Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ändå! j löjtnanter, sekreterare och junkrar! huru många bland eder dansade väl någonsin så gerna och med så frisk ungdomslust med någon af våra sippa, sirliga, förbildade och försnörade fröknar och mamseller, som Gunnar gjorde det, med sin unga svägerska Elin!
En stund efter denna dans, och sedan öl och punsch friskt gått omkring, och Gunnar var upprymd och uppspelad så, som han aldrig varit det förr, dock utan att vara det ringaste hvad man kallar drucken, hände det sig att han, Elin och några andra af de yngsta bröllopsgästerne befunno sig i en af de stora djupa fönstersmygarne i den stora salen.
Elin och de unga «töserna» sutto, och framför dem stodo Bengt m. fl. unga drängar, men Gunnar, högre än alla de andra, stod lutad öfver Bengts axel och pratade med flickorna.
– Ack hvad det här ser roligt ut! – sade den unga främmande flickan.
– Vi sitta alldeles som i en liten kammare för oss.
Aldrig såg jag så besynnerligt hus som detta!
Jag blir både hemsk och glad när jag kommer in i det.
– Ja – svarade Gunnar – maken kan väl aldrig finnas, och jag säger alldeles som du, Elin lilla, att det är någon ting, som gör en både godt och ondt, när en går i alla dessa höga rum och trappor och gångar och smygar.
Jag känner mig så underlig till mods ibland, det går sådana ilningar öfver ryggen, men till och med dessa smaka bra.
– Åh! de’ va’ lögn! – sade bränn-Olle, som just nu tillkommit, och som i rent, godt bränvin dränkt allt sitt lilla förstånd, och nu bara gick omkring för att söka gräl, vore det än med sjelfvaste brudgummen, till hvilken vi veta att han dessutom aldrig hade rätt godt öga.
– Det var kontanta lögnen att det smakar dig bra – fortfor han, vänd till Gunnar – utan du ä’ en satans kujon och backhare, och derför ä’ du rädder för båd’ spöken och gastar och tocket otyg, men se jag! jag deremot!
– Ja, det passar dig visst att säga! – svarade
Bengt skrattande.
– Det är väl ingen af oss, herregålsfolk, som intet minns, när vi skulle gå opp då om qvällen på väpnareloftet och grefvekammaren, der borta i sö’rtornet.
– Ack! hur var det! – sade Elin, hvars nyfikenhet blef uppstämd på det högsta af detta tal.
– Åh jo, det ska’ jag tala om – hviskade henne Gunnar i örat – baraste
Olle går sin väg, men det är ej värdt att rifva i ’et, så länge han står der, för han ä’ så smorder, att nu vet han ej stort hvad han säger.
Gunnar svarade heller icke Olle, utan frågade Elin om hon varit öfver allt i detta gamla «trollnäste».
– Nej bevars, visst intet – svarade Elin.
– Jag har aldrig varit här mer än en gång förut, och då var jag bara der nere i pigstugan och köket.
– Ack så roligt! – utropade Gunnar.
– Då ska’ jag en dag följa med dig öfver allt, för ingen känner bättre än jag hvar smyg, hvar vinkel och vrå, för se! jag har så ofta fått gå öfver allt med mamsell Sara, då hon skulle haft något uträttadt, snickradt eller så.
– Ja, gunnås – svarade Elin litet sorgligt – jag har minsann ej många da’r att huska med, för jag får väl lof att bege mig mina färde allrasist i öfvermorgon.
– Ack! så ledsamt! – utropade ånyo Gunnar, och de unga vackra, nyss så glada och lifliga dragen i hans anlete sågo nu ut som en hel tragedi.
– Men, man kan ju gå i morgon – anmärkte Bengt.
– Åh ja, det kan man väl göra, och det ska’ vi väl göra med; eller hur du, Elin lilla? – frågade Gunnar vänligt, men icke gladt.
– Nä, nä – se de’ va’ intet spaseregången, som intet skulle bli’ af, som han så bedröfva’ sig öfver, utan de’ va’ för att svägerska hans skulle resa! ha! ha! ha! – skrek och skrattade Olle.
– Nä, nä, Gunnar ville fälle behålla henne för hela si’ tid – fortfor han dumdristigt, och med en på en gång skrålande och kitslig ton.
– Kanske han ville byta! ha! ha! ha!
Byta ut gamla svarta
Lena mot den dera fagre snuten, som sitter der i vrå’a, ha! ha! ha!
Kom hit med dig, tös lilla, så jag får se på dig rätt och kössa dig!
– Och härmed vräkte han sig imellan de andra, som försökte att hålla honom undan, och lyckades att rycka Elin i armen.
– Drag åt h ......! – sade Gunnar helt sakta i Olles öra, men med en kraft ändå, så att han lommade utaf och gick sin väg.
– Usch! det var en otäcking! – sade Elin, och städade i ordning sin fina shawlett, som Olles krabbtag dragit på sned.
– Ah! de’ ä’ en så ’en skråe! – sade en annan ung piga.
– Ja, en riktig uschling! – tillade den tredje.
Gunnar bara såg efter
Olle och vexlade en blick med Bengt, samt ett par tysta ord, hvaraf blott hördes: «Ah, jag tycker du ska’ intet bry dig om ’en» – och detta var sagdt af Bengt till Gunnar.
– Nå – sade Elin, som med vanlig qvinnofintlighet märkte att man borde söka afleda åskan i männernes sinne.
– Nå, nu kan jag ju få veta den dera historien om grefvekammaren i sö’rtornet, och hvarför det skall heta så.
Jag vet intet hvarför, men bara namnet: «grefvekammarn i sö’rtornet» låter ända som något spökaktigt, så jag tror aldrig jag ville ens säga’t, om jag vore ensam i mörkret, helst här på detta Grantorp.
De andra skrattade.
– Ja, du måst’ tro att det ä’ heller intet att leka med, – sade Bengt – men nu ska’ vi be’a Gunnar, som bäst vet till ’et, först tala om sagan om «grefvekammaren» och «väpnareloftet», och så den dera paschasan, den deringe qvällen, då Olle var en sådan satans mes.
– Ack ja, kära Gunnar, tala om det – bad Elin och de andra flickorne äfven.
– Jo – sade Gunnar och drog till sig en stol, på hvilken han satte sig, midt emot Elin – jo, med grefvekammaren i sö’rtornet förhåller det sig på det sättet, att fordomsdags, för många herrans år tillbaka, så va’ här en grefve, som rådde om hela herregåln (det ä’ väl derför kanske den än kallas «grefvegålen» af många gamla), och den grefven skulle var’t fasligt elaker mot båd’ folk och gemål.
Han bara for och fälades och regerade ända som en turk, men grefvinnan hon lä’r var’t en riktig englabild, så god och nedlåtande, och fasa skön dessutom, så grefven va’ svartsjuk på allt manfolk, till och med på sin egen väpnare; och nu begaf det sig att grefven en dag skulle rida bort, för att vara borta flera dagar, men just som han skulle rida af borggården och hans väpnare med, så gjorde dennes kamp en så’n satans sats, att väpnaren låg i backen och bröt armen af sig, och i morgon ska’ jag visa dig, Elin lilla, hvar det var, ty den stenen står än qvar, som han bröt armen mot, och kallas än i denna dag för «väpnarestenen», och får aldrig ta’s bort, och kan intet heller ta’s bort, för de säga att han når tvärs igenom hela jola, alldeles som ett godt eller ett ondt samvete igenom ena menniska.
Men se nu trodde icke den elake grefven på, att väpnaren hade brutit sig, för se! det syntes slätt ingenting på armen.
Men grefven låtsade ändå som han trodde’t, och tog en annan väpnare och begaf sig i väg, och kysste si’ unga gemål när han reste, och det ska’ jag med visa dig i morgon, Elin lilla, hvar hon stod då, för det va’ på en an’ sten, som än i denna dag kallas «grefvinne-stenen», och den brukade alla fröknar och förnäma qvinnfolk den tiden stiga opp på, när de skulle ut och rida och kampera.
Men nu begaf det sig, att väpnaren hade verkligen brutit sig, och brutit sig mycket illa, och ingen doktare lär funnits tillstäds, utan i qvällningen, när väpnarens plågor blefvo alltför stora, då gick grefvinna’, som va’ go’ mot hela verl’a, upp till ’en på sitt loft, och det ska’ du kanske få se i morgon, Elin lilla, hvar han bodde högt uppe under takresninga’.
Och när grefvinnan kom upp låg junkern på sin bädd, och hon lade sig på knä framför, för att binda om armen med kryddor och andra läkemedel.
Men just som hon så låg, så – – – men detta blir en ryslig historia, vet j – så hör hon tunga steg komma opp för trappera, men som hon intet ondt vet med sig, ligger hon stilla på sina knän när – – – grefven träder in genom dörren!
Och då, mina vänner! då gaf han sig ingen ro att höra efter hur det var, utan piff! paff! skjuter han sin maka med den ena pistolen och väpnaren med den andra, och så ligga de båda och simma i sitt blod, med hufvu’na ihopa, ända som hade de kysst hvarandra.
Och der på loftet ses än märken efter skotten och bloden, som stänkte på väggen, och den fläcken kalla de «dödkyssen».
Men se nu kommer det märkvärdigaste: just i detsamma ögonblick som grefven skjutit sin gemål och sin unga väpnare, så kom ångern öfver ’en, och när han se’n fick veta af allt husfolket hur oskyldiga de unga dödsoffren varit, så – – växte ångern med hvar dag, och han hade ingen ro, utan han vandrade först långt bort till Jerusalem till frälsarns graf och afbad sig der sin synd, och så kom han tillbaka, men aldrig mer var han ond eller elak eller arger, utan from som ett lam, och tog sig ingenting utaf, utan stängde alla desse granne rummen, och bodde sjelf natt och dag uppe på grefvekammar’n i sö’rtornet, och derför kallas den kammaren så, och en kan mycket väl se i golfvet, hurhvulet han har gått och vandrat åter och fram, frå’ ett hörn till ett annat, i sin stora gräseliga ånger.
När Gunnar slutat, tego alla isade af fasa.
– Hu! det va’ en ryslig historia – sade ändteligen Elin – och det var en fasligt elak herre, som kunde så förfara med en dygdig maka.
– Ja – sade Gunnar efter en liten tystnad – vest du Elin lilla, jag har mycket och noga tänkt på den der saken och försökt att sätta mig i den der grefvens ställe, och vet j hvad, mina vänner! men jag för min del vill intet så alldeles stena’n, för – – vet j hvad, att när ’en älskar sin maka, så som han lä’r ha’ gjort (härvid drog Gunnar en djup, oförställd suck), och när han då förut misstrodde ’na, och så finner henne vid väpnarens säng!
Ja, Gud vet hvad en stackare hade gjort!
Och Gud vare tackad för hvar den dag man intet så der blir frestad af satan.
– Ja, så men! – suckade Elin.
– Men – tillade hon efter en kort tystnad – se’n vi nu tackat Gunnar för den roliga historien, så be vi att få veta hur det var fatt den der qvällen.
– Ja, de’ va’ mästerligt – sade Bengt – skrattande.
– Berätta’t du Gunnar.
– Jo – började Gunnar – nu ä’ de’ på det viset, att många tror att båd’ grefven och grefvinnan och väpnar’n, och kanske fler till, spökar här i detta gamla ugglenäste, och – – Gud vet bäst hvad ’en ska’ tro derom!
Intet just har jag sett några, men intet vill jag svärja på att det intet kan finnas.
Men dermed må nu vara hur det vill, imellertid ä’ alla, båd’ sämre och bättre, intet just så måna om att gå upp, hvarken på loftet eller på grefvekammarn i sö’rtornet, och mången har varit här på herregåln i många herrans år, utan att nåntina19 stuckit näsan dit, ty de äro väl lästa och tillbommade, och mamsell Sara har nöckla’ om händer sjelf.
Så var det åtminstone med mig, för jag hade varit här i fem hela år utan att nånsin gjort mer än tittat genom nyckelhålet, en söndag som herrskapet va’ borta.
Men så för tu år se’n, när det blef så obäkeligt mycket med frukt på alla träd, då skulle jag en lördags eftermiddag hjelpa mästaren att bära upp äpplen.
Sara och tösera de spredo ut och vi bara buro.
Men så, när de lagt hela «gästestufva» (der vi åte i middags) alldeles kontant smäckfull, då va’ mamsell Sara ända som ledsen, och visste intet hvar hon ville göra af resten.
Men må tro! då va’ jag fermer lell, te’ att svara att man kunde fälle lägga den öfriga frukten der oppe på väpnareloftet eller på grefvekammar’n, för se dit ville jag en gång och det med all gevalt.
Men då skulle j sett så’na öga jag fick på mig!
Töser’a sågo ut som de varit vettskrämda, och mamsell Sara bligade så stort på mig, som skulle hon säga:
«Och det skulle du töras så här på qvällen!»
Men se jag tordes, jag!
Men se mästar’n, han ä’ gammal, och en gammal kruka dessutom (tillade Gunnar med lägre röst, emedan trädgårdsmästaren med hela sin familj hörde till bröllopsgästerne), han ville slätt intet gå med, och ingen af tösera, utan då skulle jag springa ned i drängstufva för att få någon hjelp, men der fanns ingen mer än Olle; men se! när han fick veta hva’ saken angick, och hvart han skulle stad, så sa’ han (kantänka!) att han hade en så förfaslig hufvevärk, att han intet kunde röra sig ur fläcken.
Jag grina’n midt i ansigtet, men han blef dervid, och med de besked’en fick jag gå tillbaka, och fick bära all frukten allena, för ingen mer än mamsell Sara och jag begaf oss åstad, och det må Gud veta att intet gjorde jag mig brådtom der oppe, för jag ville noga se mig om öfverallt, när jag en gång var kommen dit.
Slutligen skrattade mamsell Sara, och sa’ att jag skulle sno20 mig, för hon frös.
Men jag tror – tillade han helt sakta – att vår go’a mamsell va’ litet rädder med, för det va’ nästan kolmörkt när vi kommo derifrån.
Sedan när jag kom ned i drängstuga om qvällen, talte vi dränga om ’et, och Bengt va’ helt rasande öfver att ej fått varit med, men se Olle, som alltid ska’ vara ute på ondt, han började att förarga mig, och sade att jag nu talade så stormodigt och käckt, men att han visste precis att jag varit som en backhare deruppe, och skälft i hvareveliga led, och att jag hade hållt mamsell Sara i kjorteln, och Gud vet hvad det intet var för dumheter han vräkte ur sig.
Och slutligen när jag blef arg och hota’n med stryk, då teg han väl en stund, men när han såg att jag va’ blefven go’ igen, då började han åter, och slutligen trotsade han mig att för ett helt ankare bränvin, nu, så sent och mörkt och kuseligt, som det nu var, gå opp ensam på «loftet» eller «grefvekammar’n», och tänk! att båd’ Lars och rättar-Anders höll med ’en!
Men nu blef jag intet onder, utan bara förargad, för jag blir aldrig ond på Anders, för de ä’ en satans bra och dugtig karl, och intet på Lars heller, för han ä’ så dummer som e’ sö, men jag blef förargad på dem, och ville visa dem med ens, hvad jag tordes och intet tordes, och det utan en droppa, se’n då ett ankare bränvin, och derför tog jag båd’ Anders och Lars och Olle med mig, och Bengt följde också med för sällskaps skull, och så gick vi upp och bad att få tala med mamsell Sara, och så bad jag henne så vackert om nöckla’, och att jag skulle få vara deruppe hela natta’, och försäkrade henne på samvete, att jag skulle aldrig äta ett enda päron eller äpple, eller röra något annat.
Men Bengt minns hvad hon svarade: «Nej» – sa’ hon – «det kan Gunnar intet få.
Att Gunnar har mod och håg att gå dit och stanna der, det syns nog när han så enträget ber mig derom, men jag har, af mina orsaker, föresatt mig att aldrig, till eho det måtte vara, lemna ut dessa nycklar, och vill alls intet gå ifrån min föresats.»
Jag kan intet neka till att det klack uti mig, när hon så talade, för nog har hon sina fullvigtiga skäl, fast de ä’ fördolda, en så klok och galant menniska som hon är.
– Se’n sa’ dränga aldrig ord, utom Olle, som sa’ att jag va’ glad för jag slapp!
Har ’en hört på så’nt! – fortfor Gunnar efter en liten tystnad.
De andra tego hemska och funderande.
Men nu kom Olle tillbakaragglandes och skrek redan på långt håll:
– Hvad i alla verldar!
Sitter du än, du Gunnar, och smeker med di’ svägerska!
Det ska’ jag gå och berätta för di’ gamla Lena, ha! ha! ha!
Ja, det ska’ jag ända på fläck! ha! ha! ha!
– Åh, du ä’ en satans lymmel, som ska’ hålla truten på dig – sade Gunnar halfhögt och bet ihop tänderna, men steg upp af stolen och gick fram åt golfvet, gick till och med fram till Lena och talade några vänliga ord till henne, jagad af – Gud vet bäst – hvad för en ny känsla.
När han gick från Lena, drog modern honom i rocken, och sade, vänligt nickande åt honom:
– De’ va’ snällt, käre gosse!
Du ska’ älska och ära di’ qvinna, för då går det dig väl i alla tider.
Gunnar, glad åt moderns bifall, nickade tillbaka till henne, och alla larer och penater logo åt de äkta kärleksfulla i dessa hastigt vexlade blickar.
De logo af glädje – säga vi – ty de äro säkert alla goda och glädja sig åt godheten hos de goda.
Men nu var den tiden inne då man skulle dansa med bruden, emedan alla de, som tagit sig en liten tupplur, nu åter voro komna till rätta.
Denna dans tillgår på det sätt, att hvar och en af hela bröllopslaget dansar om ett par hvarf med bruden, kramar henne menande i hand och bifogar denna kramning de så kallade «dansepengarne», mer eller mindre, allt efter hvars och ens olika råd och lägenhet.
Bruden gör en kort tacksamhetsbock eller nick och lemnar sin fångst till någon annan, som merändels tar emot och förvarar den på en dertill för handen varande bricka eller tallrick.
Patronen började dansen.
Den var trög och besynnerlig.
Det ville intet rätt gå rundt omkring, men sedeln, som han stack i Lenas hand, och som «lilla Elin» sedan mottog på silfverbrickan, den var gul och grann.
Mamsell Sara gaf icke särdeles mycket.
Hon tänkte som så:
«Behöfva de något framdeles, så ger jag det hellre till Gunnar.»
Småherrarne hade fått hvar sin grön tia af pappa, men lilla Janne hade redan tappat sin och gråtit fasligt, och fått rätt på den, och berättade allt detta för Lena under dansen, ty Lena hade passat upp magistern och gossarne, och var temligen afhållen af de sednare.
Mor Ingrid gaf en silfver «tredaler», som hon haft allt sedan hon var ung.
Magistern spottade och gick sin väg, för att slippa dansa med Lena, men lade sin skärf direkte på brickan, som Elin gick med.
Olle hade så när dragit omkull bruden, för att gifva henne en smutsig, trasig tolfskilling, så full och osäker var han på benen.
Men se när Bengt kom med sin nya tjugufyraskilling, då blef det en dans!
Han svängde Lena så att hon var stundtals hela tre qvarteren öfver golfvet.
En gång när de svängde förbi Olle, som stod lutad mot en vägg, helt nära Gunnar, skrek den förre:
– Nå, nå, du Bengt!
Nå, nå, gå på lagom!
Far varliga med bruda, annars kan icke här bli barsöl midt opputi bröllopsståten! ha! ha! ha!
Se gamla Lena med stora magen, hur ho’ skumpar och går på! ha! ha! ha!
– Om du intet tiger, din fähund, och håller käften på dig, så kan här bli graföl med, det lofvar jag! – hviskade Gunnar och ljungade en blick på Olle, så att denne dröp utaf och ragglade bort till ett annat hörn af rummet, der en ölstånka också var belägen.
Just nu kom Elin med sin bricka, och som Lena dansade som bäst stannade hon bredvid Gunnar.
– Du har så mycket besvär för vår skull, Elin lilla – sade denne med en viss bondaktig artighet.
– Åh lappri! – svarade Elin.
– Det är ett kärt besvär, jag freds brickan blef aldrig så tung.
Men jag, stackare! – tillade hon saktare och slog ned ögonen så vackert.
– Jag har ingenting att lägga på den för egen del.
Intet har jag så många pengar, som jag gerna ville gifva eder, och intet kan jag med att gå och dansa med Lena, utan jag får framdeles göra något åt eder, som j tycka om.
– Åh minsann! – svarade Gunnar, allt med denna artighet, som hos naturbarnet kommer rakt ur hjertat.
– Jag tycker du gjort nog, Elin lilla, när du sytt den granne brudnäsduken åt Lena och en så fin nattkappa åt mig.
Den ska’ jag gömma i all min tid, så de kunna svepa mig med ’na en gång.
– Usch! så du talar! – sade Elin och såg upp i den nya broderns mörkblå ögon.
Men nu var den der ohyggliga offerdansen ändteligen slut, och bud kom att aftonmåltiden var färdig för hela bröllopslaget, och nu må ingen likväl föreställa sig att det var en societé comme il faut, som sedigt och parvis begåfvo sig ned för trapporne till matsalen.
Nej bevars!
Här rusade hvar och en för sig, skrikande, trängande, skuffande, knuffande ned för stentrapporne, och man hörde oupphörligt
Olles röst, som skrålade den ena visstumpen efter den andra, och när han i trappan fick se att Elin gick bredvid Gunnar, skrek han med full hals:
– Ja så, du Gunnar!
Ja nu kan du sjonga din käraste visa:
Eli’ ä’ mi’ söckerdöcka!
Lena ä’ mi’ svarta so!
Eli’ ä’ mi’ lilla klöcka!
Lena ä’ mi’ mjölkeko!
– Ha! ha! ha! va’ ke ho’ så, di’ visa?
Jag tycker jag vill minnas något så’nt der bortåt, ha! ha! ha!
– Hvad jag gerna skulle hugga’n på truten, om jag bara vore’n så nära – sade Gunnar inom tänderne; men Elin som hörde det, svarade sakta:
– Åh Gunnar! J ska’ intet bry er om honom, han ä’ ju alldeles plakater.
När hela det upprymda bröllopslaget hunnit in i den såkallade «gästestugan», som äfven nu utgjorde deras matsal, då uppstod åter en stor väsendtlig skillnad mellan denna samling och en dylik af «bildade» personer, ty, – – i stället att herrarne då artigt dragit i hvar sin stol åt hvar sin dame, under idelig konversation och kurtis, uppstod hos denna larmande och obetydligt nyktra hop några minuters fullkomlig tystnad och sans, hvar och en stod med sammanknäppta händer och sänkt hufvud: man läste till bords, man tackade Gud för den mat man skulle få, då vi «bildade» knappt gifva oss tid att tacka för den vi redan fått, troligen emedan vi sällan besinna hur svår den är att få, och hur omöjlig förutan Guds bistånd; «voilà la difference».
Men nu var bröllopsdagen slut.
Visst dansade man en stund efter maten, men det hade ingen riktig fart, eller om man hellre skulle säga, att dansen hade för mycken fart, ty som «de dansande kavaljerernes» hufvuden voro vida tyngre än vanligt af det goda ölet, punschen och bränvinet, och «damernas» ben vidkändes de många bastanta rätterne, voro alla glada att snart få vända hemåt och slutas i Morfei famn.
Sent omsider råkade äfven Gunnar dit och drömde då – – att han förde Elin upp på väpnareloftet och att de tillsammans stodo och betraktade «dödkyssen» på väggen.
Han vaknade svettig och varm.
– «Ja, det ska’ bli’ sanning!» – utropade han vaken, och låg sedan och tänkte på huru han den kommande morgonen skulle gå upp och tacka herrskapet för allt sitt «myckna besvär och stora kostnad», samt med detsamma bedja mamsell Sara «så obegripligt», att bara «få titta in» med Elin på «väpnareloftet» och «grefvekammarn», för att roa Elin, som bara skulle stanna qvar öfver den dagen, hvilken till allas stora fröjd var en söndag, så att julen ännu tycktes dröja litet att gå ut.
Gunnar kunde sedan icke somna, utan låg vaken och – – – tänkte på Elin!
– – Och vi, vi komma just nu att tänka på hvarföre man så ofta ser stora, rysliga brott begås bland de lägre och obildade klasserne och så högst sällan i de högre, der åter småfelen, lasterne under tusen olika former, dels uppenbara sig, dels vandra i mörkret, undangömda af förställningskonst och vackra larfver.
Månne icke orsaken till denna skillnad kan sökas och finnas i den sjelfkännedom, som blir en följd af all bildning, all läsning, allt objektift betraktande af verlden och alla dess företeelser.
Man lär att känna andra menniskor och andra förhållanden, och man förstår på samma gång sig sjelf och sina egna.
Deraf kommer att man aktar och vaktar sig, betänker först allt som skall ske, sätter upp värn och palissader af erfarenhet mot de starka, mäktigt ingripande passionerne, hvilka komma, stora och för alla åskådliga lika som skogens lejon och leoparder, under det att man utan allt motstånd låter småfelen, smygande som listiga ormar, tränga inpå oss från alla sidor.
Vi – bildade – äro således alltid förberedda på allt som inträffa kan.
Hvad som händer oss hafva vi förut läst, höft, sett exempel på, och vi veta alltid huru vi skola – böra – måste bete oss, då åter den obildade, som förut aldrig tänkt sig ett dylikt fall som sitt eget, rusar stad och möter det blott på det sätt, som lidelse och instinkt förestafva, och aktar sig aldrig att gå brottets bråddjup nära, just af den orsak att han icke ser det, utan att det ligger som en räfgrop framför honom.
– – – Gunnar tänkte på Elin, och trodde sig dermed alldeles icke göra något ondt.
Han tänkte ju icke på henne «för att ega henne», utan blott på: hur god hon såg ut, hur smärt och nätt hon var i dansen, hur hon «talade så vackert», hur hjertligt hon tycktes tillgifven sin syster Lena, hur kärleksfullt hon talade om sin moder, hur «sedig och anständig» hon var mot de andra «tösera», och – – – hur ledsamt att hon så snart skulle begifva sig hem igen.
Icke trodde Gunnar sig med detta göra något ondt.
Tvärtom, han ansåg sina tankar såsom goda och Gudi behagliga, och ångrade dem visserligen icke.
Men ack! huru hade väl en af våra gjort?
– – – Jag vet det – – – men jag vill med möda säga det: en bland hundrade hade kanske jagat bilden bort såsom farlig, och de andra – – – behållit den, med blandad förtjusning och bitter saknad tänkt på skillnaden mellan de båda systrarne, och fullt redogjort för sig åt hvad håll hjertat styrde kurs, och just derigenom kommit i stånd att lägga tyglar derpå.
Men Gunnar gjorde ingendera: han bara tänkte på Elin, och frossade med dessa tankar.
När morgonen kom en gång, gingo både Gunnar och Lena upp till herrskapet och tackade.
Patronen sade, utan att just se upp: