Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I min glädje aktade jag ej på den envishet, hvarmed han bad mig vänta till andra dagen, då han föreslog att vi skulle resa tillsamman; och hans förvirring, som jag nog märkte, ansåg jag härleda sig af öfverraskningen vid vårt oförmodade återseende.
Emellertid var det omöjliqt för mig att vänta eller ens höra honom, sedan jag fattat att du lefde, var frisk och bar min ring.
Du borde ej ha burit den, då ditt hjerta blifvit mig otroget!”
Gabriella kände sig ej vidare behöfva något försvar.
Och Rosenberg, som af hennes utseende såg hvad hon tänkte, tillade mildare: ”Förlåt mig, Gabriella; jag är sjelf orsaken till min olycka: min egen envishet har skymt ljuset för mig.
Men nu måste jag bära mitt öde som en man!
Jag ville väl än en gång ha träffat gamle Haraldson; men här kan jag ej stanna – – Vi ha nu sagt hvarandra allt; hvarje stund längre skulle bli alltför plågsam.
Helsa gubben!
Min trogne Petter, den ärliga själen, råkade jag i Götheborg.
Gud vare lof att åtminstone han blef lycklig!
Hvar ligger deras stuga?”
”På nordvestra udden.”
”Då skall jag ge mig dit.
Jag vill se Petters hem och hans hustru; dem kan jag göra någon glädje.
Men jag återvänder i natt till Götheborg, och går med första segelklara fartyg tillbaka till Amerika, för att aldrig mer återse det land, som väl födt mig, men icke gifvit mig någon sällhet.
Kanske är jag ändå för orättvis: en gång var också jag lycklig ..
Nu är det förbi: sällhet, hopp, äregirighet, alltsamman icke värdt mera än en brusten kabelgarnsända.
Men det får gå!
Mitt hjerta är ock brustet ...
Och nu farväl, Gabriella, du Tistelöns farliga ros!
Vill du skänka mig, stackars skeppsbrutne verldsomseglare, en kyss till afsked – till minne?”
Gabriella kände sig ej ega förmåga att vägra; men så mycket djupare kände hon sitt hjertas önskan att Arves kyss måtte vara den sista, som kärleken tryckt på hennes läppar.
Rosenberg förstod henne.
”Det är detsamma!” sade han med ett svagt, men obeskrifligt smärtsamt leende.
Då böjde Gabriella sitt hufvud mot hans axel; han tryckte henne hastigt till sitt bröst – och med grannlaga ömhet berörde hans läppar flygtigt henes panna.
Och nu var äfven han borta.
Ensam, alldeles ensam, satt Gabriella med det tyngda hufvudet stödt mot handen.
Hvilken omstörtning på några få timmar!
Hon hade derunder genomlefvat så mycken salighet och smärta, som kunnat utminuteras på ett helt lif.
Nu låg allt bakom henne; och hon bemödade sig att återvinna åtminstone så mycken sansning att hon kunde tänka sig in i det lif, som skulle följa.
Men fåfängt blef bemödandet att reda tankegången: blott förmågan att känna tycktes vara qvar; men denna, den bittraste, fanns också till yttersta grad.
Redan led det mot aftonen; skuggorna förlängdes, och solens sista stråle sökte sin beslöjade bädd.
Men ännu hördes ingen af i huset: ingen af dem, som gått att söka efter Anton, hade återkommit, och ej heller hördes några årslag af Haraldsons båt: allt var tyst, allt hvilade – utom Gabriellas smärta, som ej hade reda på tid eller rum.
Då hördes på gården starka, grofva steg, liksom af flera karlar.
Gabriella väcktes ur sin tunga dröm. ”Kan Birger redan vara hemma?” tänkte hon; men gången kände hon ej igen och icke heller de häftiga slagen på förstugudörrn, hvilken Rosenberg tilldragit.
Gabriella förstod att det var fremlingar; men hon rörde sig ej ur stället; hon visste att de kunde komma in, och det var henne likgiltigt, om de en stund bultade förgäfves.
Hon tänkte ej ens på hvad det kunde vara; hon tänkte på ingenting, hon blott hörde.
Emellertid, sedan dörrarne blifvit öppnade, förnummos ett par omilda slag på dörren till dagliga rummet, och en sträf röst frågade: ”Är huset redan utdödt?”
Vid en så ovan helsning, började Gabriella återkomma till sig sjelf.
Hon tillhörde ej dessa veka qvinnor, som likt spökrädda barn bäfva och fly undan vid det minsta ovanliga, som möter dem när de äro ensamma, utan annat skydd än sin egen klokhet, sin egen sinnesnärvaro.
Gabriella insåg i ögonblicket att det ej var några båtkarlar, som skulle begära att få lägga till; hon fruktade snarare, men hon fruktade utan att tappa mod och beslutsamhet, att det kunde vara några förrymda fångar från Carlstens fästning, hvilka passade på tillfället att under marknaden, då huset var folktommare än vanligt, göra en påhelsning.
Hastigt reste hon sig, med beslut att icke låta skrämma sig, och svarade tillbaka: ”Vi äro hemma, stig in!”
”Det är bra!” yttrade rösten, som nyss talat; och en storväxt rödbrusig karl, med blanka knappar i den blå rocken, inträdde helsande och fästade på Gabriella ett par forskande ögon.
”Är gubben Haraldson hemma?” frågade han och antog en uppsyn, som förkunnade Gabriella att det måste vara en vigtig person.
”Hur så?” svarade Gabriella.
”Hvad vill ni honom?”
”Jo, jag och de här karlarne vi äro här på magistratens i Marstrand vägnar, för att göra en husvisitation och söka upp något, som lärer finnas gömdt här.”
Så snart Gabriella hörde att det var fråga om en laglig visitation, blef hon genast fullkomligt lugn; ty hon visste att smuggelgods icke på många år funnits i huset.
Boningshuset tycktes den vigtige mannen, som ej var något förmindre än stadstjenaren från Marstrand, icke bry sig om.
Han begärde i det stället få nyckeln till sjöboden, hvilken Gabriella utan tvekan lemnade; och sjelf följde hon med, för att kunna berätta sin far hur allt förhållit sig.
Sedan stadstjenaren och hans fyra handtlangare vändt upp och ned på alla gamla segel och tågstumpar, dem de hvar för sig betraktade med ett interesse, som Gabriella ej kunde förklara, drogo de sig längre bort i hörnet, der en hop gammalt skeppsskräp låg förvaradt.
Alla dessa persedlar upplockades nu på samma sätt; hvarje sak vändes och synades väl tio gånger; till och med hvartenda kabelgarn i tågen undersöktes.
Slutligen uppgaf stadstjenaren ett rop af ilsken glädje, som i Gabriellas öron lät besynnerligt; men hon fick än mera skäl till förundran, då det påträffade fyndet endast utgjordes af ett par gamla tåg och lemningarne af en flagga, hvilket allt han visade för de andra karlarne, i det han vid sin själs salighet svor att det justament var detsamma, för kronans märke fanns qvar!
”Är det ingenting annat ni söker?” frågade Gabriella.
”Nej, inte annat; det duger nog det!” svarade rättvisans nitiske tjenare.
”Men hvad skall ni med det der skräpet?”
Gabriella kunde ej afhålla sig från att yttra sin förundran.
”Jo, det skräpet ska vi lägga vantarne på; det är dyrbart skräp det; nog blir det nyttigt på sin plats!
Och nu fort i båten, gossar!
Vi hade inte behöft vara så många, om vi trott att vi bara skulle träffa dufvan hemma.”
Utan att komma till något redigt begrepp om allt det hon hört och förnummit, såg Gabriella sitt underliga fremmande med tågverket återvända till båten och lägga ut.
Det var nu alldeles skumt.
Endast pigorna hade återkommit från den fruktlösa spaningen efter Anton; och Gabriella, hvars bittra qval ännu ökades vid tanken att den olycklige brodern för hennes skull gått och gjort af med sig, var sjelf i begrepp att ge sig ut, då karlarne återkommo med den underrättelsen att de mött en annan båt och af folket deri fått höra att Anton tidigt på morgonen skyndsamt rott in till Marstrand.
Detta var mer än allt annat obegripligt.
Anton, som nästan aldrig lemnade sin ensliga vik, hvad i Guds namn kunde förmått honom att sjelfvilligt göra en färd inåt staden?
Det var då troligt att han återfått målet eller fast mera att han ej förlorat det, utan endast sökt narra henne med denna list – men hvartill gagnade det?
Allt förblef oredigt; och slutligen gick Gabriella, villad och mattad af alla dessa på hvarandra störtande händelser, till sin kammare att söka några timmars hvila.
Men oron att ej fadern återkom sällade sig till det öfriga; och fåfängt bad hon att endast några ögonblick få somna från sina sönderslitande qval.
Hon somnade ej: vaken kastade hon sig af och an på bädden och räknade hvarje klockslag tills ungefär tre på morgonen, då rörelse på bryggan jagade henne upp; och till en viss lättnad i hennes mångskiftande oro såg hon sin far hafva återkommit, jemte Birger och Erika.
Gabriella skyndade ned.
”Hvar är Rosenberg?” frågade alla tre, nästan på samma gång.
”Borta – rest!” sade Gabriella, bleknande för Birgers mörka ögonkast.
”Det vill säga,” utbrast
Birger och upplyftade med sin hand hennes ansigte, ”att du – afvisat honom?”
”Det vill säga,” återtog
Gabriella och drog sig med en viss bestämdhet undan, ”att jag sjelf beslutat öfver mitt öde.”
”Ella, Ella,” hviskade henne Erika i örat, ”trotsa och reta icke Birger!
Han är ej i lynne att tåla det.
Far har inväntat oss under vägen och sagt oss allt.
Men har du så snöpligt visat af Rosenberg?”
”Jag kunde ej annat,” svarade Gabriella; ”men vi skiljdes som vänner.”
Haraldson yttrade ingenting.
Birger gick förut in; och då han vände sig om på tröskeln, yttrade han med en röst, som Gabriella aldrig förr hört honom begagna:
”Har du din hemlige älskare här, så önskar jag att få tala med honom, och det ju förr dess hellre!”
”Min hemlige älskare?” upprepade Gabriella rodnande.
”Jag vet icke af någon sådan.
Jaktlöjtnanten har friat till mig, och jag har bedt pappa ge sitt samtycke; men pappa reste och lemnade mig att reda mig på egen hand.”
”Och huru har du redt dig?” frågade
Birger och kastade sig på en stol. ”Jag säger dig förut, Ella, att du i evighet aldrig blir Arnmans hustru!
Och de goda tankar, jag förut hyst om honom, ha alldeles förgått, se’n han så listigt, eller troligen j begge i samråd, kunnat narra oss.
Det var gement gjordt; och förrän jag samtycker till ditt giftermål med jaktlöjtnanten, skall jag spärra in dig i bur!
Nu vet du min tanke, och du bör se’n gammalt ha i minne att jag inte låter gyckla med mig.”
”Son, son, tänk på hvad du säger!” mumlade Haraldson och smög smekande omkring sin förgudade älskling, åt hvilken han ej haft mod att säga hvad
Birger nu funnit nödigt.
Gabriella syntes icke förfärad öfver Birgers ovanliga utbrott.
Nej, hon hade nu upplefvat så mycket att detta hvarken gjorde till eller från.
”Du vill tvinga mig,” sade hon till brodern, ”att afstå från det löfte, jag gifvit Arnman; tvång skulle likväl ej haft någon makt öfver mig, om jag icke redan sjelf funnit hvad jag borde göra.
Arnman reste härifrån före Rosenberg, och begge medtogo min försäkran att icke tillhöra någondera af dem.
Jag har sagt att jag aldrig gifter mig – och det håller jag!”
”Det var, min själ, det förnuftigaste ord du kunde lofva!” sade Birger stillad.
”Och om du än bryter ditt löfte längre fram, äro vi dock nu af med jaktlöjtnanten; jag begär inte bättre.
Rosenberg, honom söker jag väl upp igen ...
Men har Anton kommit till rätta?”
”Nej; men jag har många andra saker att omtala, som händt medan ni varit borta.”
”Jo, först att Anton, som vi sökt här öfverallt, af en fremmande båt blifvit sedd nära Marstrand.”
”Marstrand?” utropade Erika, hvilken vid denna underrättelse syntes mest bestört.
”Birger,” sade hon och såg uttrycksfullt på honom, ”du ser nu hvad nytta det varit att ha följt mitt råd.”
”Det är för sent att nu tala derom!” svarade Birger, åter alldeles lugn.
”Hvad har vidare händt, Ella?”
”Jo, i går afton kom en stor tjock karl hit, jemte tre andra; och han anmälte att magistraten i Marstrand skickat hit dem allesamman för att göra visitation.
Rummen och källarn brydde de sig ej om, men begärde nyckeln till sjöboden; och der sökte de igenom hvarenda smula, tilldess de funno några gamla tåg och en flaggbit, som de togo med sig.
Den ene karlen svor på att det var det rätta, emedan derpå fanns ett märke.”
Under denna Gabriellas berättelse bibehöll Birger, i alldeles orörlig ställning, fullkomlig sinnesnärvaro; icke så Haraldson.
Visserligen sade denne icke ett ord; men hans brunfnasiga kinder blefvo i en hast askgrå, och hans ögon – hans ögon, den vildhet, den ursinnighet och ångest de uttryckte låter ej skildra sig.
Kanhända liknade han en biten hund, hvilken raseriet betager förmågan att slicka sina egna sår.
Birger gick fram till honom.
”Fatta er, far!” sade han sakta och drog gubben med sig åt sidan.
”Det far mig dunkelt före liksom j den der natten roffade till er något?
Jag mins inte klart, för mitt sinne var då på många sätt upprördt; sedan skiljdes vi, som j mins, och jag har aldrig kommit att fråga er derom.”
”Jo, visst tog jag i vanvett det förbannade skräpet, min dumma åsna, men har intill denna stund aldrig sansat efter att det låg med den andra trossen i sjöboden.
Anton, det afskummet, det helvetesynglet, har förrådt oss; för hur skulle de annars veta’t.
Den hund’, som alltid snoka’ omkring öfverallt, har känt igen’et och sett hvar det låg; och nu begagnar han det, som ska vitna emot oss, för att bringa far och bror sin i galgen!”
De sista orden mera vrålades än talades; likväl gjorde gubbens häftiga skakning att de kommo för mycket orediga att fattas af Gabriella; hon märkte blott att det åter måtte vara fråga om någon ny olycka.
Erika deremot, som aningen om samtalets ämne hjelpte att uppfatta orden, hörde med pinsam klarhet.
Birger hade väl bleknat vid gubbens upplysningar, men bibehöll ännu sin fattning.
”Sök att lugna er, far!” sade han.
”Jag har ofta gjort mig förtrolig med den tanken att en sådan stund som denna en gång skulle komma.
Låt oss derföre inte visa oss som krukor!
Ännu är inte allt förloradt; den vansinniges angifvelse är inte nog, och taklaget påstå vi vara köpt.
Men hvad har Marstrands-magistraten med det att göra?
De ha väl bara skickat hit sina handtlangare på förhand till att höra sig före, innan de rapportera det på landbacken – så nog få vi tid på oss, innan vi ha länsman här.
Nu skola vi ge oss tillfreds; och hvad helst som möter, så möta vi det som karlar!
Vi få sträfva emot så länge det är möjligt; men blir det frågan om att arrestera oss, så packa vi oss undan.”
Efter dessa ord, som ej förfelade sin verkan på gubben, gick Birger till Erika, fattade hennes hand och drog henne med sig in i deras kammare.
”Nu, Erika,” sade han, och den nyss visade hårda kraften veknade vid hennes deltagande blick, ”i denna stund, för första gången under vårt äktenskap, ångrar jag bittert att jag öfvertalade dig att gifta dig med mördaren; den tiden älskade jag dig ej som nu; då ville jag ega dig till hvilket pris som helst.
Nu,” tillade han och mätte kammaren med hårdt knarrande steg, ”nu kan du tro mig, att jag ville ge mitt hjertblod, om jag med det förmådde fria dig från skammen att vara min hustru!
Hvad jag sjelf får lida, i fall de ertappa oss, det kan jag bära: jag lider det mina gerningar förtjent; men du – jag fasar, när jag tänker på hvad ditt öde skall bli och på: alla dina tårar i framtiden; och jag ångrar att jag inte lydde ditt råd att inspärra Anton, för det är väl Gabriellas kärlek till jaktlöjtnanten, som förmått galningen att ta det här beslutet.”
”Ja, det är säkert!
Men, Birger, jag går med dig hvart det bär; och af min själs innersta försäkrar jag dig att jag i denna förskräckelsens stund icke begråter att jag gaf efter för dina böner!
Du har ångrat, du har sedan lefvat år af rättfärdighet, det gäller inför Gud – och lifvet är ändå kort.”
”Ja lifvet är kort; men det är så mycket bittrare!” sade Birger och slöt henne hårdt i sin famn.
”Emellertid skola vi göra hvad vi förmå; jag hoppas vi i tysthet kunna ställa oss så att vi, om det gäller, äro färdiga att ge oss af.
Men jag vet inte hur de erna gå till väga – är meningen, som nog är säkert, att få oss i häkte, skall det inte bli så lätt.
Som jag sa’ till far, få vi väl lura dem tills våra saker bli klara!”
”Om,” yttrade Erika, ”Rosenberg möjligen kunde vara till någon tjenst, om ...”
”Nej, nej,” afbröt Birger, ”jag vill inte se Rosenberg eller någon annan; jag vill tänka och handla på egen hand.
Säfve, Kurt & Co
SÄFVE, KURT & Co
NUTIDSBERÄTTELSE
RUST ROEST.
GOTLANDS ALLEHANDAS TRYCKERI,
När en af 1850-talets göteborgare uttalade orden Säfve, Kurt & comp., skedde det med en viss pompös lokalpatriotisk andakt.
Det var också ett af de finaste husen i staden, och hvad särskildt Säfve angår, tillhörde han en af de mest ansedda göteborgsfamiljerna med anor från midten af förra århundradet.
Kurt däremot var en »selfmade» man.
Som helt ung hade han utan en skilling på fickan från Oroust kommit till Göteborg och fått anställning på C. H.
Säfves kontor.
Han gjorde sig snart oumbärlig, han var ett fullkomligt affärsgeni och arbetade sig så småningom upp till förste bokhållare och sedermera till kompanjon.
Säfve, Kurt & comp. utgjorde nästan en af stadens institutioner och gaf glans och anseende åt hela köpmanskåren genom rikedom och soliditet.
Båda kompanjonerna voro också män af gamla stammen, fast sins emellan så olika som möjligt.
Gubben Säfve, han kallades alltid gubben Säfve, äfven när han var en jämförelsevis ung man, var den blidaste uppenbarelse, man kunde se.
Det strålade välvilja ur hans små närsynta ögon.
Ansiktet hade mjuka nästan barnsliga drag med frisk hy, och det hvita håret, som han bar tämligen långt, gaf honom ett kokett patriarkaliskt utseende.
Han var en fin, tillbakadragen natur, med konstnärlig anläggning.
Egentligen hade han aldrig velat bli köpman utan otvifvelaktigt blifvit musiker, om han haft sitt fria val.
Men som ende sonen var det alls icke tal om annat, än att han skulle bli delägare i firman och fadrens efterträdare.
Uteslutande köpman blef han dock aldrig, den gamla kärleken till musiken satt alltjämt kvar.
På förmaksväggen öfver soffan i det gamla präktiga hemmet vid Södra Hamngatan voro kopparstick af Mozart och Beethoven insmugglade bland familjporträtten.
Han försummade aldrig någon konsert, och hans namn stod alltjämt främst på listorna för alla musiktillställningar.
Gasterande konstnärer och konstnärinnor inbjödos ofta till hans gästfria hem.
Fiolen lades ej heller å sido.
Hvarannan lördag var det kvartettsoiréer i det Säfveska hemmet, vid hvilka gubben Säfve själf spelade andra fiolen med ett intresse och en andakt, som åtminstone ej understeg det intresse, hvarmed han om förmiddagarne på kontoret studerade de utländska kursnoteringarna.
Under dessa musikaftnar låg det en alldeles säregen trefnad öfver rummet och sällskapet.
Matsalen, som var mycket lång men tämligen smal, hade tapeter från århundradets början.
Det var fortlöpande bilder, en hel berättelsecykel, hållen i bjärta färger, föreställande stela, hårdt snörade och vidkjolade damer med plymer i håret och herrar med knäbyxor och stångpiska på egendomligt skapade hästar.
Dessa damer och herrar sköto med bågar och pilar efter hjortar och andra behornade djur, som oförsiktigt sprungo omkring bland jägareskaran, och efter fåglar, hvilkas vingar behändigt snuddade förbi hästarnes hufvuden.
Om dagen var matsalen tämligen mörk, men soiréeaftnarne tändes alla ljusen i kronorna och de två stora kandelabrarne.
Flygeln och notställarne intogo hedersplatsen i rummet, salens rottingstolar ställdes i en halfkrets kring de spelande, och redan från det ögonblick, man började stämma instrumenten, rådde en högtidlig tystnad.
Endast några utvalde medlemmar af de Säfveska- Wallinska släkterna (fru Säfve var en född Wallin) bevistade dessa musiktillställningar; publiken utgjordes i öfrigt uteslutande af musikmänniskor, ej så mycket till facket, sådana kunde ej uppbringas i den tidens Göteborg, men till sinnelaget.
Man började vanligtvis med gamle Haydn och slutade med Mozart och Beethoven.
Under pauserna mellan styckena och efter konsertens slut talades endast musik.
Man kände så väl till sina »klassiker», att man i detalj skärskådade utförandet.
»Hade herrarne inte tagit adagiot för långsamt och hade bror tullförvaltare varit riktigt påpasslig i scherzot?
Månne det?»
Och så gnolades passagen af en mer eller mindre hes gubbröst, och då tullförvaltaren anförde till sitt försvar, att det stod en åttondel i stämman, granskades denna noga — det var handskrifna noter — och efter mogen öfverläggning kom man öfverens om, att det stod en åttondel, men att det borde vara en sextondel och paus.
Så skulle det dukas i matsalen och herrarne ombådos att draga sig tillbaka till förmaket.
Salongen, ett stort präktigt hörnrum med fem fönster och tre förgyllda trymåer, öppnades aldrig undantagandes vid särskilda högtidliga tillfällen.
De andra rummen voro nästan uteslutande stora salar.
Det behöfdes också, de stora tunga mahognymöblerna togo rymliga platser i anspråk.
Sofforna med sina fasta skåp på sidorna och de aflånga klaffborden voro fullständigt monumentala.
Därinne var ej så trefligt för herrarne som i matsalen, ty fru Säfve, som var mycket aktsam om sina saker, hade blårandiga öfverdrag på möblerna, och då gubbarne satte sig, drogo de dessa på sned eller sleto af de omsorgsfullt knutna banden, hvilket ej upptogs väl.
Därtill kom också, att som husets kvinliga vänner och anförvandter ej kunde hitta på andra presenter till det rika hemmet än handarbeten, funnos sådana i mängd, mest i form af virkade eller knutna och trädda dukar.
Musikherrarne hade alltid otur med den grannlåten.
De refvo antimakassarne i golfvet, fingo dem som schalar öfver skuldrorna eller spillde toddy på dem.
Vid tio-tiden smög sig fru Säfve ut i köket och smakade på såsen och kom in röd och varm och sade, att det var tid att »ta en smörgås».
Det var mycket fint till supén.
Både stek och efterrätt.
Fru Säfve satte särdeles stort värde på god mat, däremot kunde hon alldeles icke uppskatta god musik.
Hade hon vågat för Carl Henrik, hade hon utan tvifvel föredragit att sitta inne i förmakssoffan och prata med mamsell Lina, som var Kurts syster och hennes egen bästa väninna.
Fru Säfve hade med åren fått starkt äktenskapstycke med sin man, hon var hvithårig och rödkindad som han, men rundare till figur och betydligt skarpare till sätt.
I det stora huset, som var bygdt på Ostindiska kompaniets tid, fanns endast ett litet rum.
Där brukade fru Säfve tillbringa den del af sin dag, då hon fick sitta i fred, d. v. s hvarken »tog fram» eller »gaf ut».
Hon satt och sydde i fönstret på den hvitmålade fönsterpallen vid sitt gamla inlagda sybord med den stora påsen af grönt taft.
För det mesta fållade hon handdukar, som hon sedan lät märka med outplånligt bläck, eller stoppade servietter — fru Säfves stoppar voro berömda.
Här satt lilla Amelie, husets enda dotter, och läste sina lexor.
Kom någon på besök, blef flickan genast tillsagd att gå ut.
Var det endast en besökande, fick denna taga plats på fönsterpallen, kommo flera, sutto de nedanför.
Fru Säfve lämnade aldrig sin karmstol däruppe, hon hade nämligen sin dubbla reflexionsspegel fästad i fönstret och genom den kunde hon se en stor del af Hamngatorna.
Det var den vidsträcktaste utsikten i hela Göteborg och flere af den Säfveska familjens bekanta togo mer eller mindre betydande omvägar för att komma utom reflexionsspegelns område.
Från denna sin plats såg hon dagligen efter sina gossar, när de gingo i skolan, hon kunde på så sätt följa dem nästan ända fram, och de hade stränga order att ej taga andra vägar.
Om fru Säfve ej hade någon särdeles smak för kvartettaftnarne och de musikvurmar, som då anställde oreda i hennes mönstergilla förmak, var hon desto mer gästfri i andra afseenden.
I det Säfveska hemmet var man alltid välkommen, man kom aldrig olägligt.
Där rådde en glad ton, fru Säfve var kvick och rolig om ock ganska skarp, och gubben Säfve hade alltid något af intresse att afhandla med de unga »magistrarne» och andra »studerade karlar», hvilkas förnämsta andliga resurs det Säfveska hemmet var.
Där lästes högt, där arrangerades tablåer och uppfördes proverb.
Om man i somliga kretsar citerade fru Säfves skarpa infall, fanns det andra, där man endast kände henne såsom den välgörande kvinnan.
Hon var i sin person en hel privat fattigvård, strängare i tillsyn och efterfrågan och klokare med utdelning än den verkliga, och hon blef också anlitad efter förtjänst.
Säfve var lika frikostig i att teckna på listor som att öka på sin hustrus »nålpengar».
Det var stora summor, som skänktes bort.
Kurt var en helt annan typ än kompanjonen och ett stort original.
Ovanligt ful, nästan med en apfysionomi, liflig, skarp och envis, ingaf Kurt mycken respekt.
Han var särdeles grof i mun och hans kvickheter voro för det mesta personliga och dräpande.
Han var ett ypperligt affärshufvud men själfrådig, en stor despot både på kontoret och hemma.