Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta är också den gamla lanken i allt samhällsskick; och det svärd, sorn bäres framför Konungen vid hans kröning, syftar icke blott på utrikes flender, utan läst mera på den inrikes säkerhetens våldförare.
Lätom oss betrakta de straff, som, enligt det nya förslaget, skulle afskalfas, innan vi skärskåda dem, som borde qvarstå.
Ar del skäl, att borttaga de så kallade skam straffan?
Har icke en hvar erfarit, att när ingenting annat hjelper; så är det dock fruktan för skammen, som sluteligen slä fjär den våldsamme, eller aggar den försumlige?
Och detta straff, som utan tvifvel är det verksammaste, har man alldeles afskaffäl!
Huru sammanstämmer det med den undervisning, som föräldrar gifva sina harn, sorn lärare gifva ungdomen och som presten gilVer sina åhörare, derest brottets afskyvärdhet och ärelöshet icke uttalas äfven af lagen?
Jag har sett eu Fransysk parodi på de nya klemiga lagstiflningsgrunderna, hvarest dessa ord förekomma: ”Les crimes sont abolis, il n'y a plus que des passions. ” Nästan så synas våra lagstiftare hafva tänkt sig saken.
Det är dessutom förgäfves, att borttaga ärelösheteu ur lagen, så hinge allmänna tänkesättet hi helia iler den för ljufven oell förlälskaren.
Lagen må försöka att göra honom ren; det allmänna omdömet stämplar honom med vanära.
Man hör akta sig att antaga en lag, sorn icke har sin grund i folkets tänkesätt, ty han varder förbisedd och föraktad.
Hvad kroppsstraffen angar, så yrkar jag visserligen icke, alt de skola bibehållas sådana de varit hittills, eller, rättare sagdt, före 1841; men jag anser oriktigt, att man alldeles borttagit dem.
De böra qvarstå för vissa läll, der de ulan tvifvel äro nödvändiga.
Man tyckes i den nya lagen hafva utgått från den egna lankan, ali alldenstund kroppen slår under själens herravälde, sä är det själen, som är den brottslige, och således hon, som skall straffas.
Della sätt att förfara, är efter min tanka förvändt, emedan kroppen eller sinligheten har del i de flesta förbrytelser.
Han bör således äfven späkas.
Det är, ulan tvifvel, denna tanke, sorn ligger till gruud för kroppsstraffen.
En 184 Den 26 April e. ra. hvar, som känner folket i våra landsorter, vet, att det i allmänhet icke anser några andra straff än skammens och kroppens vara fruktansvärda.
Ar det då icke ett förhastande alt borttaga dem.
Ont kroppsstraffen bibehållas; så behöfva de icke ske med sådan offentlighet, att den afstraffade derigenom objelpligen vanäras för sin framtid.
Kroppsstraffen inom militären gör god verkan, utan att verkställas på torget.
Så kunde de tilldelas äfven andra förbrytare än deni, som fallas af krigsrätt.
Om man borttager kroppsstraffen ur allmänna lagen, huru skola de dä i öfrigt kunna bibehållas?
Skall man väl dä längre kunna fortfara med skoltukten genom riset, husaga för tjenstefolk, eller de kroppsstraff, som hittills varit brukliga inom militären?
Om man i en skola ville vidmakthålla ordningen genom arrest, huru skulle barnen få undervisning?
Skulle man hålla särskilda rum och lärare för de arresterade?
Om en godsägare ej finge bestraffa försumliga tjenstehjon med kroppslig husaga, utan med arrest, sä borde han få inrätta fängelser i sitt hus.
Det lärer man ingalunda vilja medgifva; men om han än finge det, huru skulle hans arbete blifva skött, åkern plöjd och grödan inbergad, under det hans arbetare sutto i fängelse?
Som allt detta icke går an, så lärer väl intet annat återstå, än alt tjenaren flyttar, så snart husbonden med honom blifver missnöjd, såsom förhållandet redan lärer vara i somliga länder.
Månne det icke är elt hårdare straff för tjenaren, alt mista sin tjenst, alt ligga på gatan, såsom man säger, vara blottställd för nöd och måhända falla fattigvården eller fångvården till last, än att fä en aga, sorn snart är öfverständen, och hvarigenom lian genast är återställd i sina förra förhållanden?
Cederström yrkar, borttaga allt kroppsstraff inom militären, kan möjligen lyckas på Gottland, inom ett litet område, der inga länga marscher förekomma; men länkom oss krigaren i fält.
Huru skall det låta sig göra, att då arrestera soldater för hvarje liten förseelse?
Om man ville använda ensamhetsfängelse, hvar finna dem, eller skulle cu man behöfvas, för alt bevaka hvarje fänge?
eller skulle man nödgas låta den arresterade gå med såsom de andra, då hela skillnaden kanske blefve,.att han sluppe mödan att bära geväret?
Om han på della sätt befriades från nyssnämnde börda, sä skulle han möjligen vilja jemväl befria sig frän faran af en förestående batalj, genom begåendet af någon förbrytelse, som föranledde hans arresterande.
Dermed vore han ifrån håde faror och besvär; men befälhafvaren vore med detsamma ifrån sitt manskap, och fienden ifrån sina motståndare.
Lika illa passar förslaget, användt till sjös.
Om kroppsaga icke får äga rum om bord, för att åstadkomma ögonblicklig lydnad; så kunna både skepp och folk förgås.
Eller huru skulle man, under en storm, då hela besättningen behöfdes, kunna sälta en del i arrest?
Det är ogörligt, hvarföre äfven sjelfva Americanarne lära på sjön begagna daggen.
Med ett ord, man måste beklaga militären i synnerhet, och för öfrigt eu
Den 26 April e. m. 185 en livar, som skall vidmakthålla ordning och hastig lydnad bland oliildadt och hardt folk, om ej sädana stral!', sorn verka genast och snart befria den skyldige, få dervid begagnas.
Futten- och bröd-straffet är alldeles afsigkommet, säger man, och föraktadt, derföre att det icke strängt verkställes.
Det kan visserligen hända, att de gamla straffen, under det man väntar på en förändring, blifva mindre noggrant handhafda, än tillförene; men om de nya straffen verkställas lika lamt som de gamla, så lärer också verkan af dem blifva lika obetydlig.
Hvad har man då vunnit på hylet?
Jag har förut sagt, att man mäste späka kroppen; vatten och bröd är, såsom reservanterna hafva omlörmält, ganska tjenligt dertill, ty det mjukar upp äfven de hårdaste och vildsintaste naturer.
Munkar och nunnor, som under medeltiden inneslöto sig sjelfva i kloster, ålade sig fasta.
Det torde icke vara öijen ligt alt följa samma diet nu, då det icke längre är den dygdige, utan brottslingen, som inneslutes i celler.
Ett annat straff, som man borttagit, är landsförvisning.
Mörner har redan anmärkt, huru oriktigt det är, att, äfven i detta fall, betaga sig ett beslrafluingsmedel, som är ganska lämpligt.
När denna bestraffning icke träffar kroppen, för hvilken man nu synes hafva större ömhet än för själen, så borde man, såsom mig synes, icke hafva så mycket emot detsamma.
Alt till andra skicka brottslingar, som man icke vill behålla, kan visserligen sägas vara stridande emot budet, att hvad man icke vill alt andra skola göra en sjelf, det bör man icke eller göra dem.
Men då fråga är om politiska förbrytare, på sätt redan är omnämndl, så kan det t. ex. alldeles icke skada republikerna i Norra America, om en person, som här vill införa republik, blir skickad dit, för att få sin förnöjelse af detta styrelsesätt.
Icke eller kan Turkiet, eller någon annan oss närmare makt, med enväldig styrelse, finna sig besvärad, om några, som ville förstöra Ständernas rättigheter, blefve ditskickade för att komma i det paradis, de sökte.
Deremot är detta siraII ett bland de mest afskräckande för dem, som älska sitt fädernesland.
Om vi blifva af med dem, som icke göra det, så är det ingen skada.
Straffet har dessutom den fördelen, att en person, som kommer ifrån sin hemort och får en annan omgifning, kan der lättare börja en ny och förbättrad vandel.
Denna bestraffning hänger tillsammans med deportation, hvilken jag förmodar att Lagcomiléen och LagUtsk. innefattat under deri allmänna rubriken: landsförvisning.
Detta straffar af stor fördel, såsom förbättringsmedel, af skäl som jag nyss bar nämnt.
Vi skola ihågkomma, att Norra Americas fristater, som nu utgöra ett så märkvärdigt samhälle, lill någon del uppkommit af alla slags förbrytare, som skickades öfver ifrån England, till och med af liderliga qvinnor uppfångade från gatorna i London och öfverförda till America, der de leinnades åt dem, som ville hafva dem.
Afven efter sådana hafva goda menuiskor JO H. 04 180 Den 26 April e. ra. uppstått, emedan med hvarje barn som födes, inträder åter en oskyldig varelse i verlden.
Detta sätt, att förbättra mensklighelen, borde man icke åsidosätta, utan snarare införa, der det icke finnes.
Ett fel är äfven, att man tagit bort suspensionsstraffet.
En tjensteman, sora öfvermodigt eller försumligt behandlat de personer eller saker, som af honom berott, och som entledigas på någon tid frän befattning och lön, lär sig derigenom känna sin ringhet och sin fattigdom, tjensten förutan.
Hvarföre skulle man icke bibehålla ett sådant stral!’?
Det är ieke lindrigt, ulan ett bland de hårdaste, särdeles för en gammal embetsman; ty för bouoin, såsom för andra, är varian andra naturen.
Också, vet man, att mången af dem icke vågar taga afsked, just derföre att döden icke sällan följer på afbrottel i en sysselsättning, vid hvilken kanske ett halft århundrades vanor fästat honom.
Vid de bibehållna straffens skärskådande öfvergår jag genast till det hufvudsakliga, nemi. fängelse.
Vore man förvissad, all dess verkan pä brottslingen i allmänhet medförde bans förbättring och haus återställande såsom en nyttig medlem i samhället, så vore det stort skäl att antaga fängelsesystemet.
Men ett sådant förhållande kan ännu icke bevisas, oell det synes strida mot sakens natur.
Fängelse kan icke lämpas efter alla möjliga egenheter hos menuiskan.
Det verkar t. ex. olika på olika kön och åldrar.
Qvinnan lider mindre af ett instängdt, stillasittande lif, än den rörlige mannen; ynglingen, som vill ut i verlden, mera än den gamle, som är trött och vill vara i ro.
Den bildade och finkänslige lider mycket, då den rå och likgilllige fin ner sig temligen obesvarad deraf.
Den sorn minst behöfver att straffas, blifver hårdast träffad, hvaremot den sorn bäst behöfver qväsas, kommer lindrigast derifrån.
Då fängelse är gemensamt straff för alla brott, så blifver skammen deraf ringare för den gröfre, men större för den mindre brottslingen.
Alla dessa ojemnheler och motsägelser skulle nu domaren afhjelpa, genom den åt hans pröfning öfvcrlemnade rättigheten alt utmäta fängelsets långvarighet.
Om en läkare ville, för alla kroppens sjukdomar, använda blott ett botemedel, men gifvet i olika mått, månne man ej skulle anse det för en öfverdrift?
Ar det väl annat, att vilja pä samma sätt använda ett straff för alla brott?
Jag erkänner med Hr Tersmeden, att man använde statens medel vida bättre, om man kostade dem på uppfostrings- och arhels-anstalter, än om man först låter barnen uppväxa i sysslolöshet och laster, samt sedermera vill i fängelser lära dem arbeta och lefva ärligt.
Man går en bakväg till förbättring, hvilken svårligen kan föra till målet.
Men sedan man en gång har brottslingarne; så måste någon utväg med dem vidtagas.
— Månne fängelse oftast har den dubbla egenskapen, sora af ett straff bör fordras, nemi. att, efter vedergällningsrättens utkräfvande, främst afskräcka andra frän brott, och dernäst att rätta förbrytaren ?
Jag betviflar beggedera.
När förbrytaren hör, att han i fängelset får äta sig mätt, sof - Den 26 April e. m. 187 va, hafva nödiga kläder och varmt, så lycker den, som förut lefvat i nöd och elände, såsom händelsen är med de Heste illgerningsntän, att fängelset är en verklig förbättring i hans villkor.
I stället för att straffet borde afskräcka många och drabba få, så äger dylikt fängelse, äfven det oförsökta ensamhetens, föga afskräckande för någon annan, än den, som en gäng erfarit det, och han har redan gjort samhället sin skada.
Att denne hlifver förbättrad, kan man ej hoppas blott derigenom att man afsöndrar honom frän alla andra.
Den menskliga utvecklingen och förädlingen uppkommer ju genom sammanlefnad med bättre menniskor?
Endast ifrån de onda kan afsöndringen vara fången nyttig; men denna hindrar honom egentligen att blifva sämre än förut.
För alt varda bättre, måste lian komma i beröring med goda menniskor; och huru skall delta ske- i celler, utan att hafva en sällskapare för hvarje fånge, hvilket är ogörligt.
Framför allt är afsöndringen olämplig för barn, eller dem som ännu icke lärt att blifva menniskor.
Jag har i Paris sett ett fängelse, der barn voro inslängda hvart för sig.
När man inträdde i deras rum, så klarnade visserligen ansigtet och de sågo mindre olyckliga ut än eljest; men när man obemärkt betraktade dem , då de släpptes ut på gårdarne för alt få luft, så var deras första rörelse, att se sig omkring, huruvida ingen mensklig varelse kunde upptäckas.
När deras ögon förgäfves sökt derefter, så grepo de i ett slags förtviflan till den boll, det tunnband eller hvad som kunde förefinuas till deras tidsfördrif.
Detta var glädjen i deras lif.
När en sådan gosse utsläppes, hvilken moralisk kraft skall han hafva att motstå omgifvande frestelser?
flan är såsom ett barn i en gångstol.
När man lyfter det derur, så faller det.
Sådant är till stor del också de äldres öde.
De blifva, såsom man vet, ofta vansinniga eller fåniga i ensamhetsfängelse, och de, som med förståndet komma ut, måste ställas under fortfarande vård af frivilliga förmyndare, eller så kallade sociélés de palronage.
Huru det förhåller sig med de ur ensamhetsfängelser frigifna fångarnes förbättring, är svårt att med tillförlitlighet veta, emedan erfarenheten ännu är så ny, och uppgifterna derom så stridiga.
Men hällom oss till ett mönslerfäiigelse, det i Philadelphia, hvarest förhållandet, enligt sidan 31 i reservationerna, varit följande: ”Af 1183 under något öfver 13 år från detta fängelsets öppnande frigifna fångar, återkommo för andra gången 307, tredje 115, fjerde 45, femte 15, sjette 14, sjunde 1 och nionde 1.” Jag ber eder således, mine
Hrr, alt icke smickra eder med förhoppningar, som alldeles icke slå in, och alt ej för en theori, som ännu icke är tillräckligt försökt, göra ett förhastadt steg.
Man säger, att hvad som är utrönt på andra stallen, bör äfven kunna, för säkert antagas här.
Men om försöken icke hafva slagit bättre itt på andra ställen, än jag nyss nämnde, så synes saken icke vara att eftersträfva.
Hade än försöken slagit bättre ut i främmande länder, så vore det likväl efter min tanka nödvändigt att, innan lagen allmänneligen anlogcs, på våra 188 Den 26 April e. m. egna landsmän försöka verkan af delta st raff, ty intet folk är så likt det andra till lynne, bildning oell tänkesätt, alt straffen kunna verka alldeles detsamma.
Aldramiust torde tillförlitliga jemförelse!' kunna bernias så långväga, som från America.
Om det hos oss förhåller sig, på sätt Hrr Cederschjöld och Akerman i förmiddags omförmält, nemi. alt fångar finnas i våra fängelser, som suttit på bekännelse dels i 10, dels i 9 år, ulan att de bekant, och som, fastän de varit skilda från allt umgänge, ali sysselsättning och läsning, för blifvit i sitt vanliga tillstånd, sä synes del som hade ensamhelsfängelse på dem ulöfvat föga verkan.
Annu lättare torde de finna sig i sitt öde, om alla som inneslutas i fängelse, hädanefter blefve ännu bättre hållna.
En af de svåraste uppgifterna att lösa vid fängelsesystemets verkställighet, är fångarnes sysselsättning.
Om de ej skola taga skada tili kropp och själ; så få de ej blott äta och sofva, utan de måste arbeta.
Hvar skall i vårt, förnämligast jordoch bergsbrukande land, tj en ligt arbete erhållas för innestängda fångar?
och om det fås, huru skall del förslå och löna sig?
Tillverkningen kan endast blifva obetydlig, när fångarne sitta hvar för sig, såsom gossarne i Paris.
Jag har väl sett ett fängelse i Leyden, der man sades hafva fullständig sysselsättning, emedan der förfärdigades flera slags beklädnad för hela Holländska armtren och för manskap i eolonierna.
Men sådant är med våra förhållanden ogörligt.
Dessutom arbetade fångarne der gemensamt, hvilket de, som förfäkta ensamhets- och fördumma Auburnska systemet, icke medgifva.
Lyckas ändock arbelsföretagen, så kan det icke gerna ske, utan alt den ärlige handtverkaren, hvilken ej kan täfla med dessa stora samhällsanstalter, göres till tiggare, eller ökar brottslingarnes antal.
Om, till undvikande af denua samhällsskada, lillvcrkningarne hållas i så högt pris, att den frie arbetaren kan företrädesvis afsätta sina; så Nika fängelsernas osålda varulager högst betydligt fångvård skostnaderna.
Till dessa, ehuru de icke synas på statsanslaget, bör äfven räknas underhåll af deras hustrur och barn, som, efter det nya systemet, skulle hållas längre, och lill större antal än tillförene, inneslutna i fängelse.
Församlingarne finge väl för det mesta vidkännas dessa kostnader; men på de betalande verkade de likasom en ny skatt, fastän de icke upptoges i statsregleringen.
Hr Dalman jemte andra talare hafva väl förklarat, att man kunde ganska visst veta huru långt fångvårdskostnaderne sträckte sig, och alt man icke behöfde hvarken befara att de blefve öfverdrifva, eller fördenskull inhemta närmare erfarenhet inom landet.
Men deremot hafva vi hört Chefen för Fångstyrelsen, Hr von Troil, helt öppet och uppriktigt förklara, att han icke trodde sig kunna pä förhand beräkna dem.
Sä förhåller man sig, när man icke dömmer efter hugskott, utan pä grund af sakkännedom och samvetsgranhet, såsom det egnar en embetsman.
För egen del tror jag knappast, att man på förband kan med någorlunda tillförlitlighet beräkna någon annan kostnad, än fängelsebyggnaderna, hvilka redan äro påbörja - Den 26 A p r i 1 e. ro. 189 de.
Men huru manga oell stora, som behöfvas, vet man ju icke ens.
Bland förberedelserna till den lagskipning, hvars anlagande nu yrkas, sakna vi ej blott nödiga fängelser, utan hvad mahanda värre är, domare med nog urskillning och mognad menniskokännedom, för alt rätteligen begagna den vidsträktu makt de erhålla.
Hedan har jag, mine Hrr, fästat eder uppmärksamhet på denna nyhet i vår lagskipning, och på orsaken dertill.
När vi nu besinna, alt domarebefattningen vid häradsrätterna i allmänhet utöfvas af unge män, som äro tillfälligtvis förordnade, ofta nog dä de nyss kommit från universiteten; sä torde det finnas betänkligt, alt lemna ett sådant godtycke i deras händer.
Förslagets förespråkare hafva begagnat den främmande benämningen latiludssystemet för att göra det Svenska ordet godtycke mindre motbjudande.
Anckarsvärd, som tillförene beständigt klagade öfver godtycket på thronen, eller (len så kallade allenastyrelse», har nu deremot förordat latitudssystemet, eller godtycket hos en vice häradshöfding.
Jag öfverlemuar ål en hvar att välja mellan dessa båda.
Men, säger man, ett företräde, som, oaktadt allt klander, icke kan bestridas det nya bestraffningssätt^, är dock att det är mildare, ty om dödsstraffen än icke äro alldeles afskaffade, sä blifva de åtminstone mycket färre.
Månne det verkligen förhåller sig sä ?
Det kan sä synas; men jag tror knappt, att det så verkligen är; ty förr, när man offentligen aflifvade flere, så dogo färre i fängelserna.
En reservation emot Utsk:s betänk, visar, sidan 33, att i de Parisiska fängelserna var före afsöndringssyslemets införande proportionen: 1 död på 138, men efteråt 1 af 10; således nära 14 gånger mera.
Om dödsstraffen i något land skulle till följd af lagstiftningen ökas med 14 procent, så skulle man klaga öfver en oerhörd grymhet.
Nu ökas de emedlertid, genom ensamhetsfängelserna, ofantligt mera eller 14 gånger.
Men derföre att (ängarne dö i tysthet, i stället för att aflifvas offentligen, sä säger man icke något derom, utan talar om mildhet.
Hvar är likväl i sjelfva verket den största mildheten?
hvar den största hårdheten?
Af de gamla straffen har man bibehållit böter.
Jag har visserligen intet att deremot invända; men de äro ingalunda så användbara lill straff, som mången förmodar.
Om de skola rättvist drabba den brottslige, sä måste de lämpas efter hans förmögenhet; och huru skall delta ske, om de icke bestämmas till vissa procent af den botandes behållna inkomst?
Om detta är ogörligt, sä lärer intet annat återstå, än att lill en viss grad ät domarens godtycke öfverlemna bestämmandet så väl af böters, som af fängelses belopp.
Att anslå böterna åt Kronan allena är ett stort misstag; äklagarne i Sverige äro förut dels illa, dels alldeles icke aflönade.
Betager man dem nu deras förra andel i böterna; så kan man vara förvissad, att en mängd förbrytelser icke blifva åtalade, och att lagförändringen motverkar sitt egel ändamål. 100 Den 26 April e. m.
Slutsatsen af den sålunda anställda granskningen är, att de till afskaffaude föreslagna straffen antingen äro omistliga för lagskipningen, eller vålla hernie en skada, som ej af de bibehållna och deras ändrade tillämpning godtgöres.
I sjelfva saken finner jag således ingen anledning alt ändra mitt första tillstyrkande; men då många talare gjort anmärkningar dels mot formen af PresteStrs beslut, dels emot innehållet af dess särskilda punkter, samt enär andra, såsom Hr Lagerhjelm, yrkat enkel ålerremiss; så får jag, med afseende på det ringa understöd jag rönt, och med förbigående af alla andra särskilda omständigheter, blott förklara, att jag, för alt icke äfventyra ett förslag, som möjligen ogillades, eller som icke vore redigeradt med den noggranhet sorn vederbör, hellre vill instämma med dem som önska betänkis återremitterande lill LagUtsk., på det att saken der måtte tagas närmare i öfvervägande.
Jag får således förändra min hemställaa derhän, att ft. o. Ad. måtte helt enkelt återremittera hela frågan.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det han, då tiden nu redan vore långt framskriden, och 18 ledamöter återstodo af dem som anmält sig lill afgifvande af yttranden i ämnet, finge hemställa, om R. o. Ad. behagade uppskjuta öfverläggningen lill nästa plenum, som i sådant fall komme alt äga rum nästkommande Måndag kl. 9 f. m.
Lades på bordet nedannämnde från Stats-, Be vil I n.- samt Allm. Besv.- o. Ekou.Ulskin inkomne utlåt:n, betänk, och memorial: N:o 110, i anledn. af ålerremiss å betänk.
N:o 52, ang:de förändring i liden för kronouppbördsslämmorne; N:o lil, i anledn. af väckt motion, ang:de förändring i tiden för kronouppbördsstämmorne på Gottland; N:o 112, i anledn. af ålerremiss å betänk.
N:o 39, ang:dc personliga skyddsafgifteus användande till organiserande af arbetsinrättningar; samt N:o 113, ang:de RiksSt:ns olika beslut i anledn. af betänk.
N:o 37, dels om slämmoböternes nedsättning och fördelning, dels ang:de straffböternc för försummad inbetalning af kronoutskylderne i Stockholms stad. II. R. o. Ad. åtskildes kl. f till 11 om aftonen.
Den ,28 April. 101 Lördagen elen 28 April 1845.
Fortsalles öfverläggningen om såväl LagUtsk:s betänk.
Alis nåd. propos:r, ang:de antagande af dels ny strafflag, dels ock lag om verkställighet af fängelsestraff, som äfven Hederv.
BondeSt:s inbjudning i ämnet.
För min del sak nar jag visserligen den juridiska kännedom och underbyggnad, som erfordras för att här anställa en undersökning af det ifrågavarande lagförslagets grunder, eller för att framträda i vederläggningsväg emot dem, hvilka här framstå såsom dess juridiske vedersakare; men skulle en dylik kännedom utgöra ett oundgängeligl och uteslutande villkor för möjligheten att stadga sitt omdöme i detta fall, så nödgas jag beklaga, att så väl jag, som en stor del af öfrige ledamöter inom detta Hus, skulle nödgas afstå från afgifvande af sin röst.
Lyckligtvis är icke förhållandet sådant.
Förslaget är grundadt pä R.
St:s flere gånger itererade framställning till Konungamakten, rör:de behofvet af en förbättring i vårt straff- och fängelsesystem; det har under en lång följd af år utgjort föremål för bearbetning och pröfning af landets skarpaste tänkare och skickligaste juris consulli; det har undergått den noggrannaste granskning af den ena juridiska myndigheten efter den andra och i sisla rummet af Konungens Högsta Domstol, som tillstyrkt dess antagande; det bar af Konungen och Dess Regering blifvit för II.
St. framlagdt och fullständigt vitsordadt, och det har slutligen blifvit granskadt och godkändt af R.
St:s eget LagUtsk., hvilket jag torde få anse inom sig innesluta de skickligaste personer, som vi nu äga att lill ett dylikt uppdrag utse, och hvilka man äfven torde fä anse just varit utsedde med hänsigt till delta uppdrag, emedan det alldeles icke utgjorde någon hemlighet vid riksdagens början, att det ifrågavarande lagförslaget skulle under riksdagens lopp för R.