Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvarifrån hade detta porträtt kommit?
– Herberts porträtt, med dessa hemska strimmor af blod, som gjorde honom alldeles sådan som Lennartson sett honom om natten vid sin dörr?
Jag betraktade det ännu närmare, och porträttet, som var förträffligt måladt, tycktes borra sina ögon i mina så djupt, att jag vände mig derifrån med en lindrig rysning, ty det ligger något hemskt i den målade bilden af en längesedan afliden, – denna uppenbarelse ifrån grafven, hvars stumma läppar och orörliga ögon tala till oss ett språk, som vi känna inom oss, men icke förstå.
Jag tog taflan för att sätta bort den, då några ord på baksidan föllo mig i ögonen.
Jag förde den åter till ljuset och läste med någon svårighet namnet ”Edvard”.
Hans namn också! tänkte jag förvånad; låt se! det behöfs blott att det följande är ”Herbert”, för att icke längre hysa något tvifvel att detta porträtt är hans; men det namn som följde derpå – förmodligen ett slägtnamn – var helt och hållet oläsligt.
Född 1620, död 1655, läste jag vidare med lätthet, ty dessa ord voro större och mera tydligt skrifna.
Således en tillfällig, ehuru ovanlig likhet, sade jag för mig sjelf, nöjd att se saken helt naturligt förklarad; men de röda strimmorna som vanställa detta vackra ansigte?
Äfven en tillfällighet, eller en nyck af målaren, fortfor jag i min monolog, under det jag noga betraktade de nästan utplånade orden på baksidan, och dervid upptäckte jag ännu något mera, skrifvet med blyerts på sjelfva ramen; och liksom ödet med våld ville truga på mig minnet af min stackars vän, läste jag nu verkligen hans namn, ”Edvard Herbert”, och derunder den 18 September 18 . . , fint, men ganska tydligt skrifvet.
Det var påtagligt att Herbert sjelf skrifvit dessa ord: han hade således varit just i denna kammare, der jag nu stod, kanske liksom jag förvånats öfver denna tafla, hvars besynnerliga likhet med honom sjelf han säkert funnit, och denna dato var förmodligen den då han var här, men – den var ju också just den samma som i dag, det var således jemt ett år i qväll sedan han flydde härifrån sjuk och förvirrad, för att dö några timmar derefter.
Alla dessa besynnerliga tillfälligheter förbryllade mig verkligen, och helt fundersam kastade jag mig på sängen, och det tålde en god stund innan alla de tankar, som äflades och trängdes i mitt hjerta lemnade rum för sömnen; ändtligen blefvo de allt dunklare och otydligare, jag sträckte ut handen, släckte ljuset och somnade.
Jag tyckte mig hafva sofvit ungefär en qvart, då jag vaknade af ett sakta knarrande ljud.
Jag reste mig halft upp i sängen, såg mig yrvaken och förvirrad omkring, och fann hela rummet upplyst, ehuru jag med säkerhet visste mig hafva släckt ljuset.
Sängen, hvaruti jag låg, var efter gammaldags sed helt och hållet omgifven af rosiga kattunsgardiner, som, öppna endast framtill, tilläto mig blott se den del af rummet som var rakt framför mig; och skenet tycktes komma ifrån något ljus placeradt bakom gardinerna vid fötterna af sängen.
Förvånad och knappt vetande om jag ännu drömde eller var vaken, gnuggade jag ögonen och väntade tyst hvad som skulle hända, med blickarne orörligt fastade på den punkt, hvarifrån ljuset kom.
Hastigt såg jag tyget röra sig, liksom någon i förbigående snuddat vid dess tunna veck, och genast derefter framträdde en lång skepnad, klädd i en kappa, mantel, eller nattrock af hvit flanell, som lång och snäf slöt sig tätt omkring hans hals.
Omedvetet lade jag handen på pistolen bredvid mig och ämnade rusa upp för att ropa an den tvetydige nattvandraren, då jag alldeles förlamad och tyst sjönk tillbaka – gäckad, som jag trodde, af ett djefvulskt bländverk – ty ljuset, som han höll i handen, lyste på hans ansigte och visade mig återigen Herbert; men icke den unga vackra Herbert, utan snarare hans vålnad, så blek, hålögd, och liksom uppstigen ur grafven var han.
Han gick öfver golfvet med långsamma och ljudlösa steg och försvann vid dörren, i det han lemnade mig i mörkret.
Oaktadt all min otro och allt det lugn, med hvilket jag somnat, kände jag nu min panna våt af svett och en lamhet i alla leder, som höll mig orörlig i flera minuter sedan den besynnerliga skepnaden försvunnit.
Ändtligen öfvervinnande denna förstelning, sprang jag upp, tände ljuset, som stod på bordet, och skyndade till dörren, hvilken jag påminde mig att jag reglat om aftonen.
Regeln var frånskjuten och dörren oläst; det hade således åtminstone icke varit någon vålnad som passerat den, ty jag hade aldrig hört att andar behöfva öppna lås och reglar för att komma ut eller in; jag skyndade genom yttre rummet, hvars dörr till salen också var öppen, – ehuru jag med säkerhet visste mig hafva stängt äfven den, – och stod nu med mitt flämtande ljus i den stora mörka salen, der allt var tyst, och intet tecken att någon varit der; jag gick till dörren, öfvertygad att den kuriösa vandraren gått ut, men den var ännu stängd i dubbelt lås, som jag sjelf hade stängt den.
Han måste då vara qvar härinne, tänkte jag, eller också skall här finnas någon annan utgång, som jag icke sett; men förgäfves gick jag flere hvarf omkring rummet, lyste under alla stolar och bord för att upptäcka om han skulle vara gömd någonstädes, och på alla väggar för att finna någon dörr, men utan att kunna upptäcka det minsta, – han var försvunnen utan det ringaste spår.
Förundrad och villrådig hvad jag skulle tänka, vände jag om till min kammmare – der det andra ljuset, som jag äfven tändt, stod qvar på bordet – för att åtminstone upptäcka hur han kommit in; jag undersökte väggen vid sänggafveln med den yttersta noggrannhet, lyste öfver allt i båda rummen i hopp att finna någon dörr i tapeten, men ingenstädes kunde jag finna det ringaste som gjorde det troligt att någon kunnat komma in eller ut i dessa rum, som icke egde någon annan utgång än till salen, och denna i sin ordning hade endast en dörr åt förstugan och denna dörr var ju läst innanför.
Det återstod mig att söka förklara detta så godt jag förmådde, eller också anse alltsammans som ett spel af min inbillning.
Jag såg på klockan: den var tu, – och kastade mig på sängen i fullt beslut att hålla mig vaken, det återstående af natten; men sedan jag legat och funderat en stund, måtte sömnen likväl öfverväldigat mig, ty jag vaknade först den andra morgonen då klockan var nio, utan att hafva blifvit det ringaste oroad.
Alltsammans syntes mig nu helt annorlunda.
Jag trodde mig i början endast drömt, och skyndade genast att betrakta den gamla taflan, som ännu stod vänd emot väggen på samma ställe, der jag ställt den qvällen förut.
Den utomordentliga likheten med Herbert var vid dagen ännu mera träffande; hans namn, skrifvet med blyerts på ramen, stod der tydligt; detta var då åtminstone ingen dröm; men de röda strimmorna, som om aftonen syntes mig så underbara och oförklarliga, voro endast lös färg som ganska lätt kunde tvättas bort, påtryckta af byrån, mot hvilken taflan legat fastklämd, och hvars baksida var bestruken med röd vattenfärg.
Emellertid kunde jag icke undertrycka den känsla af hemskhet, som öfverföll mig så snart mina tankar återkommo på den oförklarliga nattliga synen; fåfängt ville jag öfvertyga mig sjelf, att jag, – upprörd som jag var och med tankarna hela aftonen förut sysselsatta med Herberts minne, ännu ytterligare uppdrifvet genom den funna taflan, – endast villats af en dröm, som ganska naturligt just låtit mig se honom.
Men dörrarne, hvilka jag funnit öppna och som jag fullkomligt väl visste mig hafva stängt, voro ju ett bevis att någon gått derigenom, som nödvändigt måste ha’ varit dold inne hos mig, ehuru jag om aftonen så noga undersökt detta rum.
Så snart jag var klädd, ville jag uppsöka Lennartson för att öfvertyga honom om mitt välbefinnande, likväl utan att berätta honom nattens äfventyr.
Han stod just i begrepp att fara åt landet, och blef förtjust att se mig helbregda innan han for, och som jag icke riktigt var i lynne att skämta öfver hans sorgliga aningar och hans antipati för min nya bostad, så föregaf jag trägna göromål, och skildes snart ifrån honom.
Hela denna dag syntes mig orimligt lång, ty jag väntade endast på natten för att finna om jag äfven då skulle få se den sällsamma gestalten, och föresatte mig att i denna händelse bestämdt utforska hans afsigt och hvem han var.
Emellertid beslöt jag att icke låtsa om något för den gamle kammartjenaren, hos hvilken jag ej kunde upptäcka den ringaste förändring: han var lika tyst och lika höflig om aftonen när jag kom hem igen, och ingenting i hans lugna, bleka ansigte förrådde att han hade minsta kunskap om spökerierna i mina rum; dessutom trodde jag mig vara en hemlighet på spåren, som det kanske skulle blifvit svårt, om icke omöjligt, att upptäcka i fall jag meddelade honom hvad jag sett, och fruktade nästan för öfrigt att se alltsammans på ett naturligt sätt förklaradt; jag var förtjust af denna hemlighetsfullhet, som lofvade mig nöjet af ett äfventyr, och hoppades på upptäckten af något särdeles mystiskt och intressant.
Natten kom ändtligen, och som jag fått i mitt hufvud att det var ett särdeles lättskrämdt spöke, så släckte jag äfven nu ljuset och lade mig helt och hållet klädd på sängen, men tog likväl det försigtighetsmått att fästa undan sänggardinen, på det jag skulle hafva fri utsigt åt det ställe der jag först upptäckt den besynnerliga gengångaren – men – förgäfves väntade jag hela natten, ingenting syntes till, det djupaste lugn rådde omkring mig och helt misslynt somnade jag emot morgonen.
På detta sätt gick det flera nätter; jag vakade förgäfves, och ansåg redan hela denna kuriösa uppenbarelse för en dröm, eller ett bländverk af min inbillning, och började finna min ostörda ensamhet i detta gamla hus ganska tråkig, – då jag åter en natt väcktes af samma knarrande ljud, såg samma sken på samma ställe, och straxt derefter den långa grå skepnaden framträda med ljuset i handen.
Jag låg andlös af spänd väntan, och äfven af fasa, ty det var Herbert – den döda Herbert – jag kunde icke tvifla derpå då jag såg honom framför mig, blekblå och vanstäld, alldeles sådan jag föreställde mig att en död skulle se ut, – i fall han kunnat uppstå ur sin graf och åter vandra omkring på den jord, hvilken han icke mer tillhörde.
Liksom förra gången gick han emot dörren, men i samma ögonblick han sträckte ut handen för att öppna den, studsade han flera steg tillbaka; hans ögon antogo ett förfärligt uttryck, och den utsträckta handen knöt sig krampaktigt emot den gamla taflan, som jag aftonen förut råkat ställa vid dörren.
Det låg någonting hemskt och förfärande i dessa båda ansigten – så olika och ändå drag för drag desamma – som stirrade på hvarandra, ty i min upprörda sinnesstämning tycktes mig att porträttet antog ett lika vredgadt utseende som originalet; och jag visste icke i första ögonblicket ifrån hvilkenderas läppar de ord utgingo som nådde mina öron, ty båda dessa ansigten tycktes lika litet höra till de lefvandes antal.
Edvard! – utbrast Herbert, med tonen af den yttersta fasa och bestörtning, i det han höjde den likbleka handen emot taflan, – eländige, skall jag då aldrig befrias ifrån din åsyn, har du ännu icke funnit ro i grafven?
Nej! nej! ditt brott var allt för stort . . . tillade han tjutande med en röst som trängde genom merg och ben och kom håret att resa sig på mitt hufvud.
Jag insåg nu först rigtigt orättvisan hos min gamla amma, som så ofta i min barndom påstod att jag skrek som en gast, ty en sådan olåt hade jag då aldrig åstadkommit, det visste jag bestämdt.
Herbert vände sig emellertid om, och gick med alla tecken till den högsta förtviflan tillbaka mot väggen, som under hans hand öppnades och tillslöt sig lika hastigt, som oväntadt; jag hörde blott detta låga, knarrande ljud som väckt mig, och befann mig med det samma åter i mörkret.
Alldeles förbryllad af hvad jag sett, låg jag hela natten vaken och funderade på alla möjliga medel att upptäcka hvem denna besynnerliga varelse kunde vara, hvars hemska likhet med den döda Herbert föreföll mig så oförklarlig, och föresatte mig att nästa natt gömma det olycksaliga porträttet, på det att ingenting måtte skrämma honom ifrån att fortsätta sin hemlighetsfulla promenad, så att jag kunde följa honom och utforska hans afsigt.
Men ännu flera nätter än förra gången väntade jag förgäfves, och först åtta dagar derefter väcktes jag åter af detta ljussken, som liksom förut slog mig i ögonen; med ljuset i handen vandrade samma gestalt långsamt och tvekande, liksom rädd att möta samma syn som sist, mot dörren, öppnade den och gick ut.
Tyst och hastigt reste jag mig upp, kastade nattrocken omkring mig och skyndade efter.
Han gick tvärs öfver salen, men – icke som jag väntat till dörren, utan rakt mot väggen, förde undan en lampett af spegelglas, som hängde der och tryckte på en liten messingsknapp, som dervid blef synlig.
– Alldeles ljudlöst gled en liten dörr in i väggen, och så snart han gått genom densamma återföll den i sitt förra läge.
Jag hade, för att osedd kunna smyga mig efter, icke medtagit något ljus, och stod nu i mörkret, men hastigt famlade jag på vinst och förlust rätt på lampetten, hittade verkligen knappen, och tryckte på den, som jag sett honom göra; dörren öppnades och lemnade mig utsigt åt en lång, smal och mörk gång, vid hvars slut jag såg ljuset skymta; med ett enda språng var jag redan ett godt stycke ifrån dörren – som slöts efter mig – och ilade tyst, med steg som nyfikenheten bevingade, efter den gåtfulla varelsen framför mig.
– Hastigt stannade han framför en dörr – jag hade nu upphunnit honom, endast några steg skilde oss åt, och inträdde sakta bakom honom i ett slags galleri, der månljuset föll in genom de höga fensterne och belyste en rad af marmorbilder, hvilka voro uppställda mellan de höga bokskåp som täckte hela motsatta väggen, och knappt syntes mindre liflösa och bleka än den tysta skepnaden som vandrade förbi dem.
En grön gardin, som föll i täta veck, slutade detta långa och smala rum, hvars hela tvärvägg den betäckte, och visade mig, då han drog undan den, en glasdörr, som han gick igenom och stängde efter sig.
Med tysta steg och återhållen andedrägt, närmade jag mig rutan och såg ett litet rum, möbleradt som kabinett, upplyst af ljuset som han ställt på en gammaldags pulpet, hvars sneda klaff var öppen och visade en konstig labyrint af små rum och lådor; han stödde pannan mot handen och syntes liksom med ansträngning påminna sig något; hastigt drog han ut en af lådorna, framtog derutur ett rödt maroquins-fodral, vände det mellan fingrarne på alla sidor och betraktade det noga med ett hjertslitande uttryck af smärta och förtviflan, slutligen suckade han djupt, lade det tillbaka i lådan utan att hafva öppnat det, tillslöt byrån, och vände sig om för att gå tillbaka.
Men plötsligt hejdade han sig, stannade tvärt, midt på golfvet, i det han, med en på samma gång vild och förfärad uppsyn, fäste sina ögon på glasdörren.
Utan att besinna det han omöjligt kunde se mig i mörkret och gömd i vecken af gardinen som jag var, erfor jag en ovilkorlig känsla af fasa, då dessa djupa hemska ögon liksom genomborrade mig.
– Hvem är der? – utropade han, – på en gång med en röst som lät ihålig och onaturlig, som man tänker sig rösten af en vålnad.
Det var icke mera tvifvel, jag var upptäckt, och sträckte instinktlikt på mig för att pröfva mina musklers styrka, ångrande att i brådskan ha’ glömt medtaga något vapen till försvar, men denna tanke hann knappt bildas i mitt sinne, innan hans ansigte helt och hållet förändrades; det spända draget af grymhet och vrede, lemnade rum för en sky af det djupaste svårmod, de sammantryckta läpparne öppnades af ett leende, så sorgligt och så fromt som ett barns, hela hans ansigte antog ett så mildt och rörande uttryck, och likheten med
Herbert blef i så hög grad förvillande, att jag redan öppnade läpparne för att ropa hans namn, då han vände sig åt sidan, sträckte ut handen, liksom hade han fattat en annans, och sade med en röst så låg och smekande som en älskares:
– Anna! var det du?
Och liksom han hade ledt den han talte till, vid handen, gick han bort till en liten soffa dold i en alkov i väggen, satte sig, i det han stödde ena armen emot soffkarmen och – med en oefterhärmlig förmåga – antog en ställning, som om han hållit denna arm omkring en annan persons lif och stödt hufvudet emot dess bröst.
Denna ställning var så obeqväm, så svår, att den gränsade till underverk, och jag hade svårt att icke tro, det en osynlig varelse verkligen uppehöll honom; emellertid tycktes han njuta deraf, ty hans ögon slöto sig sakta och, nästan hviskande med den ömmaste röst, sade han:
– Ah! jag visste väl att du skulle komma i qväll . . . det är så längese’n jag såg dig . . .
Hvad du är god, Anna . . .
Men så blek . . . – tillade han häpen och öppnade ögonen, hvilkas oroliga uttryck, – i det han betraktade den han trodde sig sitta bredvid – allt mer och mer förvirrades och slutligen antog samma vildhet och fasa, som jag förut sett deri.
– Du är blodig! . . . – utropade han plötsligt med samma hemska och ihåliga röst, som förut förskräckt mig, och sprang upp!
Ett ögonblick stod han upprätt, vacklande midt på golfvet, och alla musklerna i hans ansigte förvredos som under den rysligaste tortyr; slutligen utbrast han flämtande, med den yttersta ansträngning, i det han förde handen till den bleka pannan:
– Ah! nu mins jag . . . du är död, mördad . . .
Åh jag ser . . . jag ser . . . du vänder dina ögon emot mig . . . du faller . . .
Åh! . . . och med utspärrade ögon, med fradga på de blekblå läpparne och håret upprest, raglade han fram till byrån, fattade ljuset, stötte upp glasdörren och ilade, såsom jagad af furier, tillbaka samma väg som han kommit.
Förgäfves sökte jag upphinna honom, inom ett ögonblick hade han hunnit genom galleriet och gången, jag såg hans ljus skymta som en blixt, dörren slogs igen efter honom och jag stod åter i mörkret.
Upprörd och besynnerlig till mods stod jag ett ögonblick stilla och funderade öfver den scen, hvartill jag varit ett hemligt vittne.
Jag kunde icke längre sväfva i ovisshet deröfver, icke hysa det ringaste tvifvel, att det, i stället för en vålnad, var en vansinnig jag sett; och det djupa mörker, den tystnad som nu omgaf mig ökade det hemska intrycket af detta uppträde.
Famlande framför mig, följde jag galleriet och korridoren utåt, för att återkomma till mina rum, och kände mig innan kort hejdad af en vägg; jag förmodade mig nu vara vid den lilla lönndörren, som slutade gången och förde in till salen, – men – jag hade icke betänkt att denna dörr, som jag oaktadt all ansträngning icke kunnat upptäcka vid dager, nu i mörkret skulle bli temligen svår att finna.
Jag förmodade väl att det äfven på denna sidan fanns en liten knapp i väggen, som öppnade den, men – hur kunna söka rätt på denna knapp.
Fåfängt famlade jag på hela väggen, tryckte på hvarenda liten ojemnhet i tapeten, stötte och knuffade öfverallt i hopp att en lycklig händelse skulle låta mig påträffa denna mystiska dörr; men – antingen jag i mörkret gått vilse och trummade nu på en helt annan sida af väggen, eller var låset allt för konstigt gömdt, för att kunna på detta sätt upptäckas, – allt nog, mina bemödanden voro fåfänga.
Förargad och otålig att finna mig på detta sätt fångad som i en råttfälla, och villrådig hur jag skulle bära mig åt för att återkomma till mitt rum, beslöt jag, efter en slutlig afskedsknuff på den fördömda väggen, att vända om för att finna en utgång ifrån kabinettet som slutade galleriet; ehuru jag icke kunde påminna mig att hafva sett någon annan dörr än glasdörren, så ville jag ändå försöka.
Med händerna sträckta framför mig, började jag således mitt återtåg, men – ehuru jag gått väl dubbelt så långt som förut, träffade jag ändå icke dörren till galleriet, jag trodde mig vara rent af förtrollad, jag harmades och svor öfver detta mörker, som icke tillät mig fatta någon idé om hvar jag befann mig, och slutligen tyckte jag att golfvet sluttade allt mer och mer, som om jag gått utför en backe.
Det var intet tvifvel, jag hade gått vilse, och troligen vändt af i någon sidogång som jag icke märkt, då jag – med den vansinnige framför mig, med hela min uppmärksamhet fästad vid honom – första gången ilade genom den mörka korridorn.
Jag sträckte ut armarne och fann äfven, att afståndet emellan väggarne på ömse sidor här knappt utgjorde två alnar, att golfvet icke längre var belagdt med bräder, utan med tegel, och att dess sluttning tilltog allt mera.
Min inbillningskraft, som slumrat under ifvern att finna utgången, vaknade nu med full styrka, och alla Radcliffs gamla romaner med dess slott och ruiner fulla af allt möjligt sattyg, såsom likkistor, skeletter, skramlande kedjor, jemmerrop, falluckor och underjordiska fängelser, defilerade förbi mitt sinne i en lång, rysvärd rad.
Jag stannade, tvekande om jag skulle vända om eller gå vidare, och svor inom mig öfver alla gamla illmariga hus i allmänhet och detta i synnerhet, och öfver min egen fördömda nyfikenhet, som nu spelat mig ett sådant spratt, att jag kanske till slut skulle komma i någon källare, och först efter flera dagar, beskrattad och beklagad, frusen och utsvulten, komma till rätta igen.
Emellertid ingaf mig utan tvifvel hin onde sjelf den föresatsen, att gå fram ännu tjugu steg, och, om jag icke träffade någon dörr innan dess, vända om för att söka återfinna vägen till galleriet, hvarifrån jag nu säkerligen aflägsnade mig allt mer och mer; men – knappt hade jag gått fyra steg, innan jag snafvade på några ojemna stenar, stötte hufvudet emot en dörr, som i ögonblicket flög upp, och rakade utför en höjd af ungefär tre eller fyra alnar.
En lång stund låg jag alldeles bedöfvad, lika mycket af öfverraskning som af den stöt jag fått; den kalla nattvinden, som blåste omkring mig, återkallade mig likväl inom några minuter till mig sjelf.
Jag trefvade omkring mig och fick händerna fulla af jord och sand, och upptäckte nu – ty mörkret är i fria luften en Septembernatt sällan så djupt att man icke någorlunda kan urskilja föremålen, så mycket mer som jag nyss varit i den fullkomligaste natt – att jag låg på en grushög, och insåg att jag måtte fallit ut genom den dörr som vette åt den lilla bakgården, hvilken Lennartson och jag anmärkt.
En häftig smärta i mitt ena ben kom mig emellertid att frukta, det jag till straff för min nyfikenhet nu till på köpet brutit benet af mig, blef kanske halt för hela min tid, och skulle nu få ligga här utan hjelp, Gud vet hur länge, ty intet fönster och ingen dörr förde ifrån denna lilla instängda plats, – djup som en brunn, der jag såg himlen öfver mig blott som en blå fyrkantig lapp, mellan taken, och som på botten der jag låg var full af glasbitar, sopor, grus och halfmultnadt skräp af alla slag; endast den lilla luckan i muren, som vi upptäckt, tycktes fordom varit begagnad till utgång härifrån, men var nu igenspikad; den var emellertid den enda möjligheten att komma ut, och jag försökte stiga upp för att taga den bättre i ögonsigte, och om möjligt bryta upp den.
Till min stora glädje lyckades det mig med någon svårighet att resa mig, – benet, som ännu värkte förfärligt, var således åtminstone icke af – och jag begaf mig linkande de få stegen till den lilla dörren, hvilken jag midt för mig urskiljde i skymningen, men hvars grofva lås och stora rostiga gångjern tycktes lemna ganska ringa hopp att kunna besegras med blotta händerna, utan några verktyg.
Jag undersökte den noga, den var verkligen igenspikad på insidan, och detta gaf mig anledning förmoda att någon annan ingång fanns till huset, än den hvarigenom jag så huvudstupa kommit, ty hur skulle man annars kunnat stänga den innanför på detta sätt, då muren – som endast var tvenne alnar bred och blott lemnade rum för denna lilla dörr – räckte ända upp till taken af de båda stora hus den förenade, och således var oöfverstiglig.
Jag följde således väggen åt och granskade den så noga mörkret tillät, och på motsatta sidan, endast ett steg ifrån grushögen, fann jag verkligen en dörr, som tycktes föra till källaren, och var endast stängd genom det grus och skräp som samlat sig framför densamma.
Jag besinnade mig ett ögonblick om det väl skulle löna mödan att försöka öppna denna dörr, som syntes så litet inbjudande, men – hvad var att göra . . .