Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man ej lill en början godkänner riktigheten af de utaf Utsk:n i detta mom. framställda grunder, att nemi. jorderymder, hvilkas värden höjas genom odling, skola till följd deraf åläggas en större stängselskyldighet, blifver deraf en naturlig motsvarighet, att jord, som förvandlas från åker eller äng till betesmark, måste i samma mån befrias från sådan slängselskyldighet, som densamma, i dess fordna egenskap, ålegat.
Det ena kan icke äga rum utan det andra.
Jag tror likväl, att ingendera af dessa stadganden äro fullkomligt rigliga, ty om i första fallet hagmark, som möter inägor, uppodlas, blir frågan, huru nära intill grannen skall denna odling vara verkställd för att ålägga stängselpligt?
Skall afståndet bestämmas till bredden af en åkerren eller till 10, 50 eller 100 alnar?
Visserligen skall dammen äga en rättelse derigenom att odlaren på 3:ne sidor instängt den upptagna marken, i förening med den skogs- eller hagepark hans närmaste grannar qvarlemnat; Men då på många ställen stängsel redan upphört, och afsigten med förordningen är, att bereda lättnad för dess allmännare upphörande, och då den fortgående misshushållningen med skogen gör henne i framtiden omöjlig, sä skola tvister ständigt uppkomma i detta afseende, utan någon bestämd grund för omdömet, att dem slita.
Betraktar man åter den andra frågan, eller om utläggandet af åker eller äng till betesmark, finner man lätteligen, att under ett tilltagande circulationsbruk, då en åker det ena året bär säd, ett annat gräs och slutligen utlägges till betesmark, 512 Den 5 Juli e. ra. tvister skola uppsta med grannar, om den egenskap i hvilken sådan jord skall stänga.
Jag anser det derföre vara häst, att lemna saken i dess närvande skick, helst de invändningar, som mot nuvande författning kunna göras, äro af föga vigt.
Man har visserligen sagt, att det är svårt att utröna jordens fordna egenskap af inägor eller utmark, och således äfven att bestämma i hvad mån den bör i hägnad deltaga.
Jag medgifver visserligen, att dessa svårigheter skulle förefinnas, såvida en dylik lag nu först skulle tillämpas; men då så nu icke är förhållandet, och stängselskyldigheten på närvar:de sätt fortgått sedan längre tider tillhaka, qvarfinnes och fortplantas alltid kännedom derom, att nuvande skogs- eller betesmark fordom varit åker eller äng.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag anhålla, att det föreslagna stadgandet måtte ogillas, och att det får förblifva vid nu gällande föreskrifter.
Det sednare mom. ang:de urfjälds deltagande i stängselskyldigheten skall jag sedermera upptaga, emedan jag hoppas, att IJr Gr. o.
Landtm, tillåter, att ifrågavar:de mom. får först afgöras.
Att saken såsom Hr Rääf föreslagit, skall förblifva i samma skick som hitintills, kan jag icke medgifva.
Inom BondeSt., hvilket jag anser i detta fall ega en pä erfarenhet grundad kännedom, hafva de lifligasle klagomål uppstått mot nuvande förhållanden, och dessa klagomål gjorde sig gällande inom de sammansatta Utsk:n.
Det lärer väl också vara obestridligt, att det icke är med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att den jord, som för längre tid tillbaka, måhända för 60 å 70 år sedan varit skog eller utmark, men sedermera blifvit uppodlad och numera befmnes i lika godt skick, som gammal åker eller äng, skall för all evighet befrias från denna skyldighet, och odalåkern eller ängen vidkännas ensam detta besvär blott derföre, att den förra jorden några år senare blifvit odlad än den andra.
Behofvet af en jemkning i detta missförhållande synes mig så i ögonen fallande, att bevisning härom icke är af nöden.
Detta stadgande, som visat sig allt för orimligt för att kunna bibehållas, tillkom i en tid, då man var serdeles omtänksam om jordens odling.
Jag tror att det fall sällan inträffar att någon jord odlas, som icke lemnar den afkastning, att jordegaren bör deltaga i hägnadskostnaden.
Då således, eid. min åsigt, rättvisa och billighet tala för det föreslagna stadgandet och detsamma icke motverkar odlingar, måste jag tillstyrka Utskrns förslag, hvilket, såsom jag redan nämnt, blifvit i synnerhet inom BondeSt. ifrigt förordadt.
Det är visserligen sant att, på sätt Hr Rääf yttrat, ett stadgande kunnat intagas derom, alt om åker eller äng utlägges till utmark, nedsättning i slängselskyldigheten bör ske, men Hr Rääf har sjelf upplyst, att sådant skulle medföra många svårigheter, enär jord stundom för ett eller annat år utlägges till bete, och sedermera åter upptages till åker eller äng.
Det torde således medföra svårigheter, att införa detta stadgande.
Hvad åter angår de svårigheter, som skulle uppkomma vid tillämpningen af det föreslagna stadgandet så inskränka sig dessa till det af Hr Rääf anförda exempel, att, nemi. af skog el - I) e n 5 J u 1 i e. m. 513 eller betesmark, sorn angränsa åker eller äng, skulle uppodlas någon del, men ieke den, som voro belägen närmast intill åkren eller ängen.
Här skulle nemi. tvekan kunna uppstå huruvida stängselskyldigheten skulle uppkomma för den odlade delen af utmarken.
Jag får härtill svara, alt om så mycket af utmarken blifvit odladt, att det kan anses utgöra väsendtligaste delen deraf, domaren icke lärer underlåta att pröfva detta förhållande, och några serdeles svårigheter dervid tror jag icke skola möta.
Jag anhåller således om bifall till betänk.
Jag är af den tanken, alt man bör rätta sig icke efter fordna förhållanden utan efter de nuvar:de och af sådan anledn. anser jag
Utsk:ns förslag till 5 §:n vara grundadt på rigliga åsigter, men, lika med Hr Rääf, finner jag den brist deri, att, när odlad mark utlägges till skog eller utmark, skall ej stängselskyldigheten lämpas jemväl derefter.
Sparre har upptagit denna anmärkn. men ansett henne icke böra gälla för mark, som blifvit odlad men åter utlagd till utmark, och Hr Rääf har erinrat om föränderligheten i markens beskaffenhet der, hvarest vexelbruk blifvit infördt.
Men detta förhållande synes mig icke böra hindra den rättelse, som är i fråga, emedan det icke åstadkommer den oreda, såsom Gr.
Sparre befarat; ty den jord, som blifvit lagd i vexelbruk lärer och bör väl anses såsom odlad mark.
När i för slaget förekomma orden: ”der skog och utmark, som gränser intill åker och äng, blifver uppodlad”, och denna ordställning bibehålles, tror jag ingen fara för missförstånd vara för handen.
Uti inledningen till denna § omförmäles sid.
10 i lagberedningens förslag till stadga så lydande: ”har skog, utmark eller beteshage blifvit odlad till åker eller äng, eller är åker eller äng lagd till skog, beteshage eller utmark, då må slängselskyldigheten efter sådant förhållande jemkas med afseende på den större eller mindre nytta stängseln medför för de ägor, som i förändradt bruk kommit”.
Rörjan af detta stadgande synes mig rigtigt, men slutet deremot icke antagligt, emedan det är obestämdt.
Det heter nemi., att stängselskyldigheten skall jemkas med afseende på den större eller mindre nytta, stängseln medför för de ägor, som i förändradt bruk kommit.
Dessa ord, om de göras till lag, skola åstadkomma mångfaldiga tvister.
Stadgandet torde derföre böra förkortas och lyda sålunda: ”har skog, utmark eller beteshage blifvit odlad lill åker eller äng, eller är åker eller äng lagd till skog, beteshage eller utmark, då må stängselskyldigheten efter sådant förhållande rättas”.
Skulle likväl mot denna ordalydelse några anmärkmr vara att göra, tillstyrker jag, att för slaget måtte återremitteras; och jag är färdig, att yrka det genast af ovisshet derom, huruvida ett förslag, som på stående fot uppgöras inom ett Riksstånd kan blifva sä tillfredsställande, sorn det hvilket ett
Utsk. med mera öfverläggning och lugn kan uppgöra.
Sparre har till stöd för sitt tillstyrkande af bifall å betänk, åberopat, att flere bland BondeSt:s ledamöter skola ansett det nuvande förhållandet ytterst obilligt, och medföra stora 6 H. ' 33 514 Den 5 Juli e. m. svårigheter vid tillämpningen.
Jag tror mig äfven kunna åberopa äfven min erfarenhet och kännedom, åtminstone hvad min hemort angår, emedan jag öfvervarit tlere dylika förrättningar hvarvid jag funnit, att om äfven kartor icke varit alt tillgå till upplysning om markens fordna beskaffenhet, har man likväl fått tillförlitlig upplysning om angränsande markers fordna beskaffenhet, derigenom att innehafvarne af utlagd åker eller äng fortfarande mäst underhålla gärdesgården, midt före desamma.
Detta förhållande kan icke medgifva några stridigheter, och om möjligen på något enda ställe sådana skulle uppstå i följd af täta ombyten af äboer eller ägare, så är denna svårighet ett intet emot dem, som skola uppkomma af det nya lagförslaget.
Hvad åter angår det af mig uppgifna exempel i fråga om stängselskyldigheten, då utmark uppodlas, ehuru icke närmast intill mötande inegor, så anser jag, att i lagförslaget bör utsätlas ett visst afstånd fråp grannens rågång, inom hvilket odling af utmark skall kunna åläggas deltagande i hägnadsskyldigheten, ty det ligger i sakens natur, att, om i lagförslaget någon bestämmelse för domaren icke finnes, domaren icke heller kan någon dom fälla.
Hr von Hartmansdorff har ganska riktigt uttryckt min mening, och i hvilket yttrande jag följaktligen instämmer.
Vördsamt anhåller jag, att Ståndet icke måtte bevilja äterremiss å ifrågavande puukt.
Då Utsk:n i händelse af äterremiss, skulle få inhämta hvad här vid detta tillfäWe blifvit anfördt, nemi. af Hr Rääf, som önskat afslag å motionen, af Hr von Hartmansdorff, som begärt ett fullständigande af Ulskms förslag, och af Gr."
Sparre, som yrkat bifall å detsamma, förmodar jag, att de förenade Utskm, på sådant sätt, ställda emellan sinsemellan motstridiga yrkanden, lära vidblifva sitt förslag, såsom innefattande en medelväg emellan dessa fordringar.
Hvad Hr Rääfs anmärkmr beträffar, så är jag icke obenägen att tillerkänna dem en viss grad af giltighet; och finner mig derföre skyldig att, derest återremiss nödvändigt måste ega rum, fästa de öfrige Utsk:s-ledamöternes uppmärksamhet på innehållet af bemälde inkast; dock får jag derjemte förklara, att på grund af de yttranden, jag varit i tillfälle att inom Utskm afhöra, min öfvertygelse är den, att någon ändring af Utskrns mening troligen icke torde vara härutinnan att förvänta.
Ty man lärer väl icke inom detta Stånd föreställa sig det ju icke de från de olika sidorna framställde åsigterne redan hos Utskm kommit i betraktande.
Jag lemnar derhän om det fullständigande, som Hr von Hartmansdorff begärt, må befinnas skäligt att bifalla.
Sådant kan vara möjligt.
Må R. o. Ad. fatta sin mening i den ena eller andra rigtningen ; jag underkastar mig dess beslut, men önskar högeligen att det H.
Ståndet behagade på det ena eller andra sättet, vare sig till afslag eller till utsträckning af hvad föreslaget blifvit, stadga sitt omdöme, utan tidsutdrägt, och sålunda afgöra ärendet enl.
Ståndets eget ompröfvande, hurusomhälst det nu må utfalla.
Deremot anser jag en äterremiss alldeles otjenlig, och bestrider sagde åtgärd såsom onyttigtvis tidsödande och troligtvis ländande till intet annat resultat, än det redan framlagda.
Detta kunde ju så gerna Den 5 Juli e. m. 515 nu redan godkännas, eller completteras, eller förkastas.
Sadan ålmin tanke.
Ehuruväl jag af den siste värde talaren, som är ledamot af den afd., der detta betänk, blifvit utarbetadt, hört yttras, att han icke skulle motsätta sig ett afslag å denna punkt, får jag likväl afstyrka ett sådant afslag ur det skäl, att det synes mig vara uppenbart, att hvarken rättvisa eller billighet förefinnes deri, att åker eller äng, som för en längre tid sedan varit utmark, skall såsom sådan betraktas uti ali framtid i fråga om stängselskyldigheten, hvarifrån denna jord följaktligen blifver befriad.
Då denna min åsigt stöder sig på hvad allmänt erkändt är, nemi. billighet och rättvisa, jemväl af den stora pluraliteten inom Utsk:n, hvarest ärendet blifvit handlagdt, synes mig, att man icke bör förhindra, att en rättelse uti nuvande missförhållande i stängsel-förordningen må ske, der sådant lämpligen låter sig göra.
Hvad här blifvit anfördt såsom skäl emot mina nu yttrade äsigter, eller att den åker och äng, som förvandlas till utmark, borde åtnjuta befrielse, torde jag få besvara dermed, att dessa jordens olika egenskaper kunna ofta ombytas och isynnerhet vid cirkulationsbruk hvarigenom villervalla ovilkorligen skall uppkomma.
Skulle man likväl vilja antaga ett sådant tillägg till Utskms förslag, borde, enl. min tanke, en viss tid t. ex. af tio år bestämmas, efter hvilken författningens tillämpning på till utmark utlagd åker eller äng skulle träda i verksamhet.
Detta torde likväl icke af pluraliteten här anses lämpligt, och jag inskränker mig derföre dertill, att anhålla om bifall till Utskms förslag, hvilket jag anser grundadt på rättvisa och billighet, och äfven vara af den stora pluraliteten erkänd.
Då hela riket i 48 år varit fullkomligt belåtet med den stängsel-förordning, som antogs i Norrköping, och någon anledn. till förändring derutinnan icke förefinnes, anhåller jag, att denna stängsel-förordning måtte bibehållas, och Utskms förslag ogillas.
Nu känner hvar och en sina rättigheter och skyldigheter, men genom
Utskms förslag vinnes icke annat än möjligen oredor, och såsom en följd deraf mängfalldiga rättegångar, och nyttan af dylikt lemnar jag derhän.
Ehuru jag ingalunda ämnar bestrida Hr Rääfs erfarenhet i fråga om jordbruk, eller grundliga omdöme såväl i delta ämne som i många andra, vägar jag likväl nu vara af motsatt tanke med den värde talaren.
Den åsigt jag tillhör har sedermera af flere andra talare blifvit så väl utvecklad att jag icke behöfver vidare anföra deras skäl; detta består hufvudsakligen deruti att de, som hafva jord uppodlad på ömse sidor om gärdesgård, böra deltaga i hägnaden; en sats så klar att den ej behöfver bevisas.
Hvad åter angår den anmärkn., som emot förslaget blifvit gjord af Hrr von Hartmansdorff och Rääf, så hafva på sätt jag redan yttrat
Utskrn visserligen icke kunnat undgå, att inse, det skäl förefunnos, för det 33* 516 Den 5 Juli e. m. yrkande, att äfven den mark sorn utlägges till skog eller utmark befrias från stängselskyldighet.
Utsk:n kunde så mycket mindre göra sig ett förbiseende häraf, som för Ulsk:n var tillgängligt lagberedningens förslag, hvari ett dylikt stadgande blifvit intaget; men Utsk:n fann lagberedningens förslag helt och hållet oanvändbart.
Utsk:n ansågo derjemte, alt det fall skulle högst sällan inträffa att odlad jord utlägges till utmark.
Skulle sä likväl inträffa så sker det vanligen blott på kort tid, eller ikläder sig jorden den egenskap hvilken i stängsel-förordningen fått binämning af plantering, och en sådan har stängsel-förordningen ansett lika beskaffad som odlad jord.
Då, som jag redan nämnt, det numera högst sällan inträffar, att uppodlad jord utlägges till utmark, och dessutom, om ett dylikt stadgande infördes i författningen, svårigheter vid dess tillämpning skulle uppkomma, anser jag mindre välbetänkt, att införa ett dylikt tillägg, och anhåller således om propos. till bifall å Utsk:ns förslag.
Jemte det jag helt och hållet instämmer uti hvad som af Hr von Hartmansdorff blifvit anfördt, anhåller jag att få tillägga några ord i anledn. af en annan värd talares yttrande.
Sparre har, nemi. ansett något tillägg till, eller förtydligande af, den redaktion af 5:te §, som litslen föreslagit, icke vara behöfligt emedan det förhållande, alt odlad jord, till utmark utlägges, endast ytterst sällan torde förekomma.
Hr Gr:n har dock icke bestridt möjligheten af ett sådant förhållande, och redan på grund häraf skulle jag tro det, af Hr von Hartmansdorff föreslagna tillägg, vara i högsta måtto nödigt.
Enl. mitt förmenande bör en författning, så vidt görligt är, upptaga alla de fall som förutses kunna inträffa.
Jag vägar dessutom påstå, att odlad jords utläggande till utmark icke sä ytterst sällan förekommer, som Hr Gr:n förmenar.
Det torde tillåtas mig anföra ett ingalunda ovanligt exempel.
Jag antager alt jag pä mina egor har en beteshage, som på ena sidan begränsas af min grannes åker eller äng.
Denna hage är ej tjenlig för sädes eller gräsodling, emedan dels jordmånens mindre bördiga beskaffenhet, dels sjelfva lokalens aflägsna belägenhet frän mangården och dermed följande större bruknings- och bergningskostnader, förhindra all tanka pä vinst.
Betet skulle dock kunna förbättras.
För vinnande af delta ändamål låter jag utdika och upplöja eller möjligen flåhacka marken och beså densamma med säd och gräsfrön.
Nu är jorden i sjelfva verket odlad och min granne skall troligen icke underlåta att, med stöd af den ordalydelse i 5:te § som Utsk:n föreslagit, begära ändring i den stängselskyldighet mot min hage, som honom förut ålegat.
Emedlertid afsågs med fö revar: de odling ingalunda markens förvandling till åker eller äng.
Efter några få års sädes- och höskördar återgår den lill sin ursprungliga beskaffenhet af utmark.
Genom Utsk:ns redaction af 5:te § skulle dock den ökade stängselskyldigheten för evärdliga lider åligga denna utmark.
För min del finner jag sådant ingalunda billigt.
Då den princip antages att jordens cultus-tillstånd bör inverka på stängselskyldigheten, finner jag intet rimligt skäl att ej till fullo tillämpa Den 5 Juli e. m. 517 densamma.
Ehuru Utsk:n kommit lill ett annat resultat hafva de dock, uti betänk, sjelfva uttalat samma åsigt, som jag nu söker göra gällande.
Der säges nemi. pag.
10 att stadgandet i 5:te §:n af nu gällande slängselförordning ”innefattar en dubbel orättvisa och obillighet dels genom att för everdelig tid fran stängselskyldighet frikalla jord, sorn vid författningens utfärdande var en mot aker och äng gränsande utmark, men sedermera blifvit odlad, dels ock genom alt, i motsatt fall, lika everdeligt bibehålla stängselskyldigheten för jord, som vid nämnde lid var odlad, men sedermera blifvit till utmarken utlagd”.
Detta oaktadt har, efter hvad mig vill synas, endast hälften af nämnda ”dubbla orättvisa” blifvit afhjelpt.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra anhåller jag vördsammast att fä instämma uti Hr von Hartmansdorffs yrkande af återremiss och förmodar att Utsk:ns härvande
Hrr ledamöter sä mycket mindre lära finna skäl motsätta sig densamma, som dermed pä intet vis åsyftas någon förändring af Utskms beslut i hufvudsak, utan tvertom försätter Utsk:n i tillfälle alt gifva 5:le §:n en redaction, som något närmare öfverensstämmer, icke allenast med billighet och rättvisa utan ock med deras egen argumentation.
Rättvisan afhildas vanligen, såsom man vet, med tvenne vågskålar i handen, hvilkas betydelse är, att man skall betrakta båda sidorna af hvarje sak, och väga skälen mot hvarandra.
Men de sammansatta Ulsk:n hafva blott haft för ögonen den ena sidan af förevarrde ämne, när nemi. mark uppodlas.
Det motsatta förhållandet dä odlad jord utlägges till utmark hafva Ulskrn förbisett.
Ehuru man här hört yttras, att jemvigten bör bibehållas i afseende på stängselskyldigheten, sä bestrides likväl denna jemvigt, och de skäl, som blifvit anförda mot förändringarne i båda hänseenden begagnas, endast mot förändringen i det ena hänseendet nemi. mot slängselskyldigheten för den mark, som varit odlad, men blifvit utlagd till utmark.
Jag hemställer till Ståndet, om rättvisa eller billighet äro behörigen iakttagna i en så ensidig författning, som den föreslagna, och anhåller fördenskull ånyo, att R. o. Ad. måtte bevilja den återremiss, hvilken jag förut begärt.
De skäl, llr Rääf och Frih.
Funck anfört, visa nogsamt behofvet af en rättelse, som är lika fullständig med lagberedningens förslag, hvilket i Utskms betänk, är intaget.
Då en Utskms ledamot här förklarat, alt en återremiss icke kan förändra tänkesättet inom Utskm, anhåller jag, att vi mätte genast få ogilla Uslkms förslag, och sålunda undgå, att afbida Utskms återsvar i händelse af en återremiss. Hr von Hartmansdorff:
Om Ståndet icke har, att från de sammansatta Utskm vänta något nytt förslag, så vinnes likväl för de ledamöter, som anse ett fullständigare förslag böra uppgöras, tid att föreslå ny redaction till §; och af sådan anledn. anhåller jag om återremiss, äfven om vi hafva alt befara det Utskm vidhålla sin mening. 51S Den 5 Juli e. m.
Dä nu öfverläggningen angille 5 §:n af stängselförordningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. till bifall ä Utslcns förslag; men härvid ropades starka nej, blandade med ja, i anledn. hvaraf Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot Utskms förslag i denna del gjorde anmärkn:r föranleda till äterremiss, samt sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade det han trott sig finna alt ja öfverröstat nej.
Härefter upplästes Utskms förslag till förändrad lydelse af stängselförordningens 7 §, hvarpå Hr Rääf yttrade:
Utskrn har uti sina motiver rätteligen anmärkt, att fördel närvande har hvarken utjord eller urfjell vitsord i afseende på stängsel, och att en sådan rättighet endast tillkommer omgifvande eller angränsande hemman.
Alt denna optionsrätt måste vara nödvändig, bevisas deraf, att urfjell, hvilken enl. allmänna begreppet derom, är en sådan lägenhet, som inneslutas af andra hemmansegor, och oftast består af ängsmark isynnerhet af kärr eller s. k. mador, liggande vid aarne, således är mera än annan jord blottställd för grannens intrång och att den hemmansegare, inom hvars område urfjellen är belägen, har intresse utaf, alt urfjelden ligger öppen på det han sä mycket lättare må åtkomma dess afkastning, och derföre anser jag att urfjellen bör hafva större rätt, än Ulskm den tillagt.
IJrfjellens deltagande i stängselskyldigheten mot omgifvande hemman har Utskrn icke bestämt, och jag vågar icke heller föreslå den, emedan det är ganska svårt, alt beräkna, och fordrar ett noggrannt bepröfvande.
Vidare torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, alt Utskrn sagt: ”att utjord eller urfjeld eller lägenhet, som ej sjelfständig är, förty att den under annan fast egendom lyder, håfve stängselvilsord i de fall, att dylik jord möter, eller att annan jord, som möter, förut tagit i stängel del”.
Den ena af dessa händelser är ganska sällsam, att tvenne urfjeldar ligga bredvid hvarandra.
Den andra, då urfjeld skulle ega slängselvitsord, är det icke mindre.
Det inträtfar nemi. aldrig, åtminstone högst sällan, att omgifvande hemmanet deltagit i stängseln, hvilken, när den kring urfjell finnes, uppförts på ägarens egen bekostnad, utan biträde af någon annan.
Af sådan anledn. tror jag, att det stängselvitsord, Utskrn tillaggt dessa lägenheter, finnas mera på papperet än i verkligheten.
Jag anhåller om återremiss äfven på denna punkt.
Att utjords eller urfjells saknad af allt stängselvitsord medför svåra olägenheter för innehafvare af dylik jord är obestridligt.
Det vore önskligt, att kunna afhjelpa dessa olägenheter, men just de af Hr Rääf afgifne omständigheter hafva afhållit Ulskm från att tillägga urfjell fullt stängselvitsord.
Denna slags jord är nemi. i de flesta fall omgifven af mager, oländig jord, hvars egare skulle finna sig öfvermåttan besvärad af att åläggas ovilkorlig stängselskyldighet emot utjorden.
Af sådan anledn. hafva Utskrn icke ansett lämpligt, att tillägga utjordens innehafvare ovilkoriigt stäng - Den 5 Juli e. m. 5J9 selvitsord mot den omgifvande jorden.
Om deremot egaren af denna sistnämnde jord af fordno tagit i stängsel del, synes väl intet vara billigare, än att utjordens innehafvare eger slängselvitsord, och att det förhållande, som hittintills i detta afseende egt rom får fortfara.
Detta liar äfven Utskm föreslagit.
Det är således ett modifieradt stängselvitsord., Utsk:n velat lemna egare af utjord eller urfjell och jag tror icke, att Utsk:n galt för långt, då de stadgat, att innehafvare af en utjord må få ett så beskaffad! stängselvitsord, enär detta stadgande är öfverensstämmande med den nuvande förordningens anda, hvaraf Utskms förslag utgör en utveckling.
Enl. min åsigt hafva således Utsk.-n i sitt förslag icke gatt för långt och jag måste således tillstyrka bifall äfven till denna punkt.