Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frölich, David; Då jag nu skall yttra mig i ani. af den nyss föredragna motionen, anhåller jag om Hr Gr. o. Landtrms och R. o. Ad:s benägna ursäkt, att jag dessförinnan vidrörer en på listan sednare stående motion, nemi.
Hr Brakels, ang:de Sveriges försvar mot dess östra granne.
Den rörer påtagligen samma ämne som den nu föredragna.
Och då denna discussion naturligtvis f. n. icke lär leda till annat resultat än remiss till StatsUtsk., så får jag anhålla att, sedan den är slutad, ånyo få ordet, för att äfven, rörande samma ämne, få afgifva en motion.
Som sagdt är, skulle jag haft lust att först säga några ord om Hr Brakels motion.
Den 26 November f. m. 347
Det är till en början en särdeles glädje för mig att finna, huru förändrade tiderna äro nu emot förr; ty hvar och en, som mins huruledes man blef bemött, då man för tjugo år sedan önskade på detta rum tala politik, erinrar sig huru vådligt det var, att då ens våga häntvda på sådana, jag menar politiska förhållanden.
Indragningsmakten, såsom ett band på pressen utom hus, och de stampande klackarne inom hus voro alltid genast till hands att tysta hvarje aldrig så litet frimodig yttring derom.
I synnerhet och aldra mest gälde detta sätt att qväsa representanten, om han vågade yttra sig om vår östra granne.
Nu deremot kan man tala derom med mycken gamman.
Dernäst kan jag icke undgå att förklara min stora tillfredsställelse öfver att hafva hört Hr Brakel öppet uttala en önskan, som säkerligen ganska många dela med honom och mig, att nemi. en solid och definitiv politisk förening slutligen måtte åstadkommas mellan de tre skandinaviska rikena.
Denna förespegling — jag kan icke f. n. benämna den annorlunda — är på sätt och vis dock glädjande, och den ligger närmare än kanske några tro, såsom den antagna eller förutsatta grund, hvarpå Sverige både för det närvarande och det kommande bör bygga planerna till sitt och de öfrige Skandinaviska brödernas försvar.
Hvad nu Hr Brakels motion angår, vill jag blott nämna, att ingenting skulle vara mera önskligt än att Rikets finanser tilläto att helt simpelt antaga hela förslaget.
Der ligga visserligen några små hinder i vägen, till följd af Grundlagen, att adoptera en plan, hvilken, såvida jag upfattade den riktigt, gick ut på något, som skulle vara färdigt först om 15 år, och vi skulle således bestämma nu på förhand hvad som till en del egentligen tillkomme blifvande Ständer.
Detta skulle likväl kunna rättas, och jag vill i alla fall förklara, att jag icke skulle vara emot om förslaget reducerades till byggande af ett eller annat ångfartyg, eller, med andra ord, receptet blef något afklipt.
Vill man åter att vi skola taga för afgjordt, att Danmark snart skall bli en integrerande del af den stora Nordvestra Monarkien, och att vi hafva 15 års tid på oss att ostördt få arbeta på en gemensam plan till försvar, som baseras till en del på upkomsten af denna stormakt, då, och ehuru jag icke betviflar, att Hr Brakel känner den gamla Svenska sägen, att bakom ett ord bör stå en man, och ehuru jag icke har något emot att han sjelf anser sig vara denna man, och att det äfven står en annan man bakom honom, så är detta likväl icke tillräcklig garanti för R.
St:r, när det är fråga om att adoptera en sådan vidtutseende plan.
Nu måste jag likväl lemna denna motion, för att vända mig till den ädle motionären, Frih.
Sprengtporten, som gjort ett förslag om anslag af 800,000 R:dr till ytterligare användande på Waxholms fästning och, om jag hörde rätt, äfven en större summa till fullbordande af Carlskronas vidare befästande.
Men jag bör måhända först apologisera för det att jag, hvilken, som bekant är, aldrig varit hvarken militär eller sjöman, vågar yttra mig i en sak sådan som denna.
Man kan med mycket skäl förundra sig deröfver, men förhållandet är, att jag under denna sommar vistats tvenne månader i östra skärgården, hvarest jag hade tillfälle att samtala alla 348 Den 26 November f. m. dagar med en man, som jag tror — och ingen lärer kunna jäfva det — bättre än någon känner icke allenast denna vår skärgård och alla dess attaquabla punkter eller de ställen hvarest vår östra granne, vid en möjligen tillämnad invasion, bäst skulle kunna anfalla oss.
Det är på denne mans yttrande, som jag hufvudsakligen bygger mitt anförande, och han har haft den godheten, att fournera mig icke allenast med en promemoria, hvarunder står hans väl kända namn, utan äfven med en liten lokalteckning eller karta, kopierad ur hans fullständiga samlingar, rörande allt som rörer försvaret af vår östra kust.
Resultatet deraf blir, att planen för fulländandet af Waxholms fästningsbyggnader, som, vare det i förbigående sagdt, upgjordes för flera år sedan, innan tanken på ångkraftens användande för att föra skärgårdsflottor öfver öppna hafvet från Finska viken till vår kust rimligen kunnat upstå.
Planen lärer bestått egentligen i upförandet af ett nytt, muradt verk på den s. k.
Rindön, öster om fästningen.
Denna plan är således för det första så beskaffad, att, ehuru den kunnat vara bra för en förfluten tid, vår östra granne nu, om han vill attaquera oss, icke rimligtvis någonsin försöker att gå denna vägen, ty inloppet är redan så försvåradt, notabene mot en invassionsflotta, bestående naturligtvis icke blott af några få örlogsfartyg, som ett och ett i sender måste passera den smala öpningen, utan äfven af en större mängd seglande, att man kan lätt hindra honom, utan att behöfva ytterligare nedlägga särdeles stora kapitaler på befästningen af sjelfva Waxholm; och för det andra är lokalen så beskaffad, att man verkligen kan, utan att hålla denna punkt egentligen befästad, d. v. s. om hela Waxholms fästning vore raserad, kan, säger jag, verkställa försvaret mycket lättare och med oändligt mindre kostnad, om man hade en tillräcklig och val organiserad skärgårdsflotta.
Detta är ett yttrande, om hvars sanning en hvar kan öfvertyga sig genom att se på den lilla kartan, jag håller i min hand, och de derpå af författaren antecknade förklaringar.
Men jag öfvergår nu till en annan, bedröflig betrakielse.
Så länge jag mins tillbaka, och efter hvad jag åhört på detta rum, har der stått en strid nästan på lif och död emellan stora och lilla flottan.
Fordom tänkte jag aldrig på att bedöma denna strid, ty jag förstod den icke, men nu har jag fått veta af hvilken vigt den varit och ännu är.
Ar 1828 föregingo der saker i StatsUtsk., som nu icke lämpligen till alla sina detaljer kunna vidröras, men som hade till tendens ingenting mindre, än att helt och hållet låta skärgårdsflottan förfalla och öfverlemna alla anslagen åt stora flottan i Carlskrona.
Hvad jag härom nyligen inhemtat, så väl af tryckta authentika upgiftersom af samme mans yttranden tyckes vara så rikhaltigt och fullständigt detaljeradt, och, om jag får åberopa mitt omdöme, så klart, att en hvar kan begripa, utan att vara hvarken militär eller strategist, både de vigtigare punkterna i afseende å Rikets försvar, hvarom man stridt, eller rättare ostensibelt hållit fram såsom egentliga föremål för striden, utan äfven de från helt andra bevekelsegrunder — på sätt och vis främmande för Rikets försvar — ja rent af personliga och dolda, sådane, som man i alla tider sett tränga sig fram, när en embetsmannacorps gjort sin egen Den 26 November f. m. 349 upkomst eller förhoppningar om glans och ära till mål på bekostnad af en mindre framstående, tarfligare, men i verkligheten mera ändamålsenlig gren af försvarsvapnets särskilda fack.
Jag måste derföre här träda fram och bära vittne helt och hållet opartiskt om hvad jag erfarit, såsom grundadt på enkla, naturliga, sunda conclusioner, dem jag anser Svenska folket i massa kunna förstå.
Som jag icke vill förlänga discussionen vidare, ämnar jag blott tillägga, att då det torde finnas personer på detta rum, som hysa skrupler huruvida det är lämpligt och fosterländskt att här till prot. framlägga i detalj, hvilka de svaga punkterna på vår kust äro, ehuru af dessa detaljer på det hela framlyser, att vårt kustförsvar är, jemförligtvis taladt, lätt och föga kostsamt, så vill jag icke begagna mig af den rätt jag annars anser mig ega, och här upläsa den nämnda promemorian, utan jag anhåller blott, att StatsUtsk. måtte få del af densamma eller, hvad som vore ännu bättre, att Utsk. ville tillkalla mannen, som satt sitt namn under promemorian, så att Utsk. måtte få del af de många värderika uplysningar han utom dessa är i tillfälle att gifva.
Jag kan icke förmoda, att StatsUtsk., efter denna min högtidliga upmaning derom, skall underlåta sådant, men om så skulle ske, så reklamerar jag dessa papper såsom min egendom för att offentliggöra desamma.
Sedan denna remiss-discussion blifvit slutad, anhåller jag, hos Hr.
Gr. o. Landtm., att få ordet, emedan jag har en kort motion i samma ämne, och sedan den blifvit upläst, anhåller jag, att den måtte remitteras till StatsUtsk.
Då jag går att med nå gra ord förorda framgång åt Frih.
Sprengtporten förslag i dess hufvudsakligaste delar, anser jag mig icke behöfva göra någon appell till Edra fosterländska sinnen.
Vi hafva alla samma lifliga intresse för Fäderneslandets väl.
Jag skulle endast önska, att jag kunde göra lika åskådligt för andra, som det förefaller mig sjelf klart, att man behöfver tillvägabringa åtgärder i den riktning, som motionen omfattar.
Svenska folket är allt för mycket genomträngt af kärlek till sin frihet och sjelfständighet, för att man någonsin behöfver befara att Sverige kan blifva ett eröfradt land.
Derför behöfva vi visst icke hysa någon fruktan.
Svenska folket har lyckligtvis allt för mycket animositet mot förtrycket, att icke med lif och blod försvara sig.
Men det ligger en stor skilnad mellan ett lyckligt ärofullt lif och en skamlig död.
Det är icke möjligt, att vi skulle kunna duka under i striden för vår sjelfständighet; men vi skulle, under loppet af flera år, kunna få lida af fiendtliga invasioner, se frukten af våra nedlagda arbeten för decennier tillintetgjord, se våra finanser förstörda och se vårt herrliga land sköfladt och utblottadt.
Det är detta, som kan inträffa och som kanske nu står oss närmare än någonsin tillförene, om vi ej i tid söka förekomma en sådan olycka.
Det är oss alla välbekant, Mine Hrr, att sedan Nov. sisth år har Sverige omfattat en ny politik, motsatt den vi hade tillförene, Förut, säger jag, byggde Sverige sitt hopp om fredens bibehållande, på sin undfallenhet för den östra 350 Den 26 November f. m. grannen.
Den tiden är nu lyckligtvis förbi, och jag är säker ora, att Svenska folket gläder sig öfver den vändning vår utrikes politik har tagit.
För att kunna följa denna politik, har man försigtigtvis slutit traktaten med vestmakterna, men tvifvelsutan kunna vi alla inse, att det vore oförsigtigt att sätta full tillit till det stöd, som deraf kan fås.
Utan att tala om möjligheten af att dessa kabinetter kunna blifva hindrade från att lemna det bistånd, de annars skulle lemnat, så kan det ju hända, att samma non-interventionspolitik, som gjorde sig gällande i Franska kabinettet under Ludvig Philips tid, blir framdeles åter rådande så väl i Paris som London.
Jag erinrar Eder, Mine Hrr, hurusom Turkiet var nära branten af sin undergång, hurusom Polen och Ungern förgäfves anropade hela menskligheten om hjelp, då non-interventionsprincipen hindrade allt understöd, äfven huru Krakau under fredens lugn blef eröfradt, tvärtemot traktaterna.
Derföre anser jag Sverige böra vidtaga alla de försigtighetsmått, som kunna åstadkommas, för att kunna bygga på egen kraft och egen förmåga att kunna försvara sig.
Det är ej nog att man är färdig offra lifvet för fosterlandet när det gäller, utan det fordras äfven att i tid förstärka sina krafter, och således begagna tillfällen till befästningar der sådana behöfvas.
Jag bekänner, att jag tillförene ansett omöjligt att kunna befästa Stockholm (jag håller mig till sednare delen af Frih. Sprengtportens motion), så väl till följd af stadens stora omfång, som i anseende till den långa tid och de stora kapitaler, som dertill skulle åtgå, samt i betraktande af den stora arbetsstyrka, som skulle fordras till ett sådant verks fullbordande, och af den massa med folk, som skulle behöfvas för att försvara en så vidsträckt fästning.
Men jag tillstår öppet, att de uplysande artiklar, jag sistlidne sommar läste i en stor tidning, för mig undanröjde dessa betänkligheter, i det de uplyste mig om, att denna befästning icke skulle utgöra en circumvallation, utan upföras på enstaka punkter utom Stockholms stad.
Då jag vidare erfor, hvilket jag äfven sedan funnit bekräftadt, att det icke är meningen att befästa annat än åtskilliga svaga punkter utanför det i strategiskt hänseende föröfrigt välbelägna Stockholm, och att det icke skulle behöfvas större summor för arbetets verkställande, än Sverige mycket väl kan åstadkomma, ej heller för de befästade punkternas försvar större garnison, än Stockholm med sin närmaste omgifning har att tillgå, så har tanken hos mig icke allenast blifvit väckt på, utan allvarligt stämd för — att man företrädesvis borde anslå medel för en sak, som är af så stor vigt för Sveriges försvar.
Förlidet år gjorde jag en resa från Carlshamn till Carlskrona, och inlopp således söder ifrån; jag frågade då efter Kungsholms fästning, som låg ganska aflägset från detta inlopp.
Man underrättade mig, att denna fästning visserligen kunde försvara ett annat inlopp för stora, 24 fot gående fartyg, men att intet hinder mötte att gå in till Carlskrona, den vägen jag kom, med 16 fots djupa fartyg.
Staden ligger alldeles öppen och kan, utan minsta motstånd, genast af en öfverlägsen fiende intagas.
Jag fann detta allt för äfventyrligt under det Den 26 November f. m. 351 tillstånd, som förra året herrskade i Europa, och under en tid, då vi icke visste, om vi sjelfva skulle kunna komma att deltaga i kriget.
Hvad åter angår behofvet att fullborda befästningen af Waxholmen, så tillåter jag mig visserligen icke något omdöme, på hvilket jag vågar begära, att StatsUtsk. skall bygga, men jag får nämna, att jag hört sakkunnige män upgifva, att Waxholms befästande icke f. n. är till den grad vigtigt, som befästandet af Carlskrona och Stockholm.
Vid Waxholm lär man nemi. f. n. kunna hjelpa sig med upförandet af blockhus på Bindön och andra öar, derikring belägna, utan att det brådskar med de stora arbeten, som Erih.
Sprengtporten motion förutsätter.
Dermed vill jag ingalunda bestrida, att det ju icke vore nyttigt och väl om begge delarne kunde ske.
Men om man kommer i tvekan om penningar böra beviljas företrädesvis till det ena eller andra, och icke kan åstadkomma båda delarne, så skulle jag föreställa mig, att, i st. f. fortsättande af befästningarne vid Waxholm, det vore mycket vigtigare att bekosta befästningar utanför Stockholm och Carlskrona.
Om 3 å 4 milhr
E:dr r:mt skulle erfordras till upförande af befästade punkter utanför Stockholm, så anser jag denna summa vara ganska ringa mot det vigtiga ändamålet, särdeles med afseende på, att man skulle kunna försvara sig mot öfverrumpling med mycket mindre truppstyrka, än som skulle erfordras, om säkerheten skulle vinnas' endast genom mängden af manskap.
Jag har visserligen hört den tanke framställas, att genom lättade kommunikationer
Sverige alltid blir i tillfälle att kalla trupper till sitt försvar, och att Eegeringen genom sin diplomati tidigt bör veta när sådant anfall kan inträffa, för att i behörig tid kunna få trupperna sammandragna; men jag erinrar Eder, Mine Hrr, hurusom många krig hafva utbrutit så hastigt, att det varit omöjligt för oss att kunna i det vidsträckta Sverige, äfven om vi få jernvägar, hvilka i alla fall ej blifva så snart färdiga, sammandraga trupperna, då vi taga i betraktande, att hela vår armée ligger förlagd på rotar, de flesta af dem många mil från sina samlingsställen.
Jag vill icke nu fortsätta detta anförande; ämnet lemnar rum till oändligt många betraktelser, hvilka åter skulle kunna ge anledn. till en mängd anmärkmr.
Jag har hört åtskilliga talare begära ordet, och föreställer mig, att sådana anmärkmr skola komma, och jag kan då få tillfälle att åter yttra mig i ämnet.
Jag slutar med det amendement till Erih. Sprengtporten motion, att StatsUtsk. måtte bevilja åtminstone ett belopp af 3 milhr, att utgå till nästa Eiksdag, för ifrågav:de befästningar vid Stockholm och Carlskrona.
Då jag begärde ordet, var det egent ligen till följd af Gr.
Erölichs hemställan, att han måtte få yttra sig öfver Hr Brakels motion på samma gång som öfver min.
Jag öfverlemnar visserligen till Hr Gr. o.
Landtm, att låta discussionen öfver det af mig framställda förslag utveckla sig på sätt Hr Gr. o. Landtm, linner lämpligast, men jag vill dock erinra, att Hr Brakels och mitt förslag äro öfverensstämmande endast i en enda 352 Den 26 November f. m. punkt; enär vi yrka båda Stockholms befästande.
Emellertid har Gr.
Frölich äfven yttrat några ord i saken, till hvilkas besvarande jag för det närvide inskränker mig, att Gr.
Frölich anser att fortsättningen af befästningarne vid Waxholm är ändamålslös, på grund deraf, att fästningen, i Hr Grins tanka, har ett sådant läge, att den icke fullkomligt beherrskar inloppet till Stockholm.
Detta är en omständighet, som jag icke tillåter mig att afgöra, och har ingenting emot, att StatsUtsk. begagnar de uplysningar, som Gr.
Frölich här lemnat, men jag tillåter mig anmärka, att Grins inkast icke innefattar någon vederläggning mot min motion, utan att den är riktad mot K. M:s Nåd.
Propos., i hvilken väl icke tillstyrkes Waxholms befästande så skyndsamt som jag önskar att det måtte ske, men som likväl afser fullbordandet af befästningen efter samma plan, som jag förordat, och af enahanda åsigt synas föregide Ständer hafva varit.
Orsaken hvarföre jag särskildt har fästat mig vid Waxholms befästande, hvilket jag betraktat såsom utgörande en del af Stockholms, är, att detta är den enda delen af frågan, som i detta ögonblick har en så bestämd form, att kostnaden kunnat upgifvas, emedan den grundar sig på Chefens för IngenieurCorpsen förslag.
Hvad åter angår Stockholms och Carlskronas befästande, är det i min motion hegardt, att StatsUtsk. ville sjelft utreda frågan i de delar, som bero på uplysningar, hvilka äro för Utsk., men icke för mig, tillgängliga.
Om, emot förmodan, Waxholms fästning icke skulle motsvara sin bestämmelse, att försvara inloppet till Stockholm, skulle häruti igenfinnas ett ytterligare stöd för hvad som utgjort hufvudmomentet i min motion, nemi. sjelfva Stockholms befästande.
Då för öfrigt inga andra anmärkmr nu äro att besvara, och då jag har hört åtskilliga talare anmäla sig, har jag för det närvide intet vidare att tillägga.
Frölich i Jag får betyga Frih.
Sprengtporten min tacksamhet derför, att han fattat mitt yttrande så, att jag icke ämnade allt för mycket utbreda mig eller anställa forskning efter motiverna till motionen om utgifvande af en så stor summa till befästningar.
Orsaken hvarför jag i detta fall också endast tillät mig att antyda hvad jag trodde vara en af de konstitutionella principerna, var den, att jag ända tills nu sväfvat i okunnighet om huruvida K. M. i Sin Propos. yttrat någonting om den länge i våra tidningar framhafda frågan om Stockholms befästning.
Jag hade erhållit ett löfte att få denna Propos. i mina händer i dag, men då det skulle upfyllas, hade den ännu icke ankommit.
Tacksam emellertid för uplysningen, ger den mig anledin att på ett annat sätt vända mig mot den stora frågan om fosterlandets försvar mot vår östra granne.
Jag har nu tillika fått höra att ett af motiverna för Frihin att intressera sig för Waxholms fästnings fullbordande var det, att ett förslag dertill fanns redan färdigt.
Detta visste äfven jag, men trodde icke att FortifikationsCorpsens derpå nedlagde möda, skulle väga så mycket i vågskålen.
Den 26 November f. m. 353 Detta argument, mine Hrr, föranleder mig till att ännu mera frimodigt yttra mig om saken, då den vittnar om sättet huru det går till med behandlingen på högre ort af de förslager, som för lagstiftningen framläggas, vare sig direkte af K. M., eller, såsom nu, indirekte af enskilda utmärkte representanter.
Och jag hoppas, att Ni, mine Hrr, skola tillåta det, ehuru jag erinrar mig ordspråket: att ingenting kan vara en större styggelse för en kavallerist, än en sjöman till häst; och jag fruktar i ännu högre grad för militärer i allmänhet att se en gammal skrifvare upträda i frågor, som röra Rikets försvar.
Hvad nu angår de förslag, som hittills hafva tillverkats på mycket scientifikt sätt — jag betviflar det ingalunda — och upgjorda för att komplettera ett gammalt system, att genom befästning åstadkomma försvaret af vår östra kust, så har en omständighet inträffat, som gör att dessa förslag troligen numera måste anses odugliga och att det skulle vara högst oklokt att fortsätta med byggandet af fästningar, när det numera är en känd sak, att vår östra granne, som bygger en mängd kanonjollar och skärgårdsfartyg, är i tillfälle, att på några timmar segla hit med densamma och intränga genom andra än befästade passager i vår skärgård och på vår kust, som kunna lättare tillstoppas.
Detta är en sak, på hvilken icke kan läggas nog vigt, och det är derföre jag skulle ha understått mig att göra specifika objektioner mot ett befästningsförslag, äfven om jag vetat att det skulle bli eller vara af Styrelsen framlagdt.
När det är fråga om att utbetala stora summor, anser jag mig, som representant, skyldig att fästa upmärksamhet på hvilkendera methoden, att efter nu förändrade förhållanden försvara Riket, antingen genom ett väl ordnadt, föga kostsamt och effektift kustförsvar långs hela linien, eller genom fästningsbyggnader här och der, kan anses för det rätta.
Hr Frilen har uttalat sig för Waxholms befästande, med tillkännagifvande att detta utgjorde en del af Stockholms befästande.
Nå väl, då undrar jag om Frilen har varit betänkt på, att man skulle kunna göra en ganska formel anmärknrg mot hans förslag, så till vida, att frågan om Stockholms befästande, hvarom vi läst mycket i tidningarne och hört åtskilligt talas, men som vi icke fått direkt från K. M., framkommer nu, så här delvis.
Märken noga, mine Hrr, detta förslag göres af en hög militär, som svårligen’ kan undgå att känna till både det ena och det andra.
Kan man icke verkligen med skäl undra, hvarföre icke denna fråga framkommer på en gång?
Det kan finnas politiska skäl dertill, jag medgifver det, men, mine Hrr, med den frihet att yttra sig i politiska förhållanden, som nu, efter hvad jag tror, har inträdt, måste en sådan förbehållsamhet förekomma något besynnerlig.
Jag ser inga skäl hvarföre den vidare behöfver ega rum.
Om Regeringen har för afsigt att sjelf komma fram med förslag derom, så frågar jag:
Hvarföre är det icke färdigt och hvarföre skola enskilde representanter på förhand yrka de ofantliga anslagens beviljande?
Nu har jag ingenting vidare att tillägga, än att jag funnit, att jag kanske gått alldeles för grannlaga tillväga, då jag, förra gången jag hade ordet, icke I H. 23 354 Den 26 November f. m. upläste denna promemoria jemte åtföljande karta, som blifvit mig lemnade af en man, som säkert står för sina ord, då han har satt sitt namn skriftligen derunder, och får jag derföre bedja att den upläses, innan man öfverlemnar den till StatsUtsk.
Jag anhåller, att någon af Hrr Kanslister hade godheten upläsa densamma.
I ani. häraf uplästes följande ProMemoria:
Det är en allmänt känd sak, att Stockholms och öregrunds skärgårdar äro för Sverige de farligaste anfallstrakter öster ifrån, i anseende till dessa trakters nära och skärbundna grannskap med Aland, samt närheten till hufvudstaden och lrjertat af hela Riket.
Betraktar man upmärksamt sjökortet och specialkartorne Öfver ifrågav:de trakter, så finner man, att samma Öregrunds och Stockholms skärgårdar afl naturen äro skilde från hvarandra medelst 5 mil öppen hafssjö utanför Grisslehamn och Wäddölandet, hvaröfver skärgårdsfartyg under krig icke kan ega säker och jemn passage, dels för fiendens kryssare på Alands haf och dels för hård motvind och svår sjögång.