Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har också blifvit yttradt, att denna eoutribution blifvit uppförd på en oriktig artikel, nemi. den som talar om egendom, näring oell rörelse.
Jag frågar, hvad är det för arbete, som sker utan rörelse; det måtte vara den rörelse, hvarigenom man förtjena!- sin dagspenning, som med detta ord bör förstås.
Om vi nu jemföra arbetskarlen med handtverkaren i staden; huru mycket lyckligare är icke den förre?
Handtverkaren behöfver ett förlag.
Han vet icke om han får åter, hvad han för detta förlag betalt, tillika med sitt derpå nedlagde arbete, förr än han väl fått sälja sjelfva produeten.
Arbetskarlen deremot vet hvarje dag sin behållning.
När Hrr:ne nu äro så hjertnjupna till arbetskarlarnes fördel, i en tid, då de verkligen spela det bästa instrumentet, hvad skulle det icke vara, om verkligen arbetslönerna blefvo förminskade.
Jag får äran säga, huru det nu förhåller sig i den ort jag bebor.
Der gäller en lunna potates 1 R:dr 12 sk. och en tunna råg 5 r:dr, åtminstone då den är nyss uttröskad.
Ett dagsverke har man under October månad, då dagarne äro så korta, icke fått under 1 r:dr och bränvin dertill.
Den som bjudit 1 r:dr och | qvarter bränvin, har fått det svaret: jag går hellre dit, der jag får liela qvarteret.
Kunna Hrr:ne nu göra upp den calculen, om icke arbetskarlen har en lyckligare lott än handtverkaren, med hvilken jag torde vara befogad att närmast jemföra honom.
Handtverkaren i en småstad vet icke om hans arbete blir såldt, vet icke om han får förlust derpå, oaktadt det aldraträgnaste arbete, och har under tiden måst skuldsätta sig, då deremot arbetskarlen bär, såsom hela socknen kan intyga, funnit sig föranlåten att blott arbeta två dagar i veckan och supa fyra, då Den 30 November f. m. 508 lagarne i det beqväma land, som han bebor, icke ålägga honom att insätta en del af sin arbetsförtjenst i en sparbank, utan lian tverlom genom dessa lagar iir försäkrad, att om lian lefver rikligt oregerlig!, sä skall socknen desto förr dömmas att föda honom, sedan lian icke mera har något.
Mine Hrr?
Den röle, som den fattiga arbetskarlen nu spelar, i jemförelse med handtverkaren, är icke den sämre.
Jag anser, i likhet med en stor författare, alt man skall vara snål om medlidandets tårar, ty de äro endast dygd då, när förnuftet vet att återhålla och hämma deni.
Jag voterar för bifall lill Utsk:s förslag.
Jag hemställer, hvarföre den arbetare, som är dagsverkare i lagstadd tjenst, skall betala mera än den arbetare, som icke är lagstadd; jag tycker man begår en orättvisa mot den förra, om man frikalla!' den sednare.
Detta kan äfven hafva den följden, hvarpå jag tror alt vi redan sett exempel, att en mängd lagsladde arbetare och lill och med handtverkare komma att öfvergå till denna dass af arbetsfolk.
Om en person kallar sig skomakare, så är lian tvungen ali betala skatt, men om ben tager sig flera arbeten pä en gång, t. ex. om lian grafver diken, tröskar och spränger sten med vida större förtjenst än mången af dem, som hafva ett bestämdt yrke, så är han fri från bevillning.
Det är visserligen sant, att del finnes mänga fattiga arbetskarlar, som likväl icke äro under fattigvården, men detsamma inträffar ock med andra classer.
Ulpantningar ske lika ofta hos borgaren och bonden, som någonsin hos arbetskarlen.
Jag har bestämd erfarenhet i den ort jag bebor, alt mången arbetskarl bergar sig bättre än hemmansägaren.
Det är dessutom en ordning, som jag önskar måtte uppkomma genom denna beskattning.
1 annat läll skall l. ex. en person skatta, om han är snickare och har en liten näring, men om lian är vedsågare så skall lian slippa, äfven om hans förtjenst såsom sådan är vida större.
Detta skulle medföra dea följd, att alla skulle kasta sig pä de rörelser, som icke beskattas.
Dessutom ger denna afgift arbetskarlen ett skydd emot lösdrifverilörfattningcn, och jag tror således, att han, ur alla synpunkter sedt, bör skatta något till Staten.
Om be v i 11 n ingen i Sverige vore grundad på procent af inkomst, så vore man fri från alla sådana här öfverläggningar, dit man kommer, derföre ali vår bevillningsgrund utgår från classilicationer.
Emedlertid, då det icke vid denna riksdag kan vara möjligt att fä en förändring i hufvudgrunden, och detta icke eller vore tjenligt, då vi snart hafva att vänta en uy riksdag, dertill man kan vara beredd på sådant; så vill jag inskränka mig att yttra mig öfver denua särskilda fråga, och dä måste jag säga, att så länge classificationer qvarstå för beskattningen, sä lärer det väl icke vara lämpligt att frikalla en dass, under namn af arbetsfolk, ifrån all bevillning, så framt man icke vill att denna dass skall o skä - Den 30 November f. m. 569 skäligen hastigt tilltaga och snart göra det omöjligt för en stor del af dem att få den arbetsförtjenst, som de eljest i lagstadd tjenst kunde hafva åtnjutit.
Slutet blir, att de komma alt belasta correclionshusen, som äro tillräckligt fulla förut.
Jag finner det derföre nödigt alt bifalla denna punkt af Utsk:s förslag, ehuru jag anser sjelfva formen för hela bevilln.förorda, vara oriktig.
Lika med den siste talaren kommer jag att yrka bifall till Utsk:s förslag.
Jag har också inom Ulsk. röstat för denna princip, ehuru jag icke varit med Utsk. fullt ense, då frågan gällde att lägga olika beskattning på städernas och landets arbetskarlar.
Jag erkänner visserligen det ädla och vackra i alla de moliver, sorn blifvit anförda för afslag å Utsk:s förslag.
Jag erkänner också sanningen deraf, att arbetsfolk kunna vara och ofta äro i den minst lyckliga belägenhet; men sådant gäller egentligen dem, som äro gifta och hafva flera barn.
Jag vill fästa uppmärksamheten på, att här endast är fråga om alt med 24 sk. beskatta dem, som äro ogifta, och med 12 sk. dem, som hafva blott ett barn.
Det kan icke eller nekas, alt de personer, som, i stället att taga sig årstjenst, söka sig arbete än pä ena och än på andra stället mot dagspenning, ofta få en ganska god förtjenst och lefva i en sjelfsvåldig belägenhet, äfvensom det är menligt för communen alt icke hafva den reda på dem, som då de äro skattskrifna såsom tjenstehjon.
Af dessa skäl tror jag, alt man både handlar klokast och icke eller obilligt då man beskattar dem.
Här är ta ladt om att man beskattar fattigdomen.
Jag får i det fallet upprepa, hvad som förut är sagdt, att de verkligt fattige undgå denna skatt.
Jag har ännu ett annat motiv, hvarföre jag önskar bifall till Ulsk:s förslag.
Det är nemi. vanligt, alt mången, som kan ett handtverk och som verkligen idkar ett handtverk, icke låter beskatta sig såsom gerningsman.
Detta är ett missbruk, som är svårt att afhjelpa, men hvars följder blifva ännu större, om icke Ulsk:s förslag bifalles.
Slutligen vill jag äfven anmärka, att derigenom, att dessa personer äro underkastade denna låga skatt, så har samhället och communen en statistisk reda på dem.
Jag tror, att alla dessa skäl tala tillfyl lest för mili åsigt, och får derföre anhålla om bifall å betänk.
För min del får jag förklara, att jag instämmer med de Hrr, som begärt afslag ä Utsk:s förslag.
Jag tillhör icke den lyckliga landsort, som Frih.
Ridderstolpe, der, såsom han omtalat, det är arbetskarlen, som spelar det bästa instrumentet.
I Slockholm och landsorten häromkring bar jag deremot funnit, alt arbetarens ställning är föga afundsvärd och alt han ofta saknar nödtorftigt bröd för sitt uppehälle.
Jag finner det således oförenligt med rättsprincip, att, i en tid, då man i allmänhet klagar öfver pauperismens ständiga tilltagande, man ändå vill alldeles 4 H. 72 570 Den 30 November f. m. nedtrycka arbetaren.
Jag får förklara, alt jag för min del linner, att skyddsafgiften, som pålägges arbetaren, fullt motsvarar det skydd, som lian af Staten njuter, och jag får, då i allmänhet arbetaren icke kan påräkna en årlig inkomst af 200 r:dr b:eo, hemställa, huruvida det vore billigt ali utöfver skyddsafgiften påföra arbetaren någon särskild afgift, hvarifrån likväl embetsman, då deras inkomster ej öfverstiga nämnde belopp, äro befriade.
Månne icke eli sådant förfarande af lagstiftande makten är destomera orättvist, som i betraktande bör tagas, alt arbetaren saknar tillfälle att i detta hänseende sjelf göra sin rätt inom representationen gällande.
— Hr von Rosen har anmärkt, att då den lagstadde arbetaren påfördes bevillning, så funnes icke något skäl, hvarföre den icke lagstadde skulle derifrån befrias.
Ett skäl torde likväl finnas deruti, alt tjenslefolks kronoutskylder vanligen utgöras af husbonden, utan afdrag å deras lön, och att således de lagstadde arbetarnes kronoutskylder utgöra nästan det enda medel, hvarigenom man kan fä capitalisten att skatta något till Staten; ty en person, som äger stor capitalförmögenhet, har vanligtvis äfven mänga tjenare, och han får således genom den bevillning, som påföres hans tjenstefolk, vidkännas en afgift till Staten.
Det har vidare blifvit anmärkt af Frih. Raab, alt mången, som på landet idkar ett handtverk, icke låter anteckna sig såsom gerningsman; men jag vill fästa uppmärksamheten derpå, alt Bevilln.Utsk. har i sitt förevar, förslag icke allenast påfört en särskild afgift på sådana personer, som äro antagne till gerningsmän, utan jemväl påfört en afgift af 24 sk. på dem, som å landet, utan att vara gerningsmän, likväl derstädes idka något handtverk.
Jag förnyar min begäran om afslag å förevar, punkt af Bevilln.Ulskts betänk.
Såsom skäl för bifall till Utsk:s betänk, bar af en talare på andra sidan blifvit anförde de höga arbetslöner, som arbetsfolk vela att vissa tider af äret sig betinga.
Jag vet, att om man någonsin kan säga, att arbetsfolket spelar ett godt instrument, så är det under dessa tider af året.
Men de äro alltför korta.
Under andra tider, som äro de längsta, kunna dessa arbetare icke få något arbete alls.
Om de då skulle kunna förtjena litet under den lyckligare tiden, är det dock att befara, att behållningen derifrån icke räcker till de utgifter, som drabba dem under den följande.
Man har sagt, att arbetskarlen vet hvarje afton sin behållning.
Ja väl; under de tider, då han icke kan erhålla något arbete, då hindrar hungern honom att om aftonen glömma, huru stor behålluing han haft.
Man har anfört, alt prisen på lefnadsbeholven äro låga, och att det derföre är lätt för arbetskarlen att kunna lefva.
Men jag frågar: när man icke har några penningar, hvad har man då för fördel af att prisen äro låga?
Det är vidare sagdt, att man icke borde hos detta folk befordra lusten att icke taga sig laga tjenst; men vi, som bo i landsorterna, vela, att allmo gen under svåra tider inskränker antalet af sitt tjenstefolk, Den 30 November f. nr.
571 derföre att de icke hafva råd att löna dein, och i stället verkställa arbetet sjelfva.
Dessa uppsagda tjenstehjon flytta om höstarne och hafva ingen ny tjenst att få.
Del är således icke af egen vilja, utan af tvång, som de ofta nödgas sälta sig för sig sjelfva.
De kunna icke få tjenst och ingenting förtjena; derjemte skola de äfven skatta derföre, alt de icke hafva någon tjenst.
Man har sagt, att då lagstadde arbetare betala bevillning, så böra äfven nu ifrågavar. personer betala.
Men jag får fästa uppmärksamheten derpå, all det iir just den olikhet, som förefinnes emellan lagstadde och icke lagstadde, hvilken gifvit mig anledn. alt yrka afslag å Utsk:s betänk.
Lagstadde arbetare betala endast sin skyddsafgift, och den betalar arbetskarlen också, och jag har icke anhållit, att de skulle befrias derifrån.
Det är en särskild arbelsbevillning, hvilken icke betalas af de lagstadde, som gör skillnaden dem emellan.
Men äfven om ingen skillnad skulle finnas, så tillkommer alltid för den lagstadde arbetaren, att det är husbonden, som hetalar för honom; men för den andre betalar ingen annan än han sjelf.
Man har sagt, att denna arbetsbevillning borde qvarstå, oell att den icke utgjorde någon beskattning på fattigdomen, emedan de verkligen fattige få afskrifning.
För att kunna göra sig reda för detta förhållande, skulle man ingå i en nog svår granskning af hvad som är fattigdom eller icke.
Skall man taga för gifvet, att inga andra äro fattiga, än sådana som af socknarne erhålla fattigunderstöd, så komma väl mänga att. betala, som icke hafva råd dertill.
Man kan väl sägas vara fattig, dä man förtjena r så litet, alt man med möda kan framsläpa sitt lif.
Ilar man dä några husgerådssaker, som kunna utmätas för skatten, så blir väl denna betalad, men till hvad fromma det sker för individen, det lemnar jag derhän.
Man har sagt örn denna skatt, att hon vore en arbetsbevillning, och att man icke borde beskatta något annat, än behållning eller förmögenhet.
Om sä vore, tror jag alt
Ståndet skulle råka i motsägelse med sig sjelft, om del afsloge förevarande förslag.
Hvad är afgiften på tjenstemäns löner annat än en arbetsbevillning?
Hvad iben tjenst, Statens eller den enskildes, annat än arbetsförmågans användande?
Derföre är det som tjenstemannen bekommer sin lön, och dä afdrag göres derpå, så är det en arbetsbevillning.
Vill man lägga en sådan på den som arbetar åt Staten med sitt förstånd och sina kunskaper, så må val den som arbetar åt enskilda med sina händer också få betala för sin arbetsförtjenst.
Man säger, att blott den bör betala, som har behållning.
Huru många jordbrukare och arrendatorer skulle da möjligen komma ali betala bevillning, enär så många af dem icke fä någon behållning?
Huru många embets- och tjenstemän skulle da komma att betala bevillning af sina löner, enär lä af dem lära hafva någon behållning vid årets slut?
Mången har troligen brist; det bevisa deras skuldsättningar och concurserna, som antingen de 572 Don 3‘J November f. m. sjelfva eller slerbhuscn göra.
Man anställer jern (orelser melian en arbetskarl neli en tjensteman, som bar 200 r:drs lön.
I Stockliolm förtjenar arbetskarlen icke sällan 2 r:dr om dagen, till och med 2 r:dr i banco.
Om vi räkna i banco, så är det 600 r:dr b:co om året, eller i annat fall 600 r:dr r:gs. I ringaste fallet blir det dock 200 r:dr b:co mera än hvad den tjensteman har, som åtnjuter 200 r:dr i lön och icke kan arbeta såsom en dagsverkare.
En sådan tjensteman är, efter min tanke, vida sämre lottad än arbetskarlen.
Om denne här i Stockholm saknar utkomst, så är det, efter min öfvertygelse, icke derföre att Iian saknar tillfälle till arbete, utan derföre att han arbetar för litet och super för mycket.
Delta lärer hvar och en hafva erfarit, som begagnat hufvudstadens arbetare.
Den känslosamhet för arbetarne, sorn här uttalas af en och annan ledamot, anser jag vara alldeles öfverdrifven och illa använd.
De s. k. arbelskarlarne, både i Slockholm och andra städer, äga icke sällan sitt Iilla hus, och äro, på sätt Frih.
Ridderstolpe yttrat, öfverhufvud uti bättre villkor än handtverkarne.
De som hafva en obestämd arbetsförtjenst såsom arbetskarlar, äro att förlikna i afseende på handarbeten vid dem, som hafva en obestämd förtjenst i hufvudstaden, under namn af commissionärer.
Man vet icke sä noga hvad de egentligen uträtta, men de blifva förmögna, och hos Kammarrätten förekomma beständigt tvister om deras beskattning.
Taxeriugs-comiteerna ålägga dem ansenliga utskylder, och de klaga deröfver, att man påfört dem för mycket; men säkert är, att när man underrättar sig om deras inkomster, så må de rätt väl.
Det är icke titeln, sorn gör inkomsten, utan det är den verkliga af titeln oberoende förljenslen.
Benämningen arbetskarl låter ringa, men det är icke derföre sagdt, att förtjensten är likaså.
Man omtalar, huru arbete saknas och att folk icke kan förtjena.
För min del tror jag, att bristen på flitiga arbetare och dugligt tjenstefolk är större än på arbete.
Den flitige och nyktre arbetaren saknar på ingen ort i Sverige sin utkomst, aldraminst i städerna, det är min öfvertygelse.
Vill man likväl befria dessa personer frän den skatt, som de hittills flitt erlägga, då de nemi. äro sina egna, och för den egenskapen bör man väl också vidkännas någon afgift, sä tror jag lika med Hr von Rosen, all man lägger hyende under lasten.
Man uppmanar dertill, att folk undandrager sig lagstadda tjenster, emedan de kunna såsom ett slags bättre lösdrifvare lefva väl och ändock vara fria från skatt.
Jag tillstyrker bifall till Utskis betänk.
Många ledamöter ropade på propos.
Den lyckan jag haft att understundom tänka lika med Frih. Cederström, Thure, mäste berättiga mig att i dag misstänka honom att hafva alltför mycket fördjupat sig i Des Cartes’ lära om tviflet.
Han tviflar på att någon behållning stannar hos arbetaren.
Iian vill göra mig den äran i Westerås, så skall han blifva öfvertygad om mot - Den 30 November f. m. 373 satsen, då lian får se
Dalkartarne gå hem från Stockholm.
Det var en af dessa Dalkarlar, som lill sin olycka, men till rain lycka, efter bevisningsskyldigheten nu åligger mig, råkade att drumla i sjön och drunkna.
Han befans hafva 100 r:dr i sin plånbok.
Jag tror icke, att lian är den enda, som förer bern till Dalarne en så betydande behållning.
Man har sagt, att de lider af året äro korta, på hvilka arbetskarlen kan förtjena sig daglön.
Det är i stället timmarne, som äro korta, på hvilka han förtjenar en stor dagspenning.
Försynen har så tillställt, att det icke finnes någon årstid, som icke har behag lika så väl för arbetaren som för den öfriga delen af menniskosläglet.
Om sommaren gifves naturligtvis största arbetsförtjensten.
Vid hösten börjar potatesupplagningen.
Den är icke väl slutad, förr än man söker arbetaren och söker honom med ljus och lykta, för alt fä honom till trösken, och med trösken brukar han ställa så till, att dagspenningen räcker honom långt in i Februari.
Allt detta är förhållanden, som jag icke öfverdrifvit; allmänheten vet, alt jag har rätt.
Här har t. ex. i höst förefallit vid potatesupptagning, ali sedan för dagen allt var upptaget, sä har ägaren bjudit hela bringen ål arbetaren för sitt besvär, men han har nekat att taga emot potatisen, utan i stället fordrat sin dagspenning.
Jag vet mycket väl, att penningebristen härtill i stark män bidrager, men Förhållandet visar ändå hvem som lider mest deraf.
Efter Hrrtne å sin sida medgifva, alt jag icke haft orätt i jemförel sen emellan fattige handtverkare och daglönare, så måste väl Hrrtne också medgifva, att det är en hel hop afgifter, som drabba den första och som den lyckliga arbetskarlen alldeles icke vet af.
Här har också varit satt i fråga, hvem som är fattig.
När någon kommer till landshöfdingen och begär alt fä afskrifning pä sin contributionssedel, sä frågar han: hvad skäl har ni?
Säger denne då, all han är så fattig, att han icke kan betala sin conlribulinu, så ber landshöfdingen honom skaffa sig bevis från sin socken, alt han har fattigdel, och gör han det, så får han genast afskrifning.
Jag fortfar att yrka bifall å Ulskts betänk.
Hr Gripenstedt, Joh. Aug.t
Man må kalla det hjertnjupenhet eller känslosamhet eller hvad som helst, sä bekänner jag likväl, att jag ömmar för de bördor och bekymmer och försakelser, som allmänt drabba den fattigare classen.
Man invänder, att denna beskattning ej gäller de egentligen fattiga; men blir man icke fattig förr än man kommer pä fattighuset?
Jag skulle tro, att det finnes mången fattigare, än de som äro på fattighuset, och sorn gerna skulle önska ali vara der.
Det vore besynnerligt, om man på detta ställe skulle förneka den princip, den pligt, som är Riddersmanneus lörsta, nemi. alt skydda den behöfvande och svage och alt vara ett värn för den, som ingen annau målsman äger.
Jag röstar för afslag å Ulskts betänk. 574 Den 30 November f. m.
Hiir är fråga, om vi behöfva alt beskatta en class af menniskor, som icke inom oss har någon röst, sorn icke äger någonting, hvarken capitaler eller jord, hvarken kunskaper eller slöjdfärdighet.
Om man beskattar denna class, så frångår man alla grundsatser, som för beskattning böra vara gällande inom ett orduadt samhälle, och tager i stället sin grund uti enskilda förhållanden, som med beskattningen icke hafva någon gemenskap.
Grunden, hvarföre man vid förra riksdagen ålade arbetsfolk en särskild bevillning, var den, ali man ville befordra, att folk, som kunde arbeta, skulle taga laga tjenst, i st. f. att vara sina egna.
I detta skäl ligger äfven grunden för Utsk:s förslag vid detta tillfälle; men om man betänker, att husböndernas antal icke ökas i samma förhållande som folkmängden, och alt således icke alla kunna få laga tjenst, äfven om de önska det, så finner man, att just den del af befolkningen mäste blifva utesluten frän laga tjenst, sorn har den minsta graden af kunskaper och färdighet, och det är dem man nu vill beskatta.
Jag yrkar afslag å Utsk:s betänk.
Hr P r i n tzen sk jö
Id:
Jag tillhör deras antal inom Bevilln.- Utsk., som ansett denna beskattning böra qvarstå.
På de skäl, som flera värde talare här upprepat och som jag framställde i Bevilln.Utsk:s afdelning, hade jag till och med önskat, att denna beskattning, sådan den är stadgad i nu gällande bevilln.förorda.
, fått blifva oförändrad.
Jag erkänner, att jag icke är så hjertnjupen, att jag anser denna arbelsclass vara i så beklagansvärd ställning, sorn man här vill förespegla.
Man bör ihågkomma, att arbetsclassen af det svagare könet är alldeles befriad från denna bevillning.
Man bör jemväl ihågkomma, att enklingar eller gifta med liera minderåriga barn derifrån njuta befrielse, och alt gifta eller enklingar med ett minderårigt barn endast betala 12 sk.
Således är del endast ogifta och enklingar utan barn, som få erlägga 24 sk. i arbetsbevillning, och jag frågar, om det kan anses vara en obillig beskattning.
Jag skulle tro, att Staten hör draga någon fördel af den rättighet, som den ger åt denna class, att sätta sig ned och arbeta på egen hand, för att derigenom förtjena sin utkomst.
Den skatt hail erlägger, är så ringa, att den knappast motsvarar ett vinterdagsverke, ännu mindre ett sommardagsverke.
Om han erlägger tvä tredjedelar af det förra, eller hälften af det sednare, såsom skatt till Staten, sä är det sannerligen icke för mycket.
Måhända är det snarare en välgerning, alt Staten tager den penningen af honom, i st. f. alt den eljest skulle förtäras på krogen.
Jag anhåller om bifall lill Ulsk:s betänk.
Då nu öfverläggningen, rör:de förevar, punkt, förklarades vara slutad, hemställde II.
Hr Gr. o. Landtm., om It. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s förslag i fråga om bevillning för arbetsfolk i städerne och pä landet.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarjemte Frih.
Palmstjerna begärde votering.
Den 30 November e. m. 575 Upplästes till justering och godkändes följande förslag till volcr.propos.:
Den som bifaller hvad Bevilln.Utsk., i dess betänk.
N:o 11, föreslagit i fråga om bevillning af arbetsfolk i städerne och på landet, voterar ■ia; Den det ej vill, voterar »ej; Vinner nej, anser R. o. Ad., att allt arbetsfolk, som hr ulan förmögenhet, hör vara frikalladt från utgörande af annan bevillning, än den personliga skyddsafgiften.
Ja —70.
Nej —14.
Upplästes
Hrr Electorers lista till val af en ledamot i Const.- Ulsk. efter N:o 189 Hr Rääf i Småland, Leonhard Fredrik; och befans, vid valförrättningens slut, dertill hafva blifvit utsedd: N:o 1364.
Hr Cederschjöld, Pehr Guslaf. H. R. o. Ad. åtskildes kl. | lill 3 e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck. »$-*—— Lördagen den 30 November 1844.
Justerades pleni-prot:n för d. 23 dennes f. och e. m.
Jag har genom det justerade prot.utdr. erfarit, att R. o. Ad. under loppet af f. m. antagit en inbjudning frän Vällofl. BorgareSt., hvarigenom R. o. Ad. upprifvit en i grundlagsenlig form afgjord lagstiftningsfråga, i hvilken två Ständ stannat emot två, till följd hvaraf den gamla författningen oförändrad bort vara gällande.
Jag reserverar mig mot detta beslut, såsom både grundlagsvidrigt och till sina följder skadligt.
Jag anhåller att få förena mig med Frih.
Cederström, alldenstund jag var frånva - 576
Den 30 November e. m. rande då R. o. Ad. fattade det efter min tanka mindre grundlagsenliga oell i synnerhet lill sina följder skadliga beslut.
Fortsattes pröfningen af Bevilln.Ulsk:s d. 23 och 27 dennes på bordet lagda betfink.
N:o 11, ang:de grunderne för den blifvande allmänna bevillningeu samt föreskrifterne för tillämpningen deraf. 15:de punkten, ting-.de bevillningen för fiskare; och 16:de punkten, ang:de bevillningen för fruntimmer, som idka klädsöm.
Utsk:s i dessa punkter afgifna förslag bi föl los.
17:de punkten, ang:de uteslutande ur förslaget till bevilln.- stadga af stadgandet om bevillning för försäljare af lottsedlar.