhatlig halden aldrig varit.
I min hemort har jag sett beväringsmanskapet utan några yttringar af fruktan eller missnöje, utan tvertom med ganska gladt mod, tåga till exercisplatsen.
Jag kan ej tro, att förhållandet i öfriga delar af landet härutinnan skulle vaia alldeles motsatt, och, om äfven, mot min förmodan, någorstädes så vore fallet, anser jag det såsom ett högst olyckligt och för nationen förnärmande undantag, som visst icke må åberopas, utan tvertom på allt möjligt sätt bör bekämpas.
Jag har endast begärt ordet för alt uplysa, att Frih.
Fock missförstått mitt förra yttrande, enär han uplagit detsamma, såsom skulle jag hafva sagt, att alla de, sorn lemnal de värfvade regementena, äro oduglingar.
Detta har jag hvarken sagt eller menat, och jag känner ganska väl, att en mängd dugliga karlar, efter uttjenad kapitulationstid, lemna krigstjensten, för att söka utkomst på annat sätt.
Men dessa karlar skaffa sig merendels årstjenst eller egna sig åt något bestämdt yrke, så att de icke vidare blifva såsom legokarlar tillgänglige.
Då återstår endast den andra klassen, eller de omtalade otlågorna, sådane som efter slutad kapitulation icke få vid kompanierna qvarstanna, och att dessa karlar från den värfvade arméen egentligen äro de, som taga lega, anser jag vara ett så allmänt kändt förhållande, att det ej behöfver någon omständlig bevisning.
Man har anfört såsom ett skäl emot förslaget, att hela beväringsinrättningen derigenom skulle blifva ännu förhatligare
Un den redan är.
Detta vore visserligen ganska beklagligt; men äfven om så vore, tror jag ej att en lagstiftande församling med fördel kan använda ett sådant skäl för afstyrande af en eljest såsom nyttig och behöflig ansedd åtgärd.
Jag för min del tror, att lagen är lill, för att föra nationen framåt till ett bättre samhällsskick och att lagstiftaren, med detta mål stadigt i sigte, icke bör afvika från den utstakade vägen, af något undseende för en hos nationen inrotad fördom eller ett allmänt rådande oriktigt föreställningssätt.
Ar ett föreslaget lagstadgande till dess princip riktigt och ledande till ett riktigt mål, bör det också genomdrifvas, äfven örn det vore för den stora mängden af nationen mindre behagligt.
Endast på detta sätt upfyller enligt min åsigt, en representation, rätt värdigt sitt kall, hvilket omöjligt kan ske på det vis, att den låter allmänna rösten, med sina varierande hugskott, leda sin verksamhet. 58 Den 4 Januari f. m.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att Hr Stjernsvärd, i ett sednare yttrande, sökt stödja sitt yrkande, att hans förslag måtte, såsom ny motion, remitteras lill Utskott, uppå stadgandet i 56 § Riksd.Ordn., att nya motioner kunde af redan uptagna ärenden föranledas, men att R. o. Ad. likväl torde finna, att icke ensamt den omständighet att en motion blifvit väckt, kunde berättiga till väckande af ny motion, i alla dermed sammanhang egande frågor, emedan i sådant fall 100-tals motioner efter motionstidens förlopp kunde komma att uptagas, utan att grundlagens mening måste vara att en sådan ny motion ej finge sträcka sig till andra frågor, än dem, sorn vid det redan uptagna ärendets behandling, ovilkorligen borde tagas under pröfning; hvarjemte Hr Gr. o.