Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon anser obillig den fordran, att kyrkan såsom prester skall godkänna och använda sådana personer, hvilkas hela uppfattning af Bibelns lära hon sjelf anser grundfalsk, om ock dessa kyrkans tjenare icke inför församlingen predika vilsefarande lära, utan, för att undgå kollision emellan sin öfvertygelse å ena sidan och lagens bokstaf å den andra, der det låter sig göra, undvika alt vidröra de tvistiga läropunkterna.
Det synes vara nog att en dylik irrlärig prest, helst då hans irrlärighet rörer sjelfva grundvalen för kyrkans bekännelse, inför sin öfverordnade kyrkliga myndighet erkänner och vidblifver, att han beträffande trons hufvudpunkter hyser en helt annan öfvertygelse än den, han är skyldig meddela församlingen.
Och denna församling, som aflönar lärare att förkunna den lära, hon bekänner, bör väl ock äga det anspråk, att läraren ej blott med munnen förkunnar utan äfven med själ och hjerta omfattar sin lära.
Det kan då för denna församling icke vara annat än förargelseväckande alt se en lärare ena dagen uppträda i templet och förkunna den lära, bekänna den tro, församlingen omfattar, och den andra dagen i en tidning, den första, som står till buds, på det lifligaste angripa och bekämpa samma lära och tro, dervid icke döljande sig under namnlöshetens slöja, utan trotsande utsätta sitt namn. för att åt anfallet bereda den större vigt och betydelse detta namn kan gifva, på samma gång han, i sjelfva verket fegt undandrager sig det ju ridiska ansvaret, hvilket träffar en annan, kanske alldeles oskyldig person, tidningens ansvarige utgifvare.
Detta dubbla spel kan ej annat än djupt nedsätta lärarens sedliga anseende i församlingens ögon och verka dubbel ofärd, den frommes och troendes förtviflan och sorg. den förhärdades förderf, den lättsinniges förförelse.
Det måste finnas bot för delta onda, som hotar all religions tillvaro, det måste finnas en magt, som i församlingens, i kyrkans namn, äterhåiler detta dess lärares ofog.
Man får ej neka dessa åsigter, dessa klagomål sitt mått af sanning och befogenhet, och man förstår lätt det inflytande de kunnat utöfva på Domkapitlets i Strengnäs förfarande emot Kyrkoherden Hallin.
Att en kyrkas styrelse skall äga magt, öfver kyrkans tjenare, skall vaka öfver iärans förkunnande i öfverensstämmelse med 85 kyrkans bekännelse, lärer ingen vilja bestrida; men forna tiders missbruk af denna magt, lill förtryck och förföljelse, samt hämmande af tankens frihet och upplysningens spridande, hafva injagat i sinnena en stundom alltför öfverdrifven farhåga för samma magt.
Det gäller här, såsom i många andra menskliga lörhåilanden, att hägna friheten utan att gynna sjelfsvåldet.
Men lagbunden måste denna magt vara, på det att dess fulla verksamhet må kunna göra sig gällande, på samma gång som dess missbruk återhållas.
I våra tider är ingen magt så vansklig, som den, hvilken icke har sina gränser klart och tydligt utstakade; ty hvad en sådan magt uträttar, stämplas vanligtvis såsom missbruk, så snart åtgärdens öfverensstämmelse med en gifven lag icke kan uppvisas, åtgärden må för öfrigt kunna, huru väl som helst, ur sjelfva magtens begrepp och natur härledas.
I detta afseende återstår mycket att önska i vår lagstiftning rörande kyrkliga förhållanden, synnerligast beträffande presterskapets ställning till kyrkan i frågor af den beskaffenhet, som den förevarande, eller i religionsmål. 1860 års Kongl. Förordning om ansvar för den, som träder tili eller utsprider villfarande lära, säger i § I »varder prest, betriidd med utspridande af villfarande lärosats, derom är särskildt stadgadt».
Sistberörda uttryck, som möjligen häntyder på en länge väntad ny Kyrkolagstiftning, dit detta ämne ansetts höra, kan d .ck för närvarande icke annorlunda förstås, än att rörande prest gälla de äldre stadgandena om utspridande af villfarande lära.
Dessa äldre stadganden åter härleda sig från en tid långt före vår gällande tryckfrihetslag.
Och nu hänvisar förstnämnda, ännu senare än tryckfrihetslagen utkomna, förordning tillbaka på de gamla stadgarne.
Härigenom uppstå naturligen flera tvistiga frågor af stor vigt och angelägna af få afgjorda.
En sådan är den: skall Prest, som genom tryck utsprider villfarande lärosats, straffas endast och allenast efter tryckfrihetslagen och således, när skriften af jury frikännes, vara från allt ansvar fri?
— Så har icke förfarits, t. ex. i den bekanta Tybeckska rättegången, hvarom mera framdeles.
En annan fråga är: huru skall saken bedömas, om en prest i tryck framställer villfarande lära, men begagnar sig för detta ändamål af ett dagblad eller en periodisk skrift, hvars ansvarige utgifvare ensam är den straffskyldige, och der således prestmannens åtgörande äfven om det af juryn dömes brottsligt, icke medförer för den verkligen brottslige något straff efter tryckfrihetslagen?
— Vidare kan frågas, huru vidsträckt begreppet af ordet prest i ofvannämnda 1860 års
Förordning bör uppfattas?
I Kyrkolagen och äldre författningar i hithörande ämnen talas om »Läroståndet», »Pres'c- och Scholae-ståndspersoner», hvaribland naturligtvis räknades äfven lärarne vid Akademier, Gymnasier och Skolor, åtminstone de sorn ägde presterlig tjenstårsberäkning.
Skola nu alla dessa, i följd af nämnda förordnings uttryck, ej vidare i detta afseende räknas bland prester, äfven om de äro Domkapitels-ledamöter, och såsom sådana deltaga i uppsigten öfver presternas lära och lefverne?
Dessa och andra dvhka frågor måste af lagstiftningen besvaras, derest de icke, hvarje gång de förekomma, skola uppväcka strider, oro och förargelse inom församlingen.
Det är i min tanka mindre vigtigt, huru de besvaras, än ali de besvaras. 86
Ty i våra dagar, med den lifliga uppmärksamhet, som egnas åt yttrande-rättens och ander medborgerliga rättigheters häfdnnde och upprätthållande, äro tanke- och samvetsfriheten mindre än någonsin i fara att förtryckas och förföljas.
Denna fara minskas ännu mera då de lagbud, som redan finnas och de, som ytterligare stiftas i hithörande ämnen, blifva tillämpade af verkliga domstolar, och icke af myndigheter, som uppträda på en och samma gång sorn åklagare och domare.
Det är en märkvärdig företeelse, att redan i Reformationens begynnelse doms* rätten i religionsmål ansågs tillhöra verldslig domstol*).
Grunden härtill torde vara fruktan för det inflytande t roshatet (odium theologium) möjligen kunde i högre grad utöfva på en andlig, än på en verldslig domstol.
Samma tanka ligger ock, på sätt framdeles skall ådagaläggas, till grund för \ kap. 2 § i vår kyrkolag
Den fortlefver äfven i senare författningar och framträder der i än mera utsträckt form; ty då, emot slutet af 17 0 0: t a 1 e t, Domkapitlen erhöllo verklig domsrätt öfver Presterskapet i tjenstemål, de der icke rörde trossaker, stadgades likväl tillika, att Domkapitlens utslag öfver prestmän, såsnart prestembetets förlust ifrågakomme, skulle underställas Hofrätt, der jemväl den tilltalade, om han i dy lika mål icke nöjdes med Domkapitlets utslag, ägde anföra besvär.
Frågan om rätt forum i religionsmål är således icke blott en tom formfråga, utan har ostridigt en djupare grund och betydelse.
Detta gifver ökad vigt åt den granskning, jag nu går att företaga, rörande de skäl, Domkapitlet i Strengnäs anfört, lill försvar för den domsrätt bemälda myndighet i förevarande mål sig
Lill eg nät
För att kunna följa och vederlägga de åsigter rörande denna fråga, hvilka Domkapitlet i dess härofvan intagna förklaring utvecklat, blifver det af nöden att, förutsätta, det Kyrkoherden Hallin gjort sig skyldig lill ansvar, enligt det i Domkapitlets utslag åberopade lagrum, 1 kap. 2 § af gällande Kyrkolag.
Domkapitlet andrager i början af förklaringen att dess i fråga satta behörighet att upptaga och till slutligt afgörande handlägga detta mål skall vara klar, i följd af 1 § i Kongl.
Brejvel den 7 December 1787, som stadgar, att wiet tillhör »Consistorium ali upptaga och afgöra alla mål, som röra en prests förhållande i emabel et och ankomma på föreställning, afhållande från tjenslen på viss lid eller embe»tets förlust.» — Enligt
Domkapitlets straxt derefter gjorda medgifvande, må dock härvid kunna anmärkas, alt 6 § uti nyssåberopade nådiga Bref, — innehållande att, »från ofvannämnda mål undantagas de, som angå religion eller sönd»äring och affall från den rena evangeliska läran, med hvilka ejler förra förfatlnin»garne kommer att förfaras,» — syntes från Consistorii pröfning undantaga de mål, som angå religion eller söndring och affall från den rena evangeliska läran, äfven *).
Kedan i ett är 1537 af Metanchton afgifret betänkande, åberopadt i Förslag till Kyrkolag för Storfurstendömet Finland, tryckt 1845, sid. 205, heter det: »debet Magistratus, qui gladium gerit, prohibere haereses, hoc est impia dogmata, et panire hsereticos —• — sed in rebus obscuris praecedat ecclesias coguitio.» 87 då sådant inträffade med prester; men Domkapitlet anser en sådan tolkning uppenbart stridande emot författningens syftning, emedan, om åt orden »ofvannämnda måla, gåfves en så vidsträckt betydelse, att de omfattade alla de föregående §§na, komme man till den orimliga slutsats, att Domkapitlet skulle vara förb i nd rad t ej blott att afsätta utan ock att från tjensten på viss tid afhålla eller gifva föreställningar åt en affällig prest.
Nämnda tolknings grundlöshet förmodar
Domkapitlet ytterligare skola bevisas genom de åberopade aförra författningar», dem
Domkapitlet lofvar att uppräkna.
Hvad nu först angår »den orimliga slutsatsen», att
Domkapitlet skulle vara förhindradt att afsätta eller på viss tid afhålla en för affall tilltalad prest från tjen stens utöfning eller gifva honom föreställningar, bör dervid lill en början märkas, att, så vidt nämnda åtgärder äro alt betrakta såsom straff för det brott, för hvilket prestmannen är tilltalad, det väl icke innebär någon orimlighet, om de icke få vidtagas förr, än den myndighet, som har att bestämma om straffet är rättmätigt, sådant förklarat.
Ar Domkapitlet icke en sådan myndighet, i afseende på det brott, som är i fråga, så måste deraf följa, att
Domkapitlet ej kan tillämpa ett straff, innan det af, behörig myndighet är ådömdt.
Hvad likväl särskildt beträffar rättigheten att afhålla en person från utöfvande af hans tjenst för viss tid, till exempel, under den tid han befinnes tilltalad för svårare tjenstefel eller för groft brott, så är detta en rättighet, som tillkommer öfverordnade myndigheter i afseende på underlydande tjenstemän, äfven om samma myndigheter sakna behörighet att öfver tjenstemannens fel i tjensten eller brott i öfrigt döma, och en sådan rättighet är ej heller Domkapitlet förmenad, men har dä sin grund i förmanskapet, icke i någon domsrätt.
Åtgärden är då ej heller ett straff, utan har en praeventiv natur.
Hvad slutligen vidkommer frågan om föreställningar, så saknas till sådana ej tillfälle, då en religionsprocess icke kan anställas utan föregående förhör hos vederbörande Domkapitel.
Det är endast då den irrlärige icke beskylles för alt utsprida eller hemligen främja sina läror, och det således är åtminstone tvifvelaktigt, huruvida en religions-process emot honom kan anställas, som offentliga förhör och föreställningar icke utan största varsamhet böra äga rum, emedan de då ofta motverka ändamålet, förbittra i stället för att förbättra den, som förhöres, och väcka oro inom församlingen.
Sådana föreställningar åter, hvilka kärleken och brödraskapet i Christo mana att gifva en felande medchristen och broder, höra icke under den lagstiftning, som här är i fråga.
Under uppräknandet af de ofvan nämnda »förra författningar», efter hvilka re ligionsmål skola behandlas, fäster sig Domkapitlet först vid Kongl.
Maj:ls Resolution på Presterskapets besvär den 20 November il86, som bjnder, att Consistorierne skola tillse, »det de t församlingen förordnade prester »mätte föra ordet klart, tydligt och enligt med den heliga Skri/t och de för Svenska åförsamlingen antagna symboliska böcker; och att den eller de, som derifrån vika, mätte 88 still Consistorium genast inkallas och med strängaste näpst varde anseddas — dragande
Domkaptlet hära f den slutsats att, då ingen inskränkning göres i den näpst, Consistorierne äga tilldela, och då de äldre författningar föreskrifva afsättning såsom den högsta slraffgrad, som Consistorierne hafva att tillämpa, afsättning bör af Consistorium ådömas prestman, som viker ifrån den heliga Skrift och de för Svenska församlingen antagna symboliska böcker.
Näppeligen lärer ens i samtalsspråket orden straff och näpst så förblandas, alt förlust af embete benämnes näpst.
Huru lagspråket begagnar delta ord och hvilket lågt rum på bestraffningsskalan det tilldelar detta straffmedel, visar, bland andra exempel, sorn skulle kunna anföras, 1 kap. 7 § Utsökningsbalken, der det heter att, »om de som af Konungens Befallningshafvande i bud och ärender bru»kas, öfverskrida eller eftersätta det, som dem 1 hvarje mål befaldt är, Konungens »Befallningshafvande äger makt att dem med ord och varning näpsa eller i böter saf dem taga två eller tre månaders lön, eller ock, der brottet svårare är, det hos »Rätten angifva.»
— Kan således det uti i fråga varande Kongl. Resolution begagnade uttryck, »strängaste näpst,» icke med skäl anses betyda detsamma som afsättning från embete, så utgör ej heller det ur samma Resolution åberopade stadgande antaglig grund, för det i förevarande mål ådömda straff.
Domkapitlets behörighet att detsamma ådöma, är redan taladt och kommer vidare att talas.
Derefter beropar sig Domkapitlet på Kongl.
Maj:ls Cirkulär-Dref lill samtlige Consistorierne i Riket den Si Augusti 1186.
Domkapitlet yttrar i afseende på ingressen till detta nådiga Bref lemnäs tills vidare å sido; men rörande 1 § anmärker
Domkapitlet, att denna § hänvisar till och upplifvar stadgandet i 15 § af Kongl. Förordningen om rättegång i Domkapitlen den 11 Februari 1687, alt »Consistorium bör döma uti de sänker, som egentligen angå Preste- och Scholce- Ståndspersoner, högre och lägre, livad »deras embeten och fel vidkommer uti lära och lefverne,» samt stadgar i öfrigt, att Biskoparne och Consistorierne skola hafva uppsigt öfver nämnda personer och ingalunda tillåta, att Presternes straffbarhet må åstadkomma förargelser, utan, så snart en prest varder angifven för embetsfel och oordentligheter, bör Consistorium, i orten, hvarest den angifne bor, låta anställa vederbörlig undersökning, och, der målet skulle vara af svårare beskaffenhet, inkalla en sådan prestman till Consistorium att der slå till laga ansvar för sin förseelse samt, efter omständigheterna, anses förtjent till varnings erhållande eller dömas till suspension eller embetets förlust, af hvilket allt Domkapitlet drager följande slutsatser, nemligen att a) Consistorium skall döma Prestman, hvad fel i läran vidkommer, och att b) Consistorium, i thy fall, kan döma lill embetets förlust.
»Till en prestmans lära,» fortfar
Domkapitlet, »hörer ostridigt hans trosbekännelse och, hvad som angår trosbekännelsen, är ett religionsmål, hvadan och enär 6 § 89 (j § af 1787 års nådiga Bref stadgar, att mål, som angå religionen, skola behandlas efter förra förfaltningarne och samma 'i 787 års
Bref ej med ettord förändrar eller upphäJVer föreskriften i i §. af '1786 års Cirkulär-Bref, utan tvärtom, enligt hvad uti ingressen uttryckligen säges (?), endast vill vara en ytterligare bekräftelse och förklaring af nämnda §, förmodar
Domkapitlet det vara klart, att undantaget, som den citerade 6 § i 1787 års Kongl. Bref stadgar, icke gäller sistnämnda Brefs \ §, utan endast det, som närmast förut (menas väl, före 6 §) i samma Bref förekommer.»
Enär denna slutledning synes utgöra kärnan af Donkapitlets försvar för dess utöfning af domsrätt i detta mål, förtjenar hvarje del deraf särskild uppmärksamhet.
Beträffande sålunda först
Domkapitlets anmärkning, att till en Prestmans lära hörer hans trosbekännelse, är väl denna sats icke under alla förhållanden ostridig.
Det kan nemligen icke förnekas, att ordet läran betyder annat än trosbekännelsen och synnerligast alt det i nyssanförda Cirkulärbref, likasom i Förordningen om rättegång i Domkapitel, förekommande uttrycket, fel i lära, kan afse något helt annat än irrlärighet, affall och söndring frän den evangeliska läran.
Ordet läran synes åtminstone i förevarande Kongl. Bref hänlyda på läroembelet och de der omnämnda fel i läran således utmärka endast fel i lärandet, i läroembetets utöfning; ty ehuru i den utur Kongl. Förordningen den \ \
Februari 1687 anförda 15 § nämnes, att Consistorium bör döma om Preste- och Scholae- Ståndspersoner, hvad deras embeten och fel vidkommer i lära och lefverne, heter det dock, i den utläggning af samma stadgande, sorn i fråga varande Kongl. Bref innehåller, att »såsnart en prest varder angifven för embelsfel och oordentligheler» skall undersökning ske i orten och, der målet skulle vara af svårare beskaffenhet, än alt det kan aflöpa med skriftlig förmaning, men ändock vara embetsfel eller oordentlighet, prestmannen inkallas lill Consistorium att der stå till ansvar för sin förseelse.
Här träffas icke något stadgande, som antyder, att fråga är om söndring eller affall från Kyrkans lära, och som tillägger Consistorierna makt att i sådana mål döma.
Men skulle ännu någon tvekan härutinnan äga rum, med anledning deraf, att ordet läran under andra förhållanden jemväl kan sägas tyda på trosbekännelsen, såsom Domkapitlet anmärkt, och att således fel i läran skulle kunna vara detsamma, som söndring och affall från den antagna läran, så undanrödjes allt sådant tvifvilsmål genom det under nästpåföljande år utkomna Cirkulär-brefvet den 7 December 'i 787, hvilket redigt urskiljer de olika arter af mål, som en Prestman angå, delande dem uti a) sådana, som röra en Prests förhållande i embelet, och som skola af Consistorium upptagas och afgöras; b) alla andra brott, större eller mindre, som en Prest tillvitas, och hvilka vid Domslolan i orten, der gerningen gjord är, i närvaro af en Consistorii-fullmägtig, ransakas och afdömas; samt R.
12 90 c) såsom härifrån undantagna, de mål, som angå religionen eller söndring och affall från den rena evangeliska läran.
Hvad derefter angår
Domkapitlets påstående, »att sisiberörda 1181 års
Bref »icke nied ett ord upphäfver eller förändrar föreskrifterna i 1 § af -1786 års Bref, »utan tvärtom, enligt hvad ingressen till 1787 års
Bref uttryckligen skall säga, vill »vara en ytterligare bekräftelse och förklaring af nämnda I § i 1786 års Bref», så kan detta påstående omöjligen förenas med ordalydelsen just af nämnda ingress till 1787 års Bref. I denna ingress yttrar nemligen Kongl. Majit: »Sedan WI ge»nom nådig skrifvelse under den 21 Augusti 1786 förordnat åtskilligt till bibehållande »af ordning och skick bland Rikets Presterskap*); så håfve WI funnit nödigt att »äfven Hofrätterna deraf del lemna; och på det tvifvelsmål ej må om rätta förståndet af »1 § i högstberörda nådiga skrifvelse uppkomma, håfve WI velat härigenom ytterli»gare i nåder förklara, huru med de der nämnda ärender förhållas born.
Tydligare kan icke uttryckas, att de ärender, hvilka i 1 § af 1786 års
Bref äro nämnda, skola behandlas efter 1787 års Bref, och att detta senare, i hvad beträffar nämnda ärender, är satt i stället för det förra och således rent af upphäfver 1786 års
Bref; hvadan allt vidare ordande om den bevisning, Domkapitlet byggt på sistberörde
Bref är alldeles öfverflödigt.
Domkapitlet har vidare påstått, att del undantag för religionsmål, som 6 § t 1787 års
Bref stadgar, icke skulle gälla sistnämnda Bre/s 1 §, utan endast de §§, som närmast föregå 6 §, dragande
Domkapitlet deraf den slutsats, att religionsmål, da de röra Prester, tillhöra Domkapitlets afgörande.
För att vederlägga detta'påslående, må innehållet af de fem första §§:ne i 1787 års Kongl. Bref kortligen angifvas: § 1 handlar om de mål, som röra en Prests förhållande i embelel och hvilka skola af Domkapitlen upptagas och afgöras; § 2 föreskrifver, att
Domkapitlen, vid behandling af de mål, om hvilka § 1 talar, skall yttra sig om upprättelse, å ena, och ersättning, å andra sidan, när fråga derom uppstår; § 3 bjuder att, då i nyssnämnda mål vittnen åberopas eller nödiga anses, de skola höras af domstolen i orten; § i stadgar, att alla andra brott, större eller mindre, som Prest tillvitas, skola vid domstolen i orten, i närvaro af Consis tori i-full mägtig. ransakas och afdömas; och § 5 innehåller, att när brottet, är af så grof beskaffenhet, att embetets förlust påstås, domstolen skall yttra sig allenast, huru brottet efter lag anses bör, och Consistorium utlåta sig om embetets förlust; hvarjemte der tillägges, att i sistnämnda fall både domstolens och Consistorii utslag skola Hofrätten underställas.
Derefter ') Detta Kongl. Bref, innehållande 12 §§, afhandla» förnämligast grunderna och sättet för Prestera befordran.
Endast 1 § talar om fel i embetet m. m., som hit hörer.
Det är sålunda företrädesvis förstberörda ämne. som den här ofvan förut af Domkapitlet åberopade ingressen till 1786 års Bref afser. 91 följer § 6, som »/rån ofvannämnda mål undantager dem, som angå religionen eller »söndring och affall från den evangeliska läran, med hvilka efter förra förfatlninmingarne kommer att förfaras)).
Hade det varit lagstiftarens mening, alt dessa sistnämnda mål skolat, såsom Domkapitlet påslår, afgöras af Domkapitlen, så hade han ej behöft åberopa »förra författningar».
Han hade kunnat helt och hållet underlåta att tala om undantag, ifall han ansett dessa mål vara hänförliga lill sådana, som röra en Prests förhållande i embetet, eller, om han ändock velat skilja dem från mål, som röra embetsfel, likväl bordt hänvisa dem till enahanda behandling, sorn 1 § för dessa sistnämnda föreskrifver.
Nej, grunden till stadgandet i ofvananförda 6 § är uppenbarligen den, att lagstiftaren velat, att dessa religionsmål skulle, fortfarande såsom dittills, behandlas annorlunda, än öfriga i samma Bref omtalade mål, och att de således icke skulle afgöras af vare sig Domkapitlet eller Domstolen i orten, ej heller underställningsvis komma till Hofrätten, utan af sistbemälda öfverrätt omedelbarligen upptagas och afgöras.
Domkapitlet har, såsom redan nämndt är, bland de »förra författningar», som i merberörda 6 § af 1787 års
Bref åberopas, och hvilka skola tjena till efterrättelse vid religionsmåls behandling, räknat ofvananförda 1786 års Cirkulär-Bref, i den tydliga afsigt att dermed bevisa det dylika mål, då de röra prester, skola af Domkapitlen upptagas oell afgöras.
Det är likväl redan visadt, att 1786 års Bref, hvad dess hithörande 1 § angår, blifvit genom 1787 års Cirkulärbref helt och hållet undanröjdt.
Med Domkapitlets nyssberörda åsigt öfverensstämmer naturligen den föreställning, att Kongl. Kungörelsen angående några omständigheter rörande religionsfriheten den 24- Januari 1781, i hvilken stadgas att »Forum för religionsprocesser blifvcr allt framgent och ulan förändring Rikets Hofrätten», icke skall hafva föresväfvat lagstiftaren, då han i 1787 års
Bref föreskref, att religionsmål skulle behandlas efter »förra författningarna».
Domkapitlets skäl för nämnda föreställning äro, dels att det plurala ordet »författningar» ej lämpar sig på en enda, dels att 1787 års Bref och 1781 Kongl. Kungörelse lagstifta inom alldeles skilda områden, emedan det förra handlar endast om Prester och deras fel eller brott i och utom embetet, då deremot 1781 års Kongl. Kungörelse rörer fremmande religionsförvandter, gränserna för den dem meddelade religionsfrihet, ansvarsbestämmelser, i fall dessa gränser öfverträdas m. m., och angår Prester endast så vida dem förbjudes påtruga fremmande religionsförvandter sitt tjenstebiträde och anvisning lemnäs, huru slikt biträde, då det begäres, skall gifvas, utan att i denna Kungörelse någon föreskrift träffas om rättegångsordning i afseende på presters förseelser.
Med fasthållande af den slutsats, som granskningen af ordalydelsen i 1787 års
Bref gifvit vid handen, att forum för religionsmål måste vara något annat, än Domkapitlet och Underdomstolen i orten, samt med tillbörlig uppmärksamhet på ordalagen i ofvananförda stadgande ur 1781 års Kungörelse, skall det ej blifva svårt att undanrödja
Domkapitlets betänkligheter vid sistberörda stadgandes tillämpning i 92 förevarande fall.
Det plurala uttrycket »författningar» hindrar ej alt i fråga varande Kongl. Kungörelse är en af dessa författningar, så mycket mindre, som åtskilliga andra i samma ämne finnas och framdeles komma att omtalas.
Då vidare nämnda stadgande är affattadt i de ordalagen: