Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att domaren, såsom van att i sitt embetskall alltid tillämpa lag efter bokstaf, då jurymannen äger att bedöma mera syftet, mera andan, mera meningen än bokstafven, icke ömsevis kan sätta sig, den ena dagen i domarens ställning, den andra i jurymannens, är naturligt.
Att deraf skall följa, att han fäller den han borde befria, eller befriar den han borde fälla, är lika naturligt.
Att domstolarna derigenom förlora deras anseende, deras förtroende hos folket, vore en gifven följd; och, hvad ännu värre vore, domstolarna skulle, allt som de råkade fälla eller befria skrifter af olika politisk tendens, erhålla en anstrykning af partianda och politisk färg, i högsta grad skadlig för deras anseende och karakter af lagens oböjliga tolkar.
Men om domstols-jurisdietionen i tryckfrihetsmål, af här uppgifna skäl, är skadlig för yttranderättens helgd, lemriar den, å den andra, icke någon tillräcklig borgen mot dess missbruk, hvilka i tryckfrihetens eget interesse på allt vis böra afböjas.
Huru lätt kari ej en författare, medelst •ironiens, satirens eller öfverdriftens af berömmet skarpa vapen, undgå allt ansvar inför en domstol, som endast kan följa uttryckets obemantlade mening, då jury äger rättighet ingå i den verkliga.
Men denna rättighet att frångå den obemantlade och tyda den verkliga meningen kan vid lemnäs åt en af medborgare sammansatt nämnd, men alldeles icke åt en domstol, som, ehuru aktningsvärd, befinner sig i helt andra förhållanden: att vara tillsatt af Styrelsen och i fortfarande tjensteförhållanden till denna.
En ännu större svårighet att öfverlemna tryckfrihetsmålen till behandlingen af en domstol är dock följande:
Tryckfrihetens farligaste missbruk äro icke de, som begås emot Styrelsen, ty de finna sitt correctiv inom tryckfrihetens eget sköte, der anfall och försvar stå lika fria, utan de, som begås mot det enskilda lifvets förhållanden och blottställa detta för en publicitet, under hvars domsrätt det icke hörer.
Här består missbruket icke allenast i spri - Den 18 December f. m. dandet af osanning, det bestar äfven i spridandet af sanning; båda göra scandal, hvilken, om äfven vederlagd, ofia icke kan utplånas ur allmänhetens sinne.
Men, mina Hrr, huru kan sanning straffas af domaren, som vid alla andra tillfällen måste leta efter sanning.
Ilos jurymannen deremot (åtminstone i de länder, der juryn vunnit burskap, såsom i England och Nordamerika) står öfvertygelsen fast, att libell afven kan statueras af till offentligheten öfverlemnade, sanna och verkliga förhållanden, hvilka, tagna ur det enskilda lifvets förtroliga krets, tillhöra religionens och moralitetens domsrätt, men alldeles icke publicitetens.
I nämnde länder straffar jury sådana, äfven på verkliga förhållanden grundade, tryckfrihetens missbruk äfven så val, som om de varit fullkomligt osannfärdiga.
Ofvan uppgifna juryinrättningens större företräden, äfven i dess tillämpning till tryckfrihetsförbrytelser, äro erkända icke allenast af alla politiska, men äfven af alla juridiska skriftställare af något värde, som lefvat i länder, der tryckfrihet äger rum.
Eland dessa sednare må isynnerhet nämnas den odödlige Blackstone, Englands störste jurisconsult, som anser för t. o. m. orimlig all annan domsrätt än jurymannens i tryckfrihetsmål.
Äfven Montesquieu, ehuru lefvande i ett land, der hvarken tryckfrihet eller jury fanns, förklarar sig likväl för denna sednare i dess Esprit des lois pag.
262 och erkänner juryinrätlningens gifna företräden framför domstols-jurisdictionen i alla slags brottmål samt äfven i tryckfrihetsmål.
Hvad Tysklands juridiska författare beträffar, känna de icke heller, åtminstone ej af erfarenhet, hvarken tryckfrihet eller jury; likväl skall jag anföra några särdeles märkvärdiga omdömen af dessa.
Feuerbach var, på sin tid, en hög juridisk auetoritet.
Ilan förklarade år i8i3, att juryinrältningen var nödvändig i en demokratisk statsförfattning, och väsendtlig i en blandad, d. v. s. en sådan, hvari folket har rätt att handla i egenskap af statsmagt; och enär vår statsförfattning ovedersägligen hörer till det sednare slaget, är den Feuerbachska auetoriteten till fördel för juryinrättningen, ehuru, i ett föregående plenum, äfen värd och lärd ledamot åberopad såsom stridande mot denna.
Mittermayer, en af Tysklands nu lefvande största jurister, har ej längesedan, såsom medlem af Badiska Deputerade-kammaren, talat bestämdt för juryinrättningen och högtidligen återkallat, hvad han skrifvit mot densamma år 1819.
Men ett ännu märkvärdigare exempel har i detta afseende lemnats af den vidlberömde Grolmann, Canceller vid universitetet i Giessen, hvilken i sina äldre arbeten bestridt juryinrätlningens fördelar.
I sednaste upplagan af sitt arbete:
Lagfarenhetens grundsatser, yttrar han följande: "Un - 3io
Den 18 December f. m. ”der förutsättningen af en viss grad af bildning hos en nation, ” (som väl icke torde nekas den Svenska) ”medför ju”ryinrättningen, ganska många politiska fördelar.
Den grundlägger i folkets opinion ett större förtroende till domstolen; den ökar folkets kärlek och tillgifvenhet för en regering, som, genom den delaktighet den lemnat detsamma i ”lagskipningen, ådagalagt sitt förtroende, och afgifvit ett ”hedrande omdöme öfver dess myndighet; den befästar hos ”folket aktning för lagarna och interesse för det allmänna; ”den lifvar känslan för eget värde och verkar fördelaktigt ”på sedligheten, emedan der, hvarest det icke är likgiltigt ”att höra till de notabla, också måste uppkomma ett interesse att göra sig värdig af denna benämning.
Detta,” säger Grolmann (då justitie-minister i Iiessen-Darmstadt), ”har jag ej förut betraktat, och för mig är det såle”des en vigtig angelägenhet att återkalla min förra mening, ”såsom en förut hyst villfarelse.”
Huru ädelt är ej detta förhållande af en så uppsatt man som eu justitie-minister!
TJtsk. åberopar såsom skäl för juryns afskaffande, att 86 § Reg.F. försäkrar åt skriftens utgifvare den rättighet att kunna tilltalas endast inför laga domstol; men jag hemställer vördsamt, om, sedanlagen erkänt jury för laga domstol i tryckfrihetsmål, den icke är laga domstol. Utsk:s nämnda skäl synes, mig åtminstone, såsom nog närmande sig det löjliga.
Det andra af Utsk. uppgifna skälet för juryns afskaffande, nemi. att den icke skulle tillåta appel till högre rätt, är deremot oriktigt, enär ingenting hindrar inrätta lagen så, att den för tryckfrihetsförseelser af juryn dömde skriftställare, sedan domen af kämners- eller rådstugurätt blifvit tillämpad efter lagens föreskrift, må appellera till Hofrätt, som då äge tillkalla ny jury, — ett förhållande, fullkomligen öfverensstämmande med jury-lagstiftningen i England, der äfven samma appel kan äga rum från lägre till högre rätt.
Uti England, tryckfrihetens egentliga vagga, anser folket juryn såsom yttranderättens verkliga palladium, förutan hvilken denna, den fria samhällsordningens dyrbaraste rättighet, snart skulle gå förlorad.
Alltsedan revolutionen år 1688, som, lik vår revolution år 180g, förändrade dynasti och statsförfattning, har juryn oaflåtligen varit använd i tryckfrihetsmål, äfven under perioder af så vådlig politisk beskaffenhet som den under Georg II, då nära hela Skottland hade rest sig för pretendenten; som den under Georg III, då Nordamerika våldsamt skiljde sig från moderlandet; som den under samme Konung senare inträffade verldskälfvande händelsen af Franska revolutionen; under alla de i England och isynnerhet i Irland inträffade inre skakningar.
Allt har juryn motstått, upprätthållit yttranderättens helgd samt straffat dess Den i8 December f. nu 3u förvillelser.
Juryns egentliga utbildning till dess nuvar.
.fullkomlighet, såsom använd till tryckfrihetsmål, daterar sig från en år 1792 stadfästad par la m e n t sa c t, som reglerar dess sammansättning, procedur och föremål.
Hade denna parlamentsact jemte den dermed nära sammanhang ägande libellact, hvars författare, M. Fox, lemnar 1 sitt blotta namn en borgen för lagens liberala anda, varit kända af vårt Constit.TJlsk., är jag öfvertygad, att det icke skulle begått sitt nuvar. misstag och, i Stället att söka afskaffa juryn, föreslagit en dess bestämmelse bättre Uppfyllande form och sammansättning än den närvar.
I Frankrike har juryn icke blifvit tillämpad till tryckfrihetsmål förrän år 181g, men upphäfven kort derefter (år 1822), på justitieministern Peyronnets förslag, medelst målens öfverflyttande till assisc-domstolarnas behandling.
Efter några års förlopp fann likväl den ädle och verklige statsmannen Martignac, att domstolarna förlorade derigenom icke allenast i tid, utan äfven i anseende; att de i det allmänna omdömet, genom deras domarekall i tryckfrihetsmål, erhållit en för dem högst skadlig anstrykning af partianda och dermed följande partihat; att nationen ansåg tryckfriheten vara sig beröfvad, under det dess missbruk ej på minsta vis hämmades.
Martignac ville derföre återföra tryckfrihetsmålen till juryns domsaga; men han gick ur ministeren, innan han hann fullborda sin plan.
Polignac blef premierminister; Julirevolutionen kom, och en af dess hufvudorsaker var tryckfrihetens olämpliga behandling af dom- | s to ls-j u r isdi c ti onen.
Hos oss, i den laghundna frihetens hemland, finna vi nu, att hvad Restaurationens blindaste verktyg, enPeyronnet, allena vågat gora och hvad i England ingen skulle vägat försöka, utan att väcka den förfärligaste storm, föreslås, af hvem?
Jo, af de conslitutionella friheternas egentliga väktare — C o n s t i t. U t s k.
Ett inkast, jag nog ofta hört yttras mot juryns användbarhet i Sverige, såväl i tryckfrihetsmål som andra brottmål, det nemi., att man i våra småstäder och på landet icke skulle finna ämnen till jurymän, går jag nu att besvara.
Detta inkast härrör, tror jag, af ett oriktigt begrepp af hvad en juryman bör vara.
Han bör vara uttrycket af det sunda naturliga förståndet, oför- 1 villad t af juridisk spetsfundighet; detta hör han vara, och ingenting annat.
Men jag hemställer, om ej denna egenskap af sundt naturligt förstånd finnes i Sverige äfven i dess småstäder och landsbygd, och om denna egenskap icke finnes kanske mer i Sverige, än i något annat land.
Jag hemställer ytterligare, om uti ett land, der sjelfva National-representationen tages till större delen från våra småstäder och vår landsbygd, om der, bland de män, som skola afgöra och afgöra om Rikets öden och om j de mest invecklade politiska, statsoeconomiska och adraini - 3ia Den 18 December f. m. strativa frågor, det ej skulle finnas män, dugliga att bedöma en ströskrift, eller andan, syftet och meningen af någon annan skrift af vidlyftigare innehåll.
Besynnerligt nog, att inkastet kommer just från den sidan, som i allmänhet försvarar vårt nuvar. representationssätt, utan alt ihågkomma, att inkastet i så fall strider mot den egna läran.
Nämnde representationssätt, tror jag, skulle i förevar, fall t. o. m. kunna begagnas till juryinrättningens fullkomnande.
Principen bör vara en längd jurymän, bland hvilka de för tillfället nödvändiga till en I2:tedel utlottas.
Nå väl! uppför länsvis till jurymän alla personer, som under loppet af de sist förflutna 3:ne riksdagarna varit riksdagsmän.
Dessa Sveriges lagstiftare måste val icke kunna anses såsom oförmögna alt bedöma innehållet af en skrift.
Der är jurylängden färdig.
Lotta ut 24 namn, af hvilka den anklagade kan jäfva 12, och jurynär formerad på riktiga grunder.
Till stöd för den ofvan uttryckta öfvertygelsen, att jurymännens hufvudsakligaste egenskap är sunda naturliga förståndet, skall jag först åberopa en auetoritet, som af mina motståndare icke torde jäfvas, såsom för mycket frisinnad — Kejsarinnan Catharina II.
Uti sin instruetion för Iagcommitteen år 1767 yttrar hon följande: ”För att uppsöka bevisen örn ett brott erfordras ”skyndsamhet och skicklighet, och för att bringa ransak”ningen lill slut: noggrannhet och tankeöfning; men då frå ”ga är om domens fällande, skall det sunda na turliga förståndet tjena till en säkrare ledare, "än en domares hela vetenskap, som är vanatt ”öfverallt finna brottslingar.” Napoleons mägliga rike bär försvunnit som en meteor; allt har förgåtts deraf; en enda verklighet återstår: hans codex, och den är grundad på jury.
Likhet inför lagen är den constitutionella samhällsordningens första bud; huru uppfylles den af 1734 års lag, som fastställer böter af ringa betydenhet för den rike, men hvilka af dem, som ej magta utgöra dem, måste lösas med vatten och bröd och t. o. m. med det nesliga spöstraf fet?
Huru kan denna hedendom afskaffas, om ej medelst jury, som äger afmäta böternas belopp med förmågan att dem utgöra?
Men hvad vida mer, än uttrycken af äfven den visaste lagstiftare, bör öfvertyga om juryinrättningens ändamålsenlighet i Sverige, icke allenast i tryckfrihetsmål, utan i allmänhet i alla brottmål, och som på det mest bestämda sätt vederlägger det ofvan uppgifna inkastet, såsom skulle man icke finna tjenliga ämnen till jurymän på vår landsbygd och i de mindre städerna, är det troligen i Sverige okända, men högst märkvärdiga förhållande, att juryinrättningen har med den största möjliga framgång af Engelska regeringen Elif - Den i8 Deeemtcr f, h. 3i3 blifvit införd i dess ofantliga Ostindiska besittningar, der en folkmängd af mer än 100 millioner menniskor (säkerligen i intellectuelt afseende slående mycket under vår Nation) anser juryn såsom den dyrbaraste af dess rättigheter.
Uti en för 2ine år sedan af en parlamentscommitte' hållen undersökning öfver resultaterna af jurynämndens införande uti Ostindien, förklarade denna committé:
"att jurylislorna ”och den revision, de äro underkastade, varit den mest kraf”tiga driffjädren att förmå folket till större uppmärksamhet ”och sätta värde på sin karakter, och att den i hög grad "höjt deras sedlighet; att alla infödingar, som kallas till ”jurymän, anse sig lika mycket som sjelfva de Europeiska ”domarne utgöra en del af landets styrelse, och känna således ett interét i styrelsens upprätthållande, som förut ”hos dem aldrig ägt rum.”
Detta förhållande hos en, relativt till vår, på en låg intellectuel ståndpunkt sig befinnande nation måste, tror jag, upphäfva all slags farhåga för juryinrättningens tillämpning i Sverige.
Men återvändom från Ostindien» solbeglänsta rike till den mindre ljusa taflan af vårt Constit.Utsk.
Sedan jag ofvan tror mig hafva ådagalagt, huru illa Constit.Utsk. handlat, som, i stället att. framte ett förslag till juryinrättningens förbättrande, sökt beröfva Svenska folket denna dess borgen för den yttranderättens helgd, får jag till hvarje opartisk hemställa, om icke detta sätt att behandla tryckfriheten är ojemnförligt vådligare för dess bestånd, än den så mycket öfverklagade Regeringens åtgärd vid 1812 års riksdag; ty om indragningsmaglen är arbiträr och derigenom förhatlig, bör man göra rättvisa åt Styrelsens åsigter, som återköpte det arbiträra af nämnde författning medelst nedläggandet i vår lagstiftning af åtminstone ett frö till den stora medborgerliga rättigheten att ej kunna dömas af andra än sina' likar inom en jury nämnd, som är för domareraaglen, hvad folkrepresentationen är för den lagstiftande magien och hvad municipalstyi elsen är för den verkställande.
Jag öfvergår nu till frågans aldra afdelning, nemi. Constit.Utsk:s behandlingssätt af å t er re misse n.
I stället alt följa stadgandet i Reg.Fts 56 §: att sammanjemnk a Ståndens tankar och, i fall denna jern ökning icke vinner Ståndens bifall, föreslå de deraf följande v o t e r: s p r o po s: r, har Uisk., under förevändning, att
Ståndens anmärkn:srätt ej sträcker sig så långt, att de kunna antaga en del och förkasta en annan del af förslaget, vidhållit sin primitiva tanke, utan att göra minsta afseende på de 4 RiksSttns i amnet fattade gemensamma beslut.
Här får jag vördsamt till Ulsk. hemställa, hvarest gränsen är emellan en anmärkning och en förändring?
Hvad slags anmärka, kan det väl vara, om ej i periodernas commatering eller i phrasernas välljud, som icke 17 H. 4° Den iS December f. m. i sjelfva verket
Sr en förändring?
Det skulle vara interessant, om Utsk. ville uppgöra en sådan gränslinie, eller ock illustrera förhållandet med exempel; mig synes det åtminstone såsom fullkomligen omöjligt.
Skulle åter anraärknrsrätten inskränka sig till blotta formen, vet jag sannerligen ej, hvarföre RiksSt:n sig dermed borde befatta; dertill är Exped.Utsk. fullkomligen tillräckligt.
Ett yttermera stöd för min tanka, att grundlagen med ordet anmärkningar åsyftar och gillar förändringar, hemtar jag af det enkla skäl, att i vidrigt fall borde behandlingssättet vid den riksdag, då frågan väckes, vara enahanda med behandlingssättet vid den riksdag, då frågan afgöres, nemi. enkel votering med ja eller nej.
Hvad annat behandlingssätt än detta skulle i thy fall behöfvas?
Men just det olika behandlingssätt, som grundlagen föreskrifver vid de 2:ne riksdagarna, bevisar tydligen, att grundlagen åsyftar förslagets modification eller förändring vid första riksdagen, men ej vid den sednare.
Ett möjligt ringa sken af rättvisa skulle Utsk. kunnat hafva för sin yttrade tanka, i fall Stånden begärt förändring af någon befintlig grundlag och Utsk. yrkat dess vidmagthållande; men nu är förhållandet tvärtom en innovation, kommen från Utsk:s sida, som vill förändra den nu gällande tryckfr.lagen; och stabiliteten är å Ståndens sida, som vilja bibehålla den.
Ingenting synes mig löjligare än förmenandet, att Utsk. utgör vår samhällsordnings conservativa element, skapad att medelst sin återhållande kraft hindra Ståndens rörlighets begär.
Men huru olika ser ej vår grundlag detta förhållande.
Föreskrifver ej iteg.Frs 81 § att hos Riks
Stin föreslå de ändringar i grundlagarna, som det anser nödiga, nyttiga eller möjliga att verkställa.
Långt ifrån att vara vår Ståndsrepresentations conservativa element, är Utsk. således dess rörelse-element, — en sanning, som likväl torde förefalla oväntad för orörlighetens anhängare inom nämnde Utsk.
Men ett ännu större misstag, än ofvannämnde, begår Utsk., i fall det tror, att en sådan återhållande kraft, nedlagd i dess sköte, skulle i ringaste mån vara nyttig för vår samhällsinrättning.
Visserligen bör ett conservativt element finnas inom hvarje nationalförsamling, på det förhastade beslut icke må tagas, som kunna t. o. m. någon gång vara vådligare än sjelfva det stationära tillståndet.
Långt vare derföre från mig att gilla en-kammarerepresentationsformen, hvarest det kan hända, som inträffade i Franska Nationalförsamlingen d. 14 Aug. 179S, alt alla jord-privilegier utan ersättning medelst acclamation fråntogos deras ägare, och hvarest det hände en annan afton samma år, d. io Oct., att icke allenast alla kyrkogods confiscerades, utan t. o. m. allt kyrkosilfver, till ett Den 18 December f. m. värde af 140 millioner, anammades; långt vare från mig, säger jag, att gilla en sådan representationsform, hvars felaktighet äfven af sednare tidens erfarenhet blifvit ådagalagd medelst den Spanska Cortes-constitutionens korta tillvarelse.
Men huru olika är ej förhållandet med Sveriges Ståndsrepresentation, der, snart sagdt, ej finnes annat element än det återhållande, ej annan förmåga än den hämmande, ej annan kraft än den stillastående.
I öfvermått äga vi dessa negativa krafter, dels i tillvarelsen af våra 4 Ståndskamrar, dels i tillvarelsen af våra Utskott, och dels i långsamheten af våra former, som erfordra mera tid att tillvägabringa en stängsel-författning eller dylikt, än det Engelska Parlamentet behöfver alt afgöra frågor, som bestämma hemispherers öden, såsom de Ostindiska och Vestindiska; dels i våra bordläggningar; dels i våra åter remisser, och slutligen i den icke obetydliga liggetid, af icke mindre än 5 år (från den ena riksdagen till den andra), för alla grundlagsfrågor, — en liggetid, sorn verkligen synes göra farhågan för förhastade beslut eller öfverrumplingar något enfaldig.
Om man nu slutligen till alla dessa hämmande och återhållande krafter lägger Konungens absoluta veto, hvilket, i fall Ståndens beslut skulle vara skadligt, han icke lärer underlåta att begagna, måste den ännu ytterligare återhållande kraft, som Utsk. åsyftar, icke vara stabilitetens, som kan försvaras, men immobiiitetens, sorn är absurd; — vara icke allenast försigtigheten, som är nyttig, men parodien deraf, som är löjlig.
En ledamot af Constit.Utsk. har uti en der nyligen timad, icke mindre märkvärdig fråga, än den förevar., yttrat följande tänkvärda ord: ”Allt i Europa, säger han, skyndar framåt; det är civilisationens fordran; endast vi förlora oss i en hvirfvel af negationer, som förstöra våra krafter och, med ett utseende af rörelse, likväl göra oss stillastående under hela Europas framskyndande gång.”
Dessa uttryck äro så målande, att jag icke kunnat neka mig nöjet att dem här återgifva.
Constit.Utskrs sträfvande efter en ytterligare återhållande kraft synes mig vara tillämpad hos oss, såsom skulle man vilja sätta sko och hållhake på hjulen af en vagn, som mödosamt och i mo eller sand sträfvar uppföre en brant backe, hvilket torde vara lika vådligt som försummelsen alt sätta sko på hjulen af en vagn, som brådstörtad rullar utföre en brant backe.
Det var förbehållet vårt Constit.- Utsk. att från bildens verld öfverföra till den verkliga ett så bakvändt förhållande.
Med ledsnad har jag nödgats generalisera Constit.Utsk:s benämning, väl vetande, att det endast är dess ganska ringa majoritet vi hafva att tacka för det vidunderliga i dess förfaranden. 3i6 Den 18 Becember f. m.
Sedan jag trott mig hafva ådagalagt vådan af Utsk:s förslag att öfverflytta tryckfrihetsmål från jury till domstol, ådagalagt våldet att, emot grundlagens tydliga föreskrift, förneka jemnkningen af RiksShns gemensamt tagna beslut, och löjligheten att hos Utsk. nedlägga en ytterligare hämmande kraft utöfver alla de andra hämmande vi redan äga, nödgas jag väcka R, o. Adis uppmärksamhet på faran att låta saken förblifva vid hvad den är, hvarigenom ett prejudicat skulle stadfästas, som förvandlade Constit.Utsk. från hvad det är, en delegation af Stånden, till hvad det icke är, deras principal, hvarigenom det skulle närma sig spåren af det fordna Secreta Utsk. och hvarigenom det skulle erhålla en magt utöfver Konungens och utöfver Ståndens: utöfver Konungens, enär Konungens proposu* kunna afslås, förändras samt delvis antagas eller förkastas, hvilket, efter Utsk:s tanka, icke skulle vara tillåtet med dess afgifna förslag; utöfver Ståndens, enär dessas gemensamma beslut, såsom nu är fallet, skulle förmå rakt intet mot Utskrs beslut, — ett förhållande, som är lika stridande mot grundlagens anda som mot dess tydliga föreskrift i 56 och 81 §§ Reg.F. En sådan Constit.Utsk. tillerkänd magt skulle ej finna sin like i historien, ej ens i det fordna Venedigs Tiomannaråd, hvilket, ehuru endast en delegation (såsom vårt Utsk.) af Venedigs lagstiftande församling (Nobile), likväl der ägde en fullkomligen afgörande magt utöfver denna församling.
Hrr, mot denna magts godtyckliga utöfning fanns ett correctiv, som jag förmodar vårt Constit.Utsk. icke är angeläget att antaga, det nemi., att Tiomannarädets majoritet kunde döma dess minoritet af med hufvud et; oell så sträng var lagen, att t. o. m. inom den verkställande afdelningen, bestående endast af 3:ne ledamöter, kunde 2:ne döma hufvudet af den 3:dje.
Med ett sådant correctiv kan den af Tiomannarådet innehafda magt möjligen tillgodohällas, men ej med den fullkomliga a n s v a r s 1 ö s h e t, som äges af vårt Constit.- Utsk., hvilket saklöst kan våga allt och ansvara för intet.
Denna ansvarsfria magtutöfning vore hos oss en så mycket större anomali, som sjelfva Regeringen, begåfvad med så ringa magt, likväl är omgärdad af de mångfaldigaste ansvarsformer oell ansvarsskyldighet^-.
Men, mina Hrr, det ansvarsfria väldet är farligt, från hvad håll det komma må; det bör motstås, — en pligt, som af mig alltid skall blifva uppfylld.
Jag föreslår derföre: att R. o.
Ad. ogillar Co n s t i t. U t sk: s förevar, memor.
A:o 58 och ålägger Utsk., enligt Reg.F:s 56 §, att sa m m a n j e m n ka de af RiksSt:n vid dess betänk.
N:o 4o gjorda anmärkntr och, i fall denna jern ökning icke vinner Ståndens bifall, att framställa ds deraf följande v o t e r :sp r o p o a: r. Jag föreslår vidare: att R. o. Ad., i följd af de utaf 3:ue Stånd Don «8 December f. m. tagna beslut, ålägger C o n s t i t.U t sk. att inkomma med förslag till förändrad jury i tryckfrihetsmålen.