Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Modern, Eva Lovisa Ekman, var en af dessa hemmets ädla hjeltinnor, hvilkas namn vanligen blir för den stora verlden obekant, men af hvilkas dygder och obemärkta arbete barnens duglighet i främsta rummet beror.
Sonens namnkunnighet bevarar i detta fall äfven moderns namn för all framtid från glömskan, och det med desto större skäl, som moderns goda egenskaper, varm gudsfruktan, sträng sedlighetskänsla och en härdig, ädel natur på sällsynt vackert sätt förnyades i sonen.
Och Fryxells moder hade dock icke i sitt ursprungligen rika hem fått ens så mycken undervisning som den mången bakstugusittares barn numera kunna i folkskolanerhålla.
Med hjelp af sitt klara förstånd, sin praktiska duglighet och sin fasta vilja besegrade hon emellertid alla svårigheter, hvilka lifvet medförde, samt gaf sina barn en förträfflig uppfostran, hvarjemte hon var i stånd att rädda familjens ekonomiska ställning, hvilken blifvit förstörd genom mannens lättroget ingångna borgensförbindelser.
Under goda och isynnerhet under onda dagar var hon hela traktens goda engel, ständigt fårdig att af sina små förråd gifva det som behöfdes till nödens lindrande, fromt förlitande sig på att Gud nog komme att taga vård om barnen.
Fadern, Mattias Fryxell, var en aktad och redbar prest-man, hvilken derjemte följande med sin tid var en ifrig beundrare af det förra århundradets s. k. upplysningsfilosofi.
Såsom bekant funnos under denna tidsålders natur de största kontraster förenade till ett besynnerligt helt.
Voltaire och Diderot beundrades alldeles utan måtta, men Rousseau äfven-ledes, fastän deras påståenden för ingen del stämde inbördes öfverens.
Den senares och tidsålderns egentliga ideal var menniskans förmodade ursprungliga renhet och oskuld.
Dåliga eller sjelfviska furstar, af hvilka 1700-talet ha så många att uppvisa, äfvensom den högdragna men förfallna adeln, hvilken vidhöll sina förfaders anspråk utan att svara emot deras dygd, fingo gälla som bevis, att bildningen var endast skadlig och naturtillståndets frihet nödvändig.
Oskulds-lifvet å la Campe bland Stilla hafvets öboar betraktades som ett slags idealverld; och i Amerikas Förenta Stater framstod det politiska lifvet, utan afseende å slafveriet och andra undantag, såsom den fullständiga frihetens land, det förverkligade » contrat social. » Annorlunda bedömdes verkligheten, då man återvände till sin egen verld från tankarnes aflägsna regioner.
Bondeståndets naturliga råhet, som i alla fall ej var jemförlig med t. ex. Abba Tulles och de andra Pelju-öboarnes ståndpunkt, föraktades storligen, och medelklassen var i sin egen tanke det enda stånd, hvarest gudsfruktan och rättskänsla öfver hufvud var till finnandes.
På samma sätt fingo äfven frihetens idéer vackert maka åt sig, då den store eröfraren Napoleon stod på sin lyckas höjd såsom en afgud för millioner.
Anders Fryxells hem utgjorde dock ett anmärknings-värdt undantag i detta sista hänseende.
Napoleons sjelfviska planer och blodiga segrar liksom öfriga dylika hjelte-bragder utan sedligt värde voro i denna lilla krets ett före-mål for afsky och fasa, icke för beundran.
Enligt faderns tanke var den store eröfraren icke annat än en Diable du Midi, och den ömma modern plägade säga, då hon tänkte på sina likar, hvilka kriget gjort barnlösa, att Napoleon förtjenade att till straff för sitt menniskoslagtande ligga i barnsäng för hvaije menniska, hvars död han vållat Ett sådant åskådningssätt kunde ej blifva utan inverkan på gossens sinne, ehuru han såsom 7-åring med största förtjusning läste sagan om Rolf Krake, Ragnar Lodbrok, Ramunder och andra sådana hjeltar, hvilkas berömmelse låg deruti, att de » höggo ned folket såsom rått ris ».
Fryxell berättar, att han ännu såsom 19-årig varit helt hänförd vid tanken på den ära, svenskarne skulle vinna genom Norges eröfring, men fadern ogillade samma krig, emedan enligt hans tanke Sverige ej hade någon rätt att tillegna sig sagda land.
I sinom tid komrao dessa i ynglingens sinne utsådda frön till grodd.
De växte och buro hundrafaldt frukt, sedan egen eftertanke och erfarenhet utvecklat dem.
Sammaledes var det först sedan Fryxell mognat till man, som han vann klar insigt, om hvilken betydelse tillkommer folkets lägre lager, hvilka vid århundradets beygynnelse och ännu senare så fullständigt föraktades.
Men en fast grundval var redan i barndomen lagd till hans kommande ståndpunkt i och genom den åskådning, som Fryxell erhöll under uppväxten, i nära samlif med det fagra Vermlands natur och folk.
Redan såsom barn blef han bekant med allmogen, lefvande till stor del dess lif, och såsom prest införlifvades han än närmare i dess andliga verld.
Sålunda blef han äfven i ovanlig grad en folkets man.
Men vi böra ej heller glömma en annan frukt af hemmets och hembygdens enkla seder.
Ända ifrån barndomen var Fryxell t. ex. så van vid att gå barfota, att han om hösten utan olägenhet kunde springa öfver en nyss skuren rågåker.
I Vermland voro vid denna tid äfven på herregårdarne innanfönster en okänd lyx, och kakelugnarne hade ej ännu hunnit från boningsrummen uttränga spislarne.
Genom ett sådant lefuadssätt växte och stärktes en kropp, som ända till höga ålderdomen bevarade en ovanlig styrka och härdighet.
# Fryxell blef redan i ungdomen en mästare i alla kropps-öfningar, jagt, simning, skridskoåkning och dans; han var sedermera en af Sveriges första simlärare, och såsom 72-årig förskräckte han en gång sin omgifning med att begifva på skridskor ut på isen.
Ett godt arf hade således Fry-xell erhållit från hemmet och hembygden, då han med toma händer men gladt sinne begaf sig ut i verlden för att bana sig väg med egna krafter.
Utmärkt helsa, små behof, varm gudsfruktan, okuflig arbetslust och ett barnsligt rent sinne voro hans hemgift.
Sålunda kom han till Upsala universitet, hvarest han i anseende till sin fattigdom först ärnade på kortaste vägen sträfva till prest.
Men då en lärareplats erbjöd sig i hufvudstaden, derest han aflade filosofie kandidat-examen, lyckades han med ansträngande af alla sina krafter inom kort tid få nämnda lärdomsprof undangjordt, hvarpå han med lust och fröjd var med vid magisterpromotionen.
Deppa bosatte han sig i Stockholm, der han förtjenade sig ett knappt men tillräckligt bröd genom flitig lärareverksamhet.
För en man af hans art stodo snart bättre platser till buds, och då en särskild flickskola, på sätt och vis den första i Sverige, grundades i Stockholm genom den store Wallins omsorg, kallades Fryxell till dess rektor år 1831.
Sedermera utnämndes han till kyrkoherde i Sunne, då ett värdigt arbetsfalt öppnade sig för honom i * hans egen älskade hembygd.
Men dessförinnan hade större uppgifter ådragit sig den unge skollärarens uppmärksamhet.
Förr än vi begynna tala om Fryxells lärareverksamhet, böra vi nämna, att han redan vid universitetet med stöd af egen erfarenhet och delvis äfven under kamp hade fatt utveckla sin öfvertygelse och pröfva huru ungdomens idealer utstodo verklighetens skärseld.
Dessa små strider voro endast en inledning och förberedelse till den genom lifvet varande strid, som Anders Fryxell utstod emot allt, som enligt hans tanke var orätt, men redan i dem visar sig hans sjelfständiga och frimodiga natur; i dem danade och stadgade sig hans framtida ståndpunkt.
Sin första beröring med den literära verlden fick Fryxell genom de då i Upsala rådande literära och poetiska sträfvanden, som äro kända under namn af den fosfori-tiska riktningen.
Till en början behagade denna brokiga verld honom storligen, fullkomligt ny som den var, och han hade » elysiska stunder.
&gt; Men en närmare bekantskap med fosforisternas ledare aflägsnade åter Fryxell från dem.
Ynglingen med sin friska natur fick nog af detta känslo-fulla sällskaps » utvattnade trånad samt urblekta morgon-och aftonrodnader »; efter några år kände han äckel vid diktarskaran, » liksom en som ätit upp ett halft lispund konfekt ».
Ett slags protest emot den i literaturen rådande gråtmilda tonen var lians sångspel Vermlandsfiickan, af hvilken ännu den vackra sången » Ack!
Wermeland, du sköna », o. 8. v. är allmänt känd.
Men poetisk produktion var dock icke Fryxells sak, ehuru han såsom ung enligt egen bekännelse ödt mycken tid derpå.
Klart inseende sin oförmåga i detta af-seende, lemnade han från sitt 25: te år diktandet derhän.
De iakttagelser, hvilka han såsom ung gjort med afseende å sin samtids liteiära sträfvanden, blefvo tills vidare inneslutna inom hans eget bröst, till dess de mognade i arbetet » Bidrag till Sveriges litteraturhistoria ».
En djup klyfta mellan Fryxell och hans jemnåriga uppkom genom en annan omständighet Bellman6 sånger voro i Upsala föremål för allmän beundran, och fosforisterne angåfvo tonen.
Bellmans dyrkan var härvidlag ofta af samma art som korporal Mollbergs och Movitz * lefnadssätt: enligt många studenters mening var det ett bevis på manlighet och en hvardaglig hjeltebragd att dricka hvarandra till ur branvinskaggen.
Just emot sådana råa seder var det som Franzén varnade, då han sjöng om » den Bacchus som var Febi bror, men icke han på tunnan. »
Fryxell för sin del var en glad och yster yngling såsom fa; » kusin glädjen » kallades han i slägtingarnes lag och vid fester tömde äfven han sitt glas, dock för att glädjas, ej för att dricka.
Men just derför hade han vämjelse vid detta öfverdådiga lif, ehuru detsamma klädt sig uti qvickhetens och på 6ätt och vis äfven fosterländskhetens drägt Han dolde ej sina känslor och fick genast erfara, att ungdomen, som är iardig att fordra för sig sjelf nästan obegränsad frihet, kan vara tyrann med besked mot andra.
Det var ej långt från att han blifvit utstött ur Vermlands nation, emedan han vågat säga att kamraterne » uppförde sig såsom svin ».
Han fick en nattlig kattserenad och andra bevis på ovilja och fick ej komma till kamraternes lag, då öfrige verm-ländingar, som under ferietiden qvarstannat i Upsala, firade julen tillsammans.
Delvis nedslog detta den ensamblifhes sinne, delvis stålsatte det honom till kamp mot den riktning, hvilken syntes honom förebåda hans folks fall.
En orubblig grundsten var då lagd till den stränga dom öfver
■jBellman, hvilken Fryxell ett halft århundrade senare ur praktiskt-sedlig ståndpunkt framlade.
I bredd härmed må vi nämna en idé, hvilken äfven-ledes hade sin rot i de iakttagelser, Fryxell gjort vid universitetet men som syftar ännu djupare än den föregående.
Redan i sitt eget hem härdad mot njutningslystnaden, ungdomens farligaste fiende, såg Fryxell med bitter sorg huru osedligheten decimerar hvaije generations leder och isynnerhet kräfver sina ofler inom den ungdom, hvilken förmenas hafva erhållit en god uppfostran.
Då han en gång såsom äldre vistades i Marstrand för att hvila sig, begynte han en särskild artikel i denna fråga under titel » En slagskugga » (föreliggande arbete sid. 176 — 186), uti hvilken han talar betydelsefulla ord till uppfostrare och ungdom.
Han, som var qvinnobildningens första pelare i Sverige, kunde naturligtvis ej förbise, att slappa sedlighetsbegrepp äro ett ondt, som bärskildt inrotat sig hos det starkare könet, och med afsky och medlidande tänkte han på de pröfnin-gar, ett sådant sakernas skick lägger på det andra könets skuldror.
Fädren deltaga ej tillräckligt i sina söners uppfostran, sönerna komma för tidigt ur hemmets varma atmos-fer, de uppfostras redan såsom barn till sjelfviskhet, derigenom att mödrar, systrar och andra klema bort dem, etc.
Man tillsluter ögonen för ynglingens fel, emedan han förmenas behöfva någon tid, såsom det heter, rasa ut för att sedan blifva en ordentlig menniska; slutligen är dålig literatur äfven orsak till detta förderf, som störtar otaliga begåf-vade ynglingar i en för tidig graf eller ömklig sjuklighet
— se der hufvuddragen i denna tyvärr ofullbordade artikel, hvilken emellertid äfven såsom utkast på ett så vackert sätt belyser Fryxells långt gående granskning och orubbligt sedliga stränghet, att vi ej ansett oss böra lemna densamma oomnämd, då det varit fråga om hans ungdoms erfarenheter och slutsatser.
Vistelsen vid universitetet utbildade hos Fryxell äfven ett annat karaktärsdrag, hvilket tryckt sin stämpel på hans hela kommande verksamhet Vi hafva redan nämnt, att det 18: de århundradets s. k. upplysnings-filosofi var för honom så godt som ett arf från hemmet.
Denna ursprungligen i England hemmahörande riktning, hvilken ej erkänner någon annan kunskap än den ur erfarenheten vunna, hade tidigt rotfast sig i Fryxells åt det praktiska vändasinne.
Vid universitetet mötte honom en annan riktning, det slags spekulation, for hvilket menniskoandens eget djup gäller såsom den vigtigaste, ja, nära nog enda källan till kunskap, men hvilken sä lätt, der icke ett verkligt snille uppbär detta forskningssätt, förvandlas till nyckfullt hårklyf-veri och dunkelt ordsvammel.
Fosforisternas filosofiska påståenden voro merendels af det slag, att dunkelheten berodde icke på djup i tanken utan på oreda; Schellings filosofi var samtidigt föremål för ynglingens studier, och äfven den är tillräckligt invecklad för att sätta läsaren på tinnarne af templet.
Fryxell grep sig an med arbetet under ödmjuk öfver-tygelse, att en visdom här förelåg, som han ej så lätt kunde lära sig att begripa.
Flitigt ansträngde han sin tankeförmåga för att med filosofiens hjelp kunna fatta menniskoandens djupaste hemligheter, treenigheten, Kristi uppenbarelse, enheten mellan friheten och nödvändigheten, o. s. v. Men förgäfves!
I sina lärares visdom kunde han ej finna annat än » svepskäl, toma fraser, infall, ordlekar, hvilka alldeles icke bevisade, hvad de sade sig bevisa ».
Hans barndoms enkla tro blef skakad, men verklig vetenskap erhölls ej i stället.
Slutligen vågade han äfven härutinnan lita pä sig sjelf.
Efter en inre strid återfann han en gång under bar himmel en höstafton sin själsfrid, erinrande sig sin moders innerliga gudsfruktan, hennes varma böner och klara * religiösa ståndpunkt, enligt hvilken lefnad betydde mera än lära och dogmer.
» Jag begynte ana menniskoförnuftets oförmåga att lösa alla lifvets och dödens gåtor », säger han sjelf, efter det han berättat denna tilldragelse.
Men den spekulativa filosofien kunde Fryxell icke sedermera fördraga.
Någon gång frågade han: » kan någon säga mig hvad de berömda tyska filosoferna uträttat for godt under de sista 100 åren? »
Snart nog visade sig denna hans öfvertvgelse äfven praktiskt ute i lifvet.
Den unge skolläraren egnade sig med hela sitt intresse åt sitt sjelfvalda kall och sökte der-jemte såsom medborgare draga sitt strå till förbättrande af samhällsförhållandena.
Han såg framfor sig mycket föråldradt, som var i behof af förnyelse: klassicitetens sekelgamla förhållanden tycktes vara stelnade.
1 särskilda broschyrer framställde han sina tankar, och i afsigt att reformera Sveriges undervisningsväsende föreslog han åtgärder, hvilka helt ochhållet stredo emot det, hvarvid man var van.
Han fordrade alla läroverks organiserande efter en plan, yrkade folkskolors grundläggande, latinets uppskjutande till högre klass, till förmån för nyttigare ämnen, modersmålets upphöjande till ett sjelfständigt ämne, lärareverksamhetens fördelande efter ämnena och icke efter klasser, o. s. v. Nya grundsatser trängde sig synbarligen fram i stället för de gamla; emot det gamla klassiska systemet höjde sig den realistiska riktningen och nya tidens liberalism till strid.
Med blandade känslor hörde man på dessa reformförslag.
Sveriges dåvarande erkebiskop Rosenstein förklarade uppbragt, att skolmannabanan, såväl som den kyrkliga sedermera skulle för alltid vara stängd för den djerfve författaren.
Hvarken han som fick, än mindre han som gaf förebråelsen anade, att kyrkans högsta förtroendevärf inom ett par årtiondens förlopp skulle stå den förre till blids, så att han endast med bevekliga föreställningar kunde slippa den äran.
Och uti de lärdes krets mottogos Fryxells fordringar föga blidare.
I Upsala, der den snillrike Geijer då var konung i de lärdes samfund — för att i sinom tid lemna sin spira i arf åt filosofen Boström — hyllade man i detta afseende mycket gammaldags åsigter.
Med spefulla kraftuttryck kämpade Geijer emot » nyttorna » i undervisningen samt » den am-bulatoriska metodens » d. v. * s. ämnesläraresystemets användande vid undervisningen.
Likaså ansåg han onödigt att grunda särskilda folkskolor, då enligt hans tanke folkundervisningen borde inskränkas endast till religionsundervisningen.
» Det är min fullkomliga mening, att jag ville lemna de lägre och arbetande klasserna fullkomligt olärda », — så ljöd orakelspråket från Fyris grumliga stränder.
— » Vill en eller annan af folket lära sig att skrifva och räkna, välan!
men deras förträffliga minne gör det för dem i allmänhet onyttigt »; — i detta fall fick således nyttans annars så kallade » osedliga » princip, om också på ett negativt sätt, komma till erkännande.
Såsom riksdagsman hade samme man förklarat, att betänkliga sedliga missförhållanden blefve följden, om döttrarna enligt lag erhölle lika arfsrätt med sönerna; han hade försvarat det gamla skråtvånget, likaså adelns och presterskapets sjelfskrifna ställning vid riksda^ gen o. s. v.
Det torde slå många läsare med häpnad, att man ännu vid begynnelsen af detta århundrade kunnat fa hörasådana yrkanden, och till på köpet från en så högt uppburen ledares och lärares mun som Geijer var.
Vi vilja dertill svara, att han vid tiden för sitt ryktbara » affall » visserligen gjorde en tvär vändning för att sedermera med hjelp af sina sjelfskapade begrepp och sin mäktiga inbill-ningskraft ifrigt bekämpa hvad han dertills med samma hjelpmedel försvarat Men då man i Sverige så storligen och allt fortfarande beundrar Geijer, hafva vederbörande vanligen glömt att göra åtskilnad mellan hans olika utvecklingsskeden, anmärker med skäl föreliggande arbetes utgifvare.
I främsta rummet tager man i betraktande hvad Geijer lärde före sitt affall — dock så att de värsta misstagen lemnas ur räkningen och glömmas — men på samma gång plägar man berömma hans liberalism.
Och Boström, hvars inflytande för närvarande torde vara ännu större än t. o. m. Geijers tidigare varit, lutar i politiska frågor omisskänneligen åt reaktionen.
Enligt hans tanke var ju Sveriges gamla ståndsrepresentation så oöfverträfflig, att redan öppnandet af borgareståndet för bruksegare rubbade institutionens idealiska harmoni.
Bekant är också Boströms böjelse för den enväldiga statsformen, hvilken äfven förträffligt lämpar sig för hans s. k. idealistiska system.
Endast när vi taga den reaktionära anda i betraktande, hvilken rådt och råder vid Sveriges universitet, kunna vi gifva förtjent erkännande åt Fryxells frisinthet Också vann densamma på sin tid alla liberales varma understöd, och de flesta af hans särskilda yrkanden hafva, såsom en hvar känner, redan för länge sedan blifvit verklighet Der-uti hafva vi äfven det bästa försvaret för Fryxells uppträdande, om hvilket nutiden för öfrigt i sanning ingalunda vet så mycket, som rätt och billigt vore.
Det torde för öfrigt knapt vara nödigt att tillägga, att, det nyas försvarare, en induktionens, den praktiska rationalismens och prosans man, att äfven han någon gång gick för långt såsom t ex. då han förnekade den högre filosofiska spekulationens värde, då han uppställde nyttan såsom undervisningsväsendets af-görande grundsats eller bedömde poesien från prosans ståndpunkt Tanke och praktiskt förstånd, teori och erfarenhet, idealism och realism, poesi och prosa — huru man i hvaije särskildt fall, efter särskilda synpunkter benämner mennisko-andens motsatta poler — äro begge fullt berättigade och komplettera hvarandras brister.
Den ena af dem kan förden enskilde vara vigtigare, måhända den enda möjliga synpunkten.
Men menskligheten kan ej afstå från någondera och endast för en tid kan således den ena riktningen besegra den andra.
Anders Fryxell stod vid denna tid på fullständig krigsfot med det lärda lägret, representerande öfver hufvud en annan verldsåskådning än den derstädes hyllade.
Med Geijer hade han redan kommit i faktisk, ehuru ej personlig strid, innan de ens egentligen rörf sig på samma område.
Geijers affall var ej heller egnadt att närma dem till hvarandra; ett sådant plötsligt språng från en ståndpunkt till den motsatta stred fullkomligt mot Fryxells regelbundna, lugnt öfvervä-gande natur.
Afven han hade samtidigt begynt framställa historien, och följande sin egen metod, utvecklade han sig småningom i en riktning motsatt den förre lärarens.
Också kommo de snart i en skarp strid.
Såsom barn hade Fryxell redan, enligt hvad vi ofvan i förbigående nämnt, med största förtjusning läst isländska sagor d. v. s. hednatidens historia.
Då han så godt som kunde utantill Björners kämpadater, begärde han till fortsättning Gustafvers och Karlars » sagor », men hvad han fick kunde på intet sätt tillfredsställa en 8-årings läslust.
Minnet af denna en gång så bittert kända brist var måhända den mäktigaste anledningen, hvarför Fryxell sedermera 1822 började » till ungdomens tjenst » förtälja sitt fosterlands historia.
Stora resultat väntade han ej af detta företag; han skref endast af inre håg, med minnet såsom hjelpkälla, begagnande i detta syfte nattens stilla stunder, då dagens timmar förgått till fyllandet af lärarens pligter.
Historien hade alltid varit ett af hans käraste ämnen, och vid universitetet hade han under Geijers presidium disputerat öfver en historisk fråga.
Annars hade han ej på detta område gjort några forskningar.
Sålunda kläddes äfven Berättelserna i en så anspråklös form som möjligt.
Författaren bestämde ej på förhand deras antal, omfång och plan; detta allt fick helt och hållet bero af ämnet.
Framställningssättet gestaltade sig af sig sjelft efter Snorre Sturleson ochde andra isländska sagoberättarnes mästerliga stil, i hvars fria och naturliga begagnande Fryxell icke haft sin like.
Under årens lopp utkom del efter del.
Den literära kritiken var merendels stum beträffande denna företeelse, men upplagans åtgång bevisade allmänhetens tillfredsställelse, och detta var den bästa uppmaning att fortsätta.
Medeltidens århundraden, så fattiga på hänförande hjelteminnen, blefvo liksom i förbigående berättade i en enda del, men Gustaf Wasas minnesrika årtionden togo så mycket mera utrymme i anspråk.
Literaturen kom allt mera till användning, snart nog äfven arkiven, ehuru det då för tiden var mycket svårt att arbeta i riksarkivet, som var inträngdt uti en eländig lokal, och andra arkivs begagnande erfordrade mycket resor.
Redan Erik XIV: s karaktär skildrade Fryxell annorlunda, men afgjordt riktigare än föregångarne, hvilka mera stått på konungens sida, och då herrarnes strid med hertigen (Karl IX) skulle skildras, framstod hans afvikande ståndpunkt i ännu klarare dager.
Ofverväldigande är hans fosterländska hänförelse vid teckningen af Gustaf Adolfs och Axel Oxenstjernas mäktiga tidsålder: dessa delar äro utmärkta för sin poetiska anda och sin konstnärliga komposition, på samma gång de i vetenskapligt afseende — särdeles delarne 7 och 8 — äro tillfredsställande.
Också stod Fryxell enligt egen berättelse på höjden af sin ryktbarhet vid medlet af 1830-talet, då dessa delar hade utkommit
Emellertid hade han mognat för svårare uppgifter.
Skildringen af krigiska hjeltebragder kan hänföra berättaren liksom äfven läsaren, men den förmår icke belysa den nya tidens månggreniga sociala och nationala lif.
» Karl XII bör ej på samma sätt uppfattas och tecknas som en Ragnar Lodbrok », såsom Fryxell sjelf säger.
Ett mångfaldigt nvtt lif framträdde från början af 1600-talet i Sveriges och Finlands historia under det stridiga idéer kämpade om väldet.
Berättelsernas föregående delar hade på sätt och vis varit en nationel epopé, men efter hand blef författandet af en tillfredsställande historia Fryxells mål.
Omsorgsfullt döljer han emellertid arbetets vetenskaplighet, för att bevara detsammas lätta och populära form.
Den föregående uppgiften hade varit lätt och gifvande, den senare var jem-forelsevis svår och otacksam, — åtminstone för en man, livars åsigt tvärt stred mot allmänhetens åsigter, och omhvilken man hellre än om Karl XII kunde sjunga » Han kunde icke vika, blott falla kunde han ».
I många afseenden stod Fryxell på annan botten än Sveriges allmänhet.
Främst må härvidlag nåmnas Utilitarismens eller den praktiska nyttans ståndpunkt, hvilken hos honom oskiljaktigt sammanvuxit med en sträng sedlighetskänsla; dessa åsigter stötte nationalstoltheten och beundrarne af krigsäran.