Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Ändå jag då, mig låtsar käre farbror alls icke om", sade Hebla, som i detsamma hoppade fram.
"Har då käre farbror alldeles glömt mig?"
Eriksson betraktade henne ett ögonblick, tog henne derpå med båda händerna om lifvet, lyfte opp henne och kysste henne.
"Se på att du blifvit så stor, att jag knappt känt igen dig, yrväder.
Och förr än du blir åtminstone så lång, lär väl ingen ung herre ens böja knä för dig, än mindre gamle Arvid Eriksson."
"Ack herr Arvid.
Tiden är för sorgelig att skämta nu."
"Änej, käraste eders frudöme, ju sorgligare tid, ju bättre behöfs skämtet.
Och gifve Gud att hans majestät redan vore kommen till sitt arfrike, att försvara sitt land och sin krona."
Stålarms ankomst, fortfor dock fru Ebba att vara fullt verksam, egentligen med provianteringen.
Vid en vändning omkring ett af slottstornen emot trädgården, mulnade hennes blick, och hon sade: "Gamle Hans, hvad betyder detta, der står ju ännu rönnen, som jag befallte dig låta nedhugga."
"Ack", utropade Sigrid, "måste den bort.
Den är så vacker, der den rotat sig mellan stenarne och synes minsann nog ha svårt att slå sig ut, med så litet mull, som den kan finna der."
"Den kan ej få stå, den kunde bli en hjelp för någon som ville klättra opp här mot muren, och derofvanföre är en glugg att krypa in igenom.
Man får ej försumma ens den ytterligaste försigtighet."
Derpå vände hon sig åter till Gubben:
"Nå Hans, hvad betyder det att rönnen ännu står qvar?"
"Nådige fru, det vill ej gå att hugga ned den rönnen."
"Det vore besynnerligt.
Skaffa hit en karl med en god yxa, jag tror det skall vara snart gjordt."
"Förlåt, eders frudöme, men tillåter eders nåde mig att säga huru det hänger ihop med den rönnen?"
"Nå, så säg då."
"Jo, nådiga fru, det var så, att det fanns engång en herre, som var en stor och mäktig konung, men sen blef han en stackars, fattig fånge; det var nyss efter det herr Thure hade begärt från Stockholm jern och koppar, för att låta göra fjettrar åt honom.
"En dag, redan den första hösten han var här, hade jag vakten inne hos honom och han sade till mig:
'Hans, du har ju alltid gerna velat göra mig en tjenst, när du kunnat.
Hemta mig dock några gröna blad, när du nästa gång kommer hit på vakt, om du kan utan att du dermed gör dig sjelf skada.'
"Nästa gång jag skulle på vakt i kung Eriks fängelse, stack jag i min ficka några gröna löf, och några rönnbär, efter jag just gick förbi en rönn.
"Jag stod på post vid dörren när han kom ur sin kammare, åtföljd af vakt, som äfven stadnade nere vid dörren.
"Nästa vår såg jag mellan stenarna här detta rönnträd, det var då en späd planta.
"Snart hafva trettio år förgått sen den tiden.
Nådiga fru, jag kan icke förstöra det trädet!"
Slutligen sade hon, liksom vid sig sjelf: "Kung Erik var en blodig tyrann, men han har bittert försonat hvad han brutit; kanske bittrare än han förtjenat", tillade hon, i det hon med handen gjorde en åtbörd åt pannan.
"Han var kanske mera olycklig än brottslig.
Detta träd sitter hårdt rotadt."
"Men", inföll Siri ifrigt, "det kan ju böjas åt annat håll."
"Svårligen, det är för gammalt."
"Siri, Siri; nå du sagtliga, som ändå kan vara en sådan der yrhätta.
Du är ju ej bättre än sjelf va Hebla.
Tänk om grenen brister."
"Det vore väl ej så farligt, icke är det så högt."
Än varnade han Siri för att icke stiga på en sten, än på ett löst bräde, eller något dylikt, räckte henne handen vid hvarje litet ojemnt ställe, och förde henne sirligt der öfver och frågade henne stundom med artigt småleende, när fru Ebba ej kunde höra det, "om det icke fanns någon småsven i huset, som i dag kunnat följa fru Ebba", eller något dylikt.
Någon gång hände, att hon i sin själ tänkte, det han ansåg henne allt för hjelplös och dålig, då han kunde tro henne behöfva all denna hjelp och uppmärksamhet; men den tanken förjagade hon genast, såsom otacksam och ovänlig.
"För f-n, sådan kall smörja", skrek polacken, sedan han tagit sig en dugtig klunk.
"Man kunde nästan tro, att gamle herr Klas lefde, ty nog är ölet bra nog i sin sort, just sådant han ville ha det.
Ah fy för f-n."
"Hör han på, munsjör Raborsky", svarade skotten, som af hvad polacken talat ej förstått mycket mer än ett ord, "låt han bli att kalla herr Klas för stackare.
Det var en karl som kunnat förtjena att ha en fjäder i sin blåa mössa och säckpipblåsare framför sig, och ingen skulle ha sagt, att ej han hedrat den klan, till hvars chef han hade blifvit född."
"Ja, då hade han ej heller behöft sina smörjiga skinnbyxor", skrattade polacken.
"De hade minsann kunnat passa åt skottarne att kläda öfver sina sköldar med, så styfva och grofva de voro.
Pilarne skulle bra ha studsat ifrån dem."
"Åh hå", fortfor polacken, i det han vred på sina långa mustascher.
"Det var dumt att låta värfva sig till det här björnlandet.
Nog hade det smakat bättre att dricka söderns vin och bo under de välluktande citron- och orangeträden, än att smörja i sig finskt öl och låta röka sig som en sill i dessa fördömda finska porten; och gräla med de djuren derinom, för hvar bit man tar af dem.
Men det hade vi, för det de behagade välja oss till kung ett våp, en isbjörn, som ligger i sin lya och gör ingenting, sen han väl lyckats sätta söta fars stalldrängar till vakt öfver oxarne i sitt hemland."
Nu steg han opp, helt lugnt, knöt sin jättenäfve under Kaborskys näsa, och, i det han mellan sina sammanbitna tänder mumlade:
"Här skall du få lukta på finska citroner", stötte han polackens näsa oppåt så häftigt, att denne för ett ögonblick blef alldeles förvirrad.
"Voj, perkele", sade han halfhögt och vände sig om för att gå, men nu rusade Raborsky med knuten näfve emot honom, för att slå till.
"Pojke", sade lugnt den just ej mycket långe, men så mycket bastantare finnen, "icke har jag tid att leka med dig nu."
"Ge rum, eller slår jag armar och ben af er.
Är det tid nu med pojkupptag?
Ser ni inte att hertigens flotta seglar in på fjärden derborta."
"Åh, prata aldrig dumheter; tro ej du narrar oss att släppa dig lös.
Hertigen skulle visst komma sjövägen, då Arvid Eriksson har hela flottan i sin makt."
"På er post, gossar, nu ha vi fienden här."
Huru den stolta fru Ebba icke lät det Flemingska namnet komma på skarm, är för väl kändt, för att behöfva vidlyftigt omordas.
Solen lyste klar öfver slottsfjärden och på Runsalas ekar, hvilka stodo som allvarliga vakter omkring gräsmattorna, mellan deras stammar, der han och hösten hade härjat hvarje blomma; men hvilka dock ännu lågo gröna och sammetslika.
"Låt qvinnfolken få smaka litet på våra sötsaker", hade hertigen sagt, "jag tänker käringarna snart skola få nog af konfekten, och krypa till korset."
"Jag finner, att här är ingen hjelp mera", sade fru Ebba.
"Herren vare hans själ nådig!
Herren gifve oss alla sin nåd och salighet."
"Höljen ett kläde öfver den döde, och låtom oss fortsätta vår andakt."
"Unge herr Enevald", sade Matts en dag, "här är sannerligen ugglor i mossan.
Alla veta, att han åtminstone ej kommer hem i år, och många säga, att de ej vilja tjena den, som öfverger dem."
"Jag har ock märkt oråd", svarade Enevald, "men ännu ej lyckats upptäcka hvem den förrädarn är, som här löper hertigens ärender.
Se den der tusan der på bröstvärnet, rigtar han ej åter kanonen så kulan går fienden öfver hufvudet."
Enevald sprang med draget svärd till karlen, grep honom i kragen och skrek:
"Sigtar du så der, skurk, så laddar jag kanonen med ditt hufvud."
Enevald bugade sig vördsamt och sade:
"Nådiga fru, jag kan eder icke förhålla hvad eders frudöme dock kanske redan sjelf varsnat.
Att hertigen får förstärkning från Österbotten, känna alla, men for sina skyldigheter visa få håg."
Fru Ebba stod en stund begrundande, slutligen sade hon:
"Det är så, och det har bekymrat mig högeligen.
Dagligen gå öfverlöpare till fienden."
"Här finnes en person, som synes mig icke rätt vara att tro.
Det kunde vara godt att sätta honom i förvar, om eders frudöme så behagade tillåta."
"Daniel Hjorth, denne yngling som dock njutit mycken välvilja i vårt hus.
Nej, herr Enevald, jag vill hoppas, att icke han skall vara en usel förrädare mot sitt fosterland och det hus, som icke försmått honom."
"Huru skulle man af en sådan, en ofrälse, en vanbörding, ens fordra ädla känslor.
Sådan rot, sådan planta."
"Hertigen förstår sig på smygvägar", sade fru Ebba, utan att direkt svara på Enevalds tal, "men ville blott herrar officerare alla blifva trogne och stå mig bi, så skall ännu, med Guds hjelp, en riksförrädare, som med list och våld tillegnar sig sin frändes rike, icke omhänder få konungens fäste, och ohelga hans trognaste tjenares döda qvarlefvor, som här ligga och vänta på att blifva nedsänkta i hans fäders graf."
Äter stod fru Ebba ett ögonblick i tankar försänkt, men fortsatte sedan:
"Bättre dock, att de män vi äga till fästets försvar äro få, men pålitliga, än att myteri och uppror smyger bland en större skara.
Jag vill med dem samråda om bästa sättet att verkställa denna sållning."
Fru Ebba tilltalade dem:
"Tappre krigare!
Ingen förrädare må stadna qvar att besudla vår heliga sak.
Ingen förrädare må stadna här, se porten är öppen, finnes här någon falsk och äreförgäten nog, att vilja vara en öfverlöpare, må han draga hädan."
Skarpt blickade fru Ebba emot den, och hennes blick mörknade allt mer, ty allt nere och nere trängde sig emot den öppnade porten, allt mera tätnade massan af uttågande, och snart qvarstod endast en ringa tropp af fästets försvarare.
När han nalkades hertigens läger, vände han sig om, kastade en blick mot slottet och sade vildt:
"Ha, huru går det nu med edert stolta mod.
Vi få väl se, vi få väl se, tiden späker mången så småningom."
"Ordna försvaret nu för det första", sade hon till Bengt Söfringsson.
"Om en timme samlas vi till rådplägning i residenssalen.
Infinnen eder der gode herrar."
"Ädle herrar och riddare", började hon nu sitt tal.
"Dem ibland eder, som med sanning och ärlighet äro den goda saken tillgifne, och som med nit och trohet stridt för sin konungs sak, dem tackar jag ännu en gång för deras mod, för deras sjelfuppoffring.
Vore alla så till sinnes som jag, så skulle ej hertigen få in slottet så länge en hand finnes, som kunde kasta en kula åt fienden."
"J veten ännu icke, eders frudöme", utlät sig nu Bengt Söfringsson, "att vi svårligen kunna kasta några kulor.
Ingen utväg finnes att göra motstånd."
Ett ögonblick gaf fru Ebba vika för sin djupa smärta och sade nästan bittert:
"Ha, hvad kan icke menniskan uträtta med en fast vilja!
Men J, J blifven för edra hufvuden, J bäfven för hertigens straff, och stån ovissa om J bören följa edert samvete och göra det rätt är och förtjena eder konungs nåd, eller om J bören underkasta eder hertigen, derföre att han nu står här närmast med sin här.
Försvaras kan icke slottet, sägen J.
Krutet förslår ej heller att spränga det i luften, dock kunde något dermed uträttas.
Väljen alltså, J, som ännu stån eder konung trogne, väljen emellan att kasta eld i krutet, eller uppgifva fästet.
Ebba Stenbock förstår icke att uppgifva ett fäste."
Han framsteg med en ödmjuk bugning och sade:
"Hans fursteliga nåde har låtit sig berätta, det här icke skall vara ärligt spel.
Han anhåller derföre att ni, såsom artig värdinna, må emottaga honom vid porten af edert hus."
"Sådant ens eget sinne är, sådant väntar man det hos andra", sade fru Ebba med nästan hvita läppar.
Derpå steg hon opp från sin plats, kastade en blick omkring sig på fruntimmerna och sade:
"Stannen här alla, denna förödmjukelse må ingen annan än jag bära."
När han kom så nära, att han blef varse den öppna porten och bemärkte att fru Ebba stod der, utbrast han:
"Getingboet har dock fått lof att ge med sig.
Nå, när vi nu väl få fästet inne, skall väl detta finneupproret ta slut."
"Blott de ej ånyo få lust att resa sig, när Eders Furstliga nåde åter måste lemna landet", svarade, med sjömanna rättframhet, amiralen Peder Stolpe.
"Åh, det skall jag väl låta dem hederligen veta, att om något upplopp och förrädiske praktiker sker hädanefter, skall jag nog så räkna med dem, att jag, med Guds hjelp, skall räkna dem i galgen, eho det än må vara, om än sjelfvaste fru Ebba, huru hon ock må bjebba.
Kaka söker maka, och gerna kunde de fara med henne, alla de äreförgätne, upproriske och hufvudljugare, Anders Larsson och andre, som tagit sig före befallningen här vid Åbo."
Nu vände sig hertigen till henne och sade: "Haden J, fru Ebba, tagit sländan i hand i stället för kommandostafven, så haden J besparat både er och andra harm.
Bättre hade varit om J rört i grötgrytan, än i mannadåd!"
"På Eders Furstliga nådes befallning är jag här, för att ledsaga eder."
"Hvar är Klas Flemings bisättningsrum", sade han slutligen till Olof Sverkerson, som med beställsamhet fjeskade omkring fursten, "vi vilja begifva oss dit."
Under tystnad gick tåget framåt genom kyrkan, men när det inträdde i hvalfvet och hertigen befallte att kistan skulle öppnas, då framträdde Peder Stolpe och sade med sin vanliga rättframhet: "Eders Furstliga nåde, de döda må man lemna i ro, vare sig vänner eller fiender."
"Gamle herr Peder", svarade fursten, "sköt J edert takel och tyg mig till behag, som hittills, men låt mig råda för resten."
Efter en stund tillade Carl, som kanske ansåg nödigt att urskulda sitt tilltag:
"Hvad skullen J mena, om man här kunde hitta på medel att få flottan på litet bättre fötter, utan att behöfva betunga allmogen med nya pålagor?
Hafva icke mina sagesman farit med munväder, så finnes i denna kista icke något lik, men väl en skatt."
"Ja, en skatt i sanning, ty häri gömmes ett hjerta, som var det ädlaste, trognaste och redligaste!
Detta hjerta slår icke mer!"
"Ha, du min gubbe, lefde du än, så sutte ej ditt hufvud mycket säkert nu."
Med en stolt höjning på hufvudet svarade fru Ebba:
"Lefde han, så stode icke Eders Furstliga nåde här.
Han hade väl gett Eder annat att göra än att komma vid sitt skägg!"
Fru Elin svarade bekymrad:
"Kära jungfru Sigrid, väl ville jag vara eder till skydd och beskärm, men är ju sjelf värnlös.
Stanna då hellre hos mig tillsvidare."
Sigrid hade ej hunnit mer än tacka fru Elin för hennes löfte, då gamle Hans framträdde till henne och sade:
"Jungfru Sigrid, som är så god mot hvar och en, törs jag be eder stiga ned i min kammare.
Neka mig icke min bön, jungfru Sigrid, jag ber eder."
Sigrid med sin gamle beskyddare gick sålunda oantastad sin väg fram; och när stundom en vaktkarl frågade hvart de ernade sig, svarade gamle Hans: "till en sjuk", och så lät vakten dem passera.
"Nu måste jag dock säga eder, jungfru, att eder väntar en syn, som torde bli svår att se.
Det är icke min son, som ligger döende i mitt qvarter, utan en annan."
Sigrid svigtade:
"Hans, för Guds skull, hvem, hvad? --"
"Ja, tyvärr, jungfrun gissar sanningen, ser jag.
Jag ville ej säga eder förut huru det var, ty gamlas ögon se stundom igenom de ungas hemligheter, och så fruktade jag, att J, af oro och otålighet, ej skulle haft styrka att följa mig hit, om J vetat det värsta."
Den unga flickan lutade sig öfver honom och ett sagta "Sigrid" sväfvade öfver hans bleknade läppar.
"Här kan han ej ligga.
Gå, Hans, bjud till att för penningar och goda ord få bärare."
"Jag fruktar detta blir omöjligt.
Vakten låter oss icke bortföra en sårad officer af garnisonen."
"Vi måste, Hans, vi måste.
Jag stannar här så länge."
"Ingen möjlighet, jungfru, hertigen har förbjudit att någon, hvem det än vara må, kan få lemna slottet utan hans eget tillstånd."
"O min Gud, han dör, han måste få bortföras, jag måste få vårda honom."
Nu tillade hon hastigt:
"Jag går till hertigen."
"Kära, unga jungfru, det kan ni icke våga.
Icke heller torde ni slippa in."
"Jag måste.
Vårda honom!
Jag går!"
Han hejdade hennes gång och sade:
"Nej, jungfru lilla, stanna, hit slipper hon inte in."
"Jag måste tala med hertigen."
"Åh hå, nödvändigt! tala med Hans Fursteliga nåde!
Hans Fursteliga nåde har ej stunder att prata bort med vackra flickor."
"Hindra mig icke, för Guds barmhertighets skull.
Skulle väl Hans Fursteliga nåde kunna straffa er, för det ni ville låta en stackars flicka gå in i hans allrayttersta rum?"
"Seså, här just innanför denna kammardörr får hon ställa kannan på bordet och gå sin väg.
Icke var det underligt att salig drottningen Kathrina häraf drack lika gerna, som hennes herre, högst salig Hans Majestät, konung Johan."
"Goda Anna, jag ber dig", sade Siri, "låt mig bära in ölet."
"Gu signe er, jungfru.
Men kannan är tung för en sån liten fin hand, må hon veta, jungfru."
"Är Hans Fursteliga nåde der?"
"Tyst, tyst!
Nu måste ni gå bort, att ingen kommer och träffar er här."
Den mörke, barske mannen syntes icke mycket kunna väcka Sigrids förhoppningar om hjelp, men i blicken låg dock något vänligt och frimodigt.
Med ett vänligt ögonkast på den unga bedjerskan, svarade den gamle krigarn:
"Hans Furstliga nåde har förbjudit att bortföra någon sårad officer.
Gå derföre bort, unga flicka, icke hörer hertigen eder."
"Ack, hvad har väl jag stackars, unga barn, gjort emot Hans Fursteliga nåde?
Ack, hon ber med mig till edert hjerta."
"Nå, så stå nu då der vid dörren och vänta så länge.
Försök då om ni kan få honom att höra eder."
Tjenaren hade emellertid slagit öl i bagaren, och infört den i de inre rummen.
Hertigens blick föll genast på tjenaren och ölkannan.
"Ären J icke, som vanligt, slösare och öleskändare!
Se till, Göran du, att detta präktiga ölet der, icke får förstöras, utan ordentligt slås i muggarne, som ställas på svennebordet."
Derpå böjde hon knä och sade:
"Nådige herre, värdigas förlåta och bönhöra!"
"Nå, hvad begär du, unga flicka", frågade hertigen uppmuntrande.
"Att Eders Furstliga nåde täcktes nådigst vilja tillåta mig att låta ur slottet bortföra min trolofvade fästman, Enevald Fincke, som ligger sårad och döende, på det jag må få vårda honom."
Hertigens ögonbryn sammandrogos lätt och kring munnen tecknades några skarpa drag, då han svarade:
"En af upprorshopen alltså.
Han må nu sjelf få försöka hur godt det gör."
"Nådige herre, vågar jag anmärka, att Enevald
Han har först nyligen ingått i krigstjenst."
"Men har dock redan hunnit visa sitt arga uppsåt emot konungen, riket och mig.
Men hvem är ni sjelf, unga jungfru, som vågar föra ett så fritt språk?"
"Sigrid Eriksdotter Liljeholm."
"Jaså, således dotter till Flemingens gode vän och tjenare!
Köttmånglarens springpojke!"
"Tycker hon, jungfru, att jag har skäl att vara henne blid för att hennes far alltid hållit med Svedjeklas, den svarte bofven, och varit honom behjelplig att uppresa folket till uppror emot sin lagliga öfverhet?
Hade de fått svälta, så hade de minsann icke lupit efter honom, som svin efter mattråget.
Häh!"
Hon tog nu, med bäfvan i hjertat, till orda:
"Hela verlden säger, att Eders Furstliga nåde är en mot den ringe rättvis, om än sträng, herre och Eders nåde skall visserligen icke straffa mig för hvad jag icke kunnat rå för.
Hennes hjerta skulle visst icke kunna motstå en olyckligs bön."
"Nå, lofvar du på din trolofvades vägnar, att om han nu räddas, han sedan skall förblifva sin lagliga öfverhet trogen?"
"Eders nåde, hvad kan jag, en qvinna, lofva, om jag vill vara ärlig och sann!
Var barmhertig, Eders Furstliga nåde, så visst som Gud engång skall vara barmhertig emot eder."
Nu steg den gamle mannen, som först talat vid Sigrid, fram till hertigen och sade:
"Eders Furstliga nåde behagade gifva mig några nådiga ord för de ringa tjenster jag gjort vid fästets intagande och lofvade hafva mig med någon belöning i minnet.
Värdigas Eders nåde nu, om jag någon lön anses värd, att belöna mig medelst beviljande af denna unga flickas bön."
"Käre herr Peder Stolpe", svarade hertigen, "hvad hafver J för vänskap för henne?"
"Jag ser henne i dag för första gången och har till henne ingen förbindelse, men hon rör mitt gamla hjerta."
"Aha", sade Carl, "låt honom komma in, vi vilja genast profva hvad han duger till."
"Jordens väldige", sade han vid sig sjelf "hvad äro de dock annat än stoft!
Carolus, hertig, dig, dig vill jag väcka med sanningens ord."
"Välkommen, mäster Sigfrid!
Spå nu för mig hvem denna unga flicka skall få till man?"
Sigfrid steg fram, tog med en vänlig helsning Sigrids hand och blickade noga deri.
Med låg röst för att ej höras af någon annan, sade han nu:
"Detta skulle jag knappt hafva trott!
Tärnan är fager och hjertat skiner klart som karfunkel sten, men ogift blir hon ändå."
"Ogift, J torde lätteligen misstaga eder", sade hertigen, "se nogare åt."
"Nej, det kan en hvar, om än föga i chiromantin invigd, se huru hennes linea vitae löper ut i årets fjerde hus, utan ätt korsas af någon annan lifslinie.
Hon blir aldrig gift!"
"Åh hå, mäster, J ären en dålig spåman."
Derpå vände han sig till Sigrid sägande:
"Nå väl, J mågen nu bortföra eder fästman och vårda honom.
Och vill J eder derefter icke packa och rätta, så skall jag visa eder hvar David köpte ölet! J gode herrar Stjernetydare, må icke tro, att J kunnen rifva ner stjernorna ändå."
Ödmjukt svarade mäster Sigfrid: "Eders Fursteliga nåde täcktes icke illa upptaga, hvad jag i välmening låtit påskina om fåfänga och yppighet bland de höga, och icke heller misstro min spådom om jungfru Sigrid Liljeholm, som nog torde sig besanna."
"Nå, mäster Sigfrid, kunnen J nu säga mig något om mig sjelf då?" frågade Carl efter en stund, betänksamt.
Sigfrid tog hans hand, kastade en blick derpå, såg närmare, lade sin hand öfver ögat och sade slutligen:
"Täcktes Eders Furstliga nåde tillåta mig, att efter stjernorna utkasta edert horoskop.
Det är nödigt, att först se om stjernorna besanna, hvad handens linier säga."
Om en stund frågade han:
"Tror J ock fast och orubbligt hvad i läsen i menniskors händer och i stjernornas ställningar?"
"Jag tror, att den makt icke bedrager, som skapat menniskohanden och som utstakat banan för stjernorna på fästet!"
"Men kunnen J ock läsa rätt?
Förstån J. hvad J läsen, eller är det kanske idel falskhet dermed?"
Sigfrid Aronsson Forsius steg ett steg tillbaka, i hans vanligen lugna anlete uppflammade en blixt af vrede, men han qväfde den snart med att säga till sig sjelf:
"Lättast bevisas, af misstanke om oädelhet, det sinne som råder inom menniskan."
"Nåväl", sade nu hertigen.
"Ni må läsa i stjernorna för mig.
Ar hon, denna unga flicka, som J dömden brudkronan af, är hon icke gift inom fem år härefter, så antager jag eder till min stjerntydare."
I sin själ tilllade han:
"och riksastronom;" men tillade sedan åter högt:
"Är hon dessförinnan gift, så magen J vakta eder för att fuska i ett handtverk, som J icke förstån.
Men nu magen J mitt horoskop redeligen ställa, och så vele vi se till, att eder så länge allt biträde gifves, som J kunnen åstunda och vilje vi vara eder en nådig herre, så länge vi se eder det förtjena."
Emellertid hade Sigrid, med tillhjelp af gamle Hans, hunnit få det bedröfliga tåget så långt i gång, ätt det just i sjelfva porthvalfvet möttes af mäster Sigfrid.
"Se, hvilket lyckligt möte! J, mäster Sigfrid, skolen visst med godhet säga mig, stackars flicka, huru jag bör bete mig för att få den sjuke rigtigt förbunden och vårdad.
Finnes här någon skicklig bårdskärare, så ville jag helst anlita en sådan."
Sigfrid lofvade villigt att biträda
Sigrid med råd och dåd, men då invände Carl Lennartson, som medföljde till yttersta porten:
"Kan ni, mäster Sigfrid, vilja åtaga eder att hjelpa denne unge, sjuke herre?
Kan ni göra det af redligt hjerta, då J veten hvad derpå beror?"
"Unge herre", svarade mäster Sigfrid.
"Var säker derpå, att hvad som är bestämdt, det sker, och ringa menskliga tillgöranden förändra icke ett strå.
J synens mig icke ens sjelf se så okärt på henne."
"Nu, jungfru Sigrid", sade han i det han bugade sig, "nu får jag ej längre det nöjet att vara eder till tjenst.
Det fägnar mig att kunna lemna eder i ett så godt beskydd som mäster Sigfrid Aronssons."
Sigrid tackade med några ord sin unge riddare, och tåget fortsattes åt staden så fort, som den sjukes tillstånd det tillät.
"Och", tillade hertigen, "J magen eder icke undskylla, der fosterlandet eder behöfver.
Jag tager Glid till vittne uppå huru jag vänligen och kärligen alltid riket tillhanda hållit åt hans kunglig majestät, konung Sigismundus i Polen, och bjudit honom att sjelf komma och föra regimentet.
Men han låter sig förvillas af upproriske, som förtala mig och hans sanna vänner; men skall dock visserligen herren Gud de onda på skam komma låta; och magen J ingen annan än åt konungen sjelf i egen person fästet öfverleverera, eller ock åt dem, som af mig dertill med fullmagt försedde äro; men manneligen utestänga denna förrädareligan här i Finland.