Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Nej, jag skall heller icke gå,» sade Gaetano.
Han var vid så godt lynne, att han kände lust att skratta.
»Jag skall icke gå.»
»Skall jag tala med kyrkoherden, så att du kan bli sänd på ett seminarium?» frågade donna Elisa ödmjukt.
»Nej, men att ni ingenting förstår, donna Elisa, att ni ingenting förstår.
Jag säger er ju, att jag ej vill gå ifrån er.
Jag har hittat på något annat.»
»Hvad har du hittat på?» frågade hon vemodigt.
»Hvad tror ni väl jag gjorde, medan jag satt där på trappsteget.
Jag drömde, donna Elisa.
Jag drömde, att jag höll på att rymma.
Ja, donna Elisa, jag stod i boden, och jag skulle öppna boddörren, men jag kunde ej, därför att det var så många lås.
Jag stod i mörkret och läste upp lås efter lås, och alltid voro där nya.
Jag förde ett förfärligt väsen, och jag tänkte:
’Nu kommer nog donna Elisa.’
Så gick dörren ändtligen upp, och jag skulle rusa ut, men just då kände jag er hand i min nacke, och ni drog mig in, och jag sparkade och sparkade, och jag slog er, därför att jag ej fick gå.
Men donna Elisa, ni hade ljus med er, och då såg jag, att det icke längre var ni utan mor.
Då tordes jag ej strida emot mer, utan jag blef så rädd, ty mor är ju död.
Men mor tog knytet, som jag bar, och började taga fram hvad som fanns där.
Mor skrattade och såg glad ut, och jag blef glad därför, att hon ej var ond på mig.
Det, som hon plockade fram ur knytet, var alla de små helgonbilderna, som jag skurit, medan jag suttit hos er i boden, och de voro så vackra.
’Kan du skära så vackra bilder nu, Gaetano?’ sade mor.
’Ja,’ svarade jag.
’Då kan du tjäna Gud därmed,’ sade mor.
’Behöfver jag då ej gå ifrån donna Elisa?’ »Nej,» sade mor.
Och just som mor sade detta, väckte ni mig.»
Gaetano såg triumferande på donna Elisa.
»Hvad menade nu mor med. detta?»
Donna Elisa bara undrade.
Gaetano kastade hufvudet bakåt och skrattade.
»Mor menade, att ni skulle låta mig gå i lära, så att jag kunde tjäna Gud genom att snida sköna bilder af änglar och helgon, donna Elisa.»
Gudsystern.
På den ädla ön Sicilien, där det finnes mera kvar af gammal sed än på något annat ställe i södern, är det alltjämt bruk, att hvarje människa redan i barndomen väljer sig en gudbror eller gudsyster, som skall bära hennes barn till dopet, om hon en gång får något.
Men detta är alls icke den enda nytta, som gudsyskon hafva af hvarandra.
Gudsyskon måste älska hvarandra, tjäna hvarandra och hämnas hvarandra.
I en gudbroders öra kan en man begrafva sina hemligheter.
Han kan anförtro honom både pengar och käresta utan att blifva sviken.
Gudsyskon äro trogna mot hvarandra, som om de voro födda af samma mor, därför att deras förbund är afslutadt inför San Giovanni Battista, som är det mest fruktade af alla helgon.
Det är ock sed, att fattigt folk för sina halfvuxna barn till rika människor och ber, att de skola få blifva gudsyskon med deras unga söner och döttrar.
Hvilken glad syn är det ej att på den helige döparens dag se alla dessa små, festklädda barn, som vandra fram genom de stora städerna för att söka sig gudsyskon!
Om föräldrarna lyckas att ge sin son en rik gudbror, äro de glada, som om de kunde lämna honom en landtgård i arf.
Då Gaetano först kom till Diamante, var där en liten en, som ständigt gick ut och in i boden hos donna Elisa.
Hon hade röd kappa och toppig hufva och åtta tunga, svarta lockar, som trängde fram under hufvan.
Hon hette Giannita och var dotter till donna Olivia, som sålde grönsaker.
Men donna Elisa var hennes gudmor, och därför tänkte denna mycket på hvad hon skulle kunna göra för henne.
Nåväl, då midsommardagen kom, beställde donna Elisa en vagn och åkte ned till Catania, som ligger hela fyra mil från Diamante.
Hon hade Giannita med sig, och de voro båda i högtidsskrud.
Donna Elisa var klädd i svart siden med pärlor, och Giannita hade en hvit tyllklädning med blombårder.
I handen hade Giannita en korg med blommor, och öfverst bland blommorna låg ett granatäpple.
Resan gick bra för donna Elisa och Giannita.
Då de ändtligen voro komna till det hvita Catania, som ligger och glänser på den svarta lavagrunden, körde de fram till det skönaste palatset i staden.
Det var högt och stort, så att den stackars lilla Giannita kände sig alldeles förskrämd öfver att nödgas gå in där.
Men donna Elisa steg modigt på, och hon blef införd till cavaliere Palmeri och hans hustru, som ägde huset.
Donna Elisa påminde signora Palmeri, att de voro barndomsvänner och bad, att Giannita skulle få blifva gudsyster med hennes unga dotter.
Detta blef bifallet, och den unga signorinan inkallades.
Det var ett litet under af skärt siden, venetianska spetsar, stora, svarta ögon och stort, burrigt hår.
Hennes lilla kropp var smal och tunn, så att man alls ej lade märke till den.
Giannita räckte korgen med blommorna till henne, och hon tog nådigt emot den.
Hon såg länge och betänksamt på Giannita, gick rundt omkring henne och blef förälskad i hennes jämna, släta lockar.
Så snart hon sett dem, sprang hon efter en knif, delade granatäpplet och gaf Giannita ena halfvan.
Medan de åto äpplet, höllo de hvarandra i hand och sade båda:
»Syster, syster, syster min!
Jag är din, och du är min,
Din min hydda, din min spis,
Din min lycka, ditt mitt pris,
Din min plats i paradis.»
Så kysste de hvarandra och kallade hvarandra gudsyster.
»Nu får du aldrig svika mig, gudsyster,» sade den lilla signorinan, och båda barnen voro mycket allvarliga och gripna.
De hade i all hast blifvit så goda vänner, att de gräto, då de skildes åt.
Men sedan gingo tolf år, och de båda gudsystrarna lefde hvar och en i sin värld och råkades aldrig.
Under hela denna tid var Giannita stilla i sitt hem och kom ej en enda gång till Catania.
Men så hände det verkligen något underbart.
Giannita satt en eftermiddag i rummet innanför boden och broderade.
Hon var mycket skicklig, så att hon ofta var nästan öfverhopad med arbete.
Men det kostar på ögonen att brodera, och det var mörkt i Giannitas rum.
Därför hade hon ställt dörren till boden på glänt för att få in litet mera ljus.
Straxt efter det klockan slagit fyra, kom den gamla mjölnaränkan Rosa Alfari gående förbi.
Donna Olivias bod var mycket tilltalande, då man såg den från gatan.
Blicken gled genom den öppna hvalfdörren in till stora korgar med färskt grönt och brokig frukt, och långt borta i fonden hade man konturerna af Giannitas vackra hufvud.
Rosa Alfari stannade och började tala med donna Olivia, endast därför att hennes bod såg så vänlig ut.
Det följde alltid jämmer och klagan med gamla Rosa Alfari.
Nu var hon ledsen öfver att nödgas resa ensam till Catania nästa natt.
»Det är en olycka att postvagnen ej kommer till Diamante före tio,» sade hon.
»Jag somnar på vägen, jag, och kanske man då stjäl mina pengar.
Och hvad skall jag taga mig till, då jag kommer till Catania klockan två i natt?»
Då ropade Giannita plötsligen utåt boden:
»Vill ni ej taga mig med till Catania, donna Alfari?»
Hon frågade halft på skämt utan att vänta svar.
Men Rosa Alfari blef ifrig. »Gud, barn, vill du följa mig?» sade hon.
»Vill du verkligen?»
Giannita kom ut i boden, röd af glädje.
»Om jag vill,» sade hon, »jag har ej varit i Catania på tolf år.»
Men Rosa Alfari såg förnöjd på henne, ty Giannita var hög och stark, hennes ögon voro muntra, och hon hade ett obekymradt löje på läpparna.
Det var en härlig reskamrat.
»Gör dig bara i ordning,» sade gumman.
»Du följer mig klockan tio, det är afgjordt.»
Nästa dag ströfvade Giannita omkring på gatorna i Catania.
Hon tänkte hela tiden på sin gudsyster.
Hon var så underbart stämd af att åter vara henne så nära.
Hon älskade sin gudsyster, Giannita, och det gjorde hon ej endast därför, att San Giovanni befallt människorna att älska sina gudsyskon.
Hon hade dyrkat det lilla barnet i sidenklädningen, som det skönaste hon sett.
Det hade nästan blifvit hennes afgud.
Hon visste så mycket om gudsystern, som att hon ännu var ogift och bodde i Catania.
Hennes mor hade dött, och hon hade ej velat öfvergifva sin far, utan stannat som värdinna i hans hus.
»Jag måste laga, att jag får se henne,» tänkte Giannita.
Så snart Giannita mötte ett elegant ekipage, tänkte hon: »Det kan vara min gudsyster, som åker där.»
Och hon stirrade på de åkande för att se om någon af dem var lik den lilla flickan med det stora håret och de stora ögonen.
Hjärtat började klappa helt stormande på Giannita.
Hon hade alltid längtat efter sin gudsyster.
Hon själf gick alltjämt ogift, därför att hon tyckte om en ung bildsnidare, Gaetano Alagona, och han hade aldrig visat minsta lust att gifta sig med henne.
Giannita hade ofta varit ond på honom för detta, och ej minst hade det retat henne, att hon aldrig skulle få bjuda sin gudsyster på sitt bröllop.
Stolt hade hon också varit öfver henne.
Hon hade tyckt sig vara finare än andra, därför att hon haft en sådan gudsyster.
Om hon nu skulle gå upp till henne, eftersom hon ändå var i staden.
Det skulle ge glans åt hela resan.
Då hon tänkte och tänkte på detta, kom en tidningspojke löpande.
»Giornale da Sicilia,» skrek han.
»Affären Palmeri!
Stora bedrägerier!»
Den långa Giannita grep pojken i nacken, då han rusade förbi. »Hvad säger du?» skrek hon.
»Du ljuger, du ljuger!» och hon var nära att slå honom.
»Köp min tidning, signora, innan ni slår mig,» sade gossen.
Giannita köpte tidningen och började läsa.
Där fann hon genast reda på affären Palmeri.
»Eftersom detta mål behandlas i dag inför rätta,» skref tidningen, »vilja vi lämna en redogörelse därför.»
Giannita läste och läste.
Hon läste om och om igen, innan hon förstod.
Det var ej en muskel i hennes kropp, som ej började darra af förskräckelse, då hon ändtligen begrep.
Hennes gudsysters far, som ägt stora vingårdar, hade blifvit ruinerad, därför att vinsjukan förhärjat dem.
Och detta var det minsta.
Han hade också förskingrat en välgörenhetsfond, som anförtrotts åt honom.
Han var arresterad, och i dag skulle han stå inför rätta.
Giannita kramade samman tidningen, kastade den på gatan och trampade på den.
Bättre förtjänade ej den, som bragte sådana nyheter.
Sedan stod hon alldeles slagen af att detta skulle möta henne, då hon kom till Catania för första gångan på tolf år.
»Herre Gud,» sade hon, »är det någon mening med detta?»
Där hemma i Diamante hade väl aldrig någon brytt sig om att säga henne hvad som var på färde.
Var det en skickelse, att hon skulle vara här just på själfva rättegångsdagen?
»Hör, donna Alfari,» sade hon, »ni får göra hvad ni vill, men jag måste gå upp i domstolen.»
Det var bestämdhet öfver Giannita.
Ingenting kunde rubba henne.
»Förstår ni ej, att det är för detta och ej för er skull, som Gud har förmått er att taga mig med till Catania?» sade hon till Rosa Alfari.
Det var ej ett ögonblicks tvifvel hos Giannita, att det var något öfvernaturligt med i spelet.
Rosa Alfari måste låta henne gå, och hon sökte sig fram till justitiepalatset.
Hon stod bland gatpojkar och slödder på åhörareplatsen och såg cavaliere Palmeri på de anklagades bänk.
Det var en fin herre med hvitt pipskägg och hvita mustascher.
Giannita kände igen honom.
Hon hörde, att han dömdes till ett halft års fängelse, och Giannita tyckte sig allt tydligare se, att hon vandrade där som en Guds utsände.
»Nu måtte min gudsyster behöfva mig,» tänkte hon.
Hon gick åter ut på gatan och frågade sig fram till palazzo Palmeri.»
På vägen körde en vagn förbi henne.
Hon såg upp, och hennes ögon mötte damens, som satt i vagnen.
I samma stund var det något, som sade henne, att detta var hennes gudsyster.
Hon som åkte var blek och böjd och hade tiggande ögon.
Giannita fick henne genast mycket kär.
»Det är du, som gjort mig glad många gånger,» sade hon, »därför, att jag väntat mig glädje af dig.
Nu skall jag kanske kunna löna dig.»
Giannita kände sig full af andakt, då hon gick uppför den höga, hvita marmortrappan till Palazzo Palmeri, men plötsligt kom ett tvifvel öfver henne.
»Hvad kan Gud vilja, att jag skall göra för den, som vuxit upp i en sådan prakt?» tänkte hon.
»Glömmer vår Herre, att jag bara är den fattiga Giannita från Diamante?»
Hon lät en betjänt hälsa signorina Palmeri, att hennes gudsyster ville tala med henne.
Hon blef förvånad, då betjänten kom igen och svarade, att hon ej kunde bli mottagen den dagen.
Skulle hon nöja sig med detta?
Ånej, ånej! »Säg signorinan, att jag kommer att vänta här hela dagen, ty jag måste tala vid henne.»
»Signorinan skall flytta från palatset om en halftimme,» sade betjänten.
Giannita blef utom sig.
»Men jag är hennes gudsyster, hennes gudsyster, förstår du ej detta?» sade hon till karlen.
»Jag måste tala med henne.» Betjänten smålog och rörde sig ej.
Men Giannita ville ej bli afvisad.
Hon var ju sänd af Gud.
Han skulle förstå, förstå, sade hon och höjde rösten.
Hon var från Diamante och hade ej varit i Catania på tolf år.
Ända tills i går eftermiddag klockan fyra, hade hon ej tänkt på att fara dit.
Han skulle tänka på det, ända till i går eftermiddag klockan fyra.
Betjänten stod orörlig.
Giannita var i färd med att berätta honom hela historien för att beveka honom, då dörren slogs upp.
Hennes gudsyster stod på tröskeln.
»Hvem talar här om i går klockan fyra?» sade hon.
»Det är en främmande, signorina Micaela.»
Nu stormade Giannita fram.
Det var alls ingen främmande.
Det var hennes gudsyster Giannita från Diamante, som kom hit för tolf år sedan med donna Elisa.
Kom hon ej i håg henne?
Kom hon ej ihåg, att de hade delat ett granatäpple?
Signorinan hörde ej på detta.
»Hvad var det, som hände i går klockan fyra?» frågade hon med stor oro.
»Det var då jag fick Guds befallning att gå till dig, gudsyster,» sade Giannita.
Den andra såg förfärad på henne..
»Kom med mig,» sade hon, liksom rädd, att betjänten skulle få veta hvad Giannita ville säga henne.
Hon gick långt inåt våningen, innan hon stannade.
Då vände hon sig så snabbt mot Giannita, att denna blef rädd.
»Säg mig det genast!» sade hon.
»Pina mig ej, låt mig höra det genast!»
Hon var lika hög som Giannita, men mycket olik henne.
Hon var finare byggd och hon, världsdamen hade ett långt mera vildt och otamt utseende än landtflickan.
Allt hvad hon kände syntes i hennes ansikte.
Hon bjöd ej alls till att hålla det doldt.
Giannita blef så förvånad öfver hennes häftighet, att hon ej genast kom sig för att svara.
Då lyfte hennes gudsyster i förtviflan armarna öfver hufvudet, och orden strömmade öfver hennes läppar.
Hon sade, att hon visste, att Giannita fått Guds befallning att bringa henne bud om nya olyckor.
Gud hatade henne, det visste hon.
Giannita slog ihop händerna.
Gud hata henne, tvärtom, tvärtom.
»Jo, jo,» sade signorina Palmeri. »Så är det.»
Och som hon inom sig var rädd för det bud Giannita hade till henne, blef hon vid att tala.
Hon lät henne ej komma till ordet, utan afbröt henne ständigt.
Hon tycktes vara så förskrämd af allt, som händt henne under de sista dagarna, att hon alls ej kunde styra sig själf.
Giannita kunde väl förstå, att Gud måste hata henne, sade hon.
Hon hade gjort något så förfärligt.
Hon hade öfvergifvit sin far, svikit sin far.
Giannita hade väl läst fjärde budet.
Så bröt hon ut på nytt i ett häftigt frågande.
Hvarför sade hon henne ej hvad hon ville säga?
Hon väntade ej annat än ondt.
Hon var förberedd.
Men den stackars Giannita fick ej komma till ordet, utan så snart hon ville tala, blef signorinan rädd och afbröt henne.
Hon berättade henne sin historia liksom för att beveka Giannita att ej vara hård emot henne.
Giannita skulle ej tro, att hennes olycka ensamt bestod däri, att hon ej mer skulle få ha egen vagn eller loge på teatern eller sköna dräkter eller uppassning eller ens tak öfver hufvudet.
Ej heller var det nog därmed, att hon nu förlorat alla vänner, så att hon alls ej visste hvar hon skulle begära skydd.
Ej heller var det nog olycka, att hon kände en sådan blygsel, att hon ej tyckte sig kunna lyfta upp ögonen till någon människas ansikte.
Utan det var något ändå mycket värre.
Hon hade satt sig och var tyst ett ögonblick, medan hon vaggade fram och åter i ångest.
Men då Giannita nu började tala, afbröt hon henne.
Giannita kunde ej tro hur hennes far älskat henne.
Han hade alltid låtit henne lefva i glans och prakt såsom en furstinna.
Hon hade ej gjort mycket för honom, endast låtit honom tänka ut härliga ting för att roa henne.
Det hade ej varit en uppoffring, att hon ej gift sig, ty hon hade aldrig älskat någon som sin far, och hennes eget hem hade varit präktigare än någon annans.
Men så hade hennes far en dag kommit och sagt till henne: »De vilja arrestera mig.
De sprida ut, att jag stulit, men det är ej sanning.»
Då hade hon trott honom och hjälpt honom att hålla sig dold för karabiniererna.
Och de hade sökt honom förgäfves i Catania, på Etna, öfver hela Sicilien.
Men då polisen ej kunde finna cavaliere Palmeri, började folket säga: »Det är en hög herre, och det är höga herrar, som hjälpa honom, eljest skulle man för länge sedan hafva funnit honom.»
Och så hade prefekten i Catania kommit upp till henne.
Hon mottog honom leende, och prefekten kom såsom för att tala om rosor och vackert väder.
»Vill signorinan se på detta lilla papperet?
Vill signorinan läsa det här lilla brefvet?
Vill signorinan ge akt på den här lilla underskriften?»
Hon läste och läste.
Och hvad var det hon såg?
Hennes far var ej oskyldig.
Hennes far hade tagit andras pengar.
Då prefekten var borta, hade hon gått till sin far.
»Du är skyldig», sade hon till honom.
»Du får göra hvad du vill, men jag kan ej mera hjälpa dig.» Å, hon hade ej vetat hvad hon sade.
Hon hade alltid varit mycket stolt.
Hon hade ej kunnat tåla, att hennes namn blifvit stämpladt med vanära.
Hon hade ett ögonblick önskat, att hennes far varit död, hellre än att detta händt henne.
Kanske hade hon ock sagt så till honom.
Hon visste ej rätt hvad hon sagt.
Men efter detta hade Gud öfvergifvit henne.
De förfärligaste saker hade händt.
Hennes far hade tagit henne på orden.
Han hade gått och utlämnat sig själf.
Och allt sedan han kommit i fängelset, hade han ej velat se henne.
Han besvarade ej hennes bref, och mat, som hon sände honom, skickade han åter orörd.
Det var det förfärligaste af allt.
Han tycktes tro, att hon ville döda honom.
Hon såg på Giannita så ängsligt, som om hon väntade sin dödsdom.
»Hvarför säger du mig icke det du har att säga?» for hon ut.
»Du dödar mig.»
Men det var henne omöjligt att tvinga sig själf att tiga.
»Du skall veta,» fortfor hon, »att detta palats nu är såldt, och köparen har hyrt ut det till en engelsk dam, som skall flytta in här i dag.
Men några af hennes saker buro de in här redan i går och bland dessa var en liten bild af Kristusbarnet.
Jag fick se den, då jag gick igenom vestibulen, Giannita.
De hade tagit upp den ur en kappsäck och lagt den därute på golfvet.
Den var så illa medfaren, att ingen brydde sig om att akta den.
Den hade bucklig krona och smutsig linda, och alla de små smycken, som betäckte den, voro ärgiga och skadade.
Men då jag såg den ligga på golfvet, tog jag upp den och bar in den i rummen och ställde den på ett bord.
Och medan jag gjorde detta, föll det mig in, att jag skulle anropa dess hjälp.
Jag lade mig på knä inför den och bad länge.
’Hjälp mig i min stora nöd!’ sade jag till Kristusbarnet.
Medan jag bad, tycktes det mig, att bilden ville svara mig.
Jag lyfte hufvudet, och barnet stod där lika stumt som förut, men en pendyl började slå just då.
Den slog fyra slag, och det var, som om den sagt fyra ord.
Det var, som hade Kristusbarnet svarat ett fyrfaldigt ja på min bön.
Detta gaf mig mod, Giannita, så att jag i dag for upp till justitiepalatset för att se min far.
Men han vände ej ögonen mot mig under hela tiden han stod inför sina domare.
Jag passade på, då de skulle föra bort honom, och kastade mig på knä för honom i en af de smala gångarna.
Giannita, han lät soldaterna föra undan mig, utan att ge mig ett ord.
Ser du nu, Gud hatar mig.
Då jag hörde, att du talade om i går eftermiddag klockan fyra, blef jag så rädd.
Kristusbarnet sänder mig en ny olycka, tänkte jag.
Det hatar mig, som svikit min far.»
Då hon sagt detta, teg hon ändtligen och lyssnade andlöst efter hvad
Giannita skulle säga.
Och Giannita berättade sin historia för henne.
»Se, se, är det ej märkvärdigt,» sade hon till sist.
»Jag har ej varit i Catania på tolf år, och så får jag fara hit alldeles oväntadt.
Och jag vet om alls intet, men så fort jag sätter foten på gatan här, får jag veta din olycka.
Gud har sändt bud efter mig, sade jag till mig själf.
Han har kallat mig hit för att hjälpa min gudsyster.»
Signorina Palmeris ögon vändes oroligt spörjande mot henne.
Nu skulle väl det nya slaget komma.
Hon ramlade allt sitt mod för att möta det.
»Hvad vill du nu, att jag skall göra för dig, gudsyster?» sade Giannita.
»Vet du hvad jag tänkte, då jag gick på gatan?
Jag vill fråga henne, om hon vill följa mig till Diamante, tänkte jag.
Jag vet ett gammalt hus därhemma, där vi kunna få bo billigt.
Och jag skulle brodera och sy, så att vi skulle kunna lifnära oss.
Då jag var ute på gatan tyckte jag, att detta skulle kunna gå för sig, men nu förstår jag, att det är omöjligt, omöjligt.
Du begär annat af lifvet, du, men säg dock, om jag kan göra något för dig.
Du skall ej stöta bort mig, ty Gud har sändt mig.»
Signorinan böjde sig framåt mot Giannita.
»Nå,» sade hon ängsligt.
»Du skall låta mig göra hvad jag kan för dig, ty jag älskar dig,» sade Giannita och gled ned på knä och lade armarna om henne.
»Har du ingenting annat att säga?» frågade signorinan.
»Det önskar jag, att jag hade,» sade Giannita, »men jag är ju bara en fattig stackare.»
Det var underbart att se hur dragen nu mjuknade i den unga signorinans ansikte, hur hyn förklarades och hur ögonen började stråla.
Nu visade det sig, att hon var en stor skönhet.
»Giannita,» sade hon lågt och knappt hörbart, »tror du att det är ett under?
Tror du, att Gud kan låta det ske under för min skull?»
»Ja, ja,» hviskade Giannita tillbaka.
»Jag bad Kristusbilden, att han skulle hjälpa mig, och han sänder mig dig.
Tror du, att det var Kristusbarnet, som sände dig, Giannita?»
»Ja det var det, det var det.»
»Gud har då icke öfvergifvit mig, Giannita?»
»Nej, Gud har ej öfvergifvit dig.»
Gudsystern satt och grät en stund.
Det var helt stilla i rummet.
»Då du kom Giannita, tyckte jag, att det ej återstod mig annat än att döda mig,» sade hon därpå.
»Jag visste ej hvart jag skulle taga vägen, och Gud hatade mig.»
»Men säg mig nu hvad jag kan göra för dig, gudsyster?» sade Giannita.
Till svar drog den andra henne upp till sig och kysste henne.
»Men det är ju nog, att du är sänd af det lilla Kristusbarnet,» sade hon.
»Det är ju nog, att jag vet, att Gud icke har öfvergifvit mig.»
Diamante.
Micaela Palmeri var på resa till Diamante i sällskap med Giannita.
De hade satt sig i postvagnen vid tretiden på morgonen, och de hade åkt på den sköna vägen, som går fram på den nedersta Etnasluttningen, omkretsande berget.
Men det hade varit helt mörkt.
De hade ej sett något af den omgifvande trakten.
Den unga signorinan beklagade sig ingalunda öfver detta.
Hon satt med sänkta ögon och fördjupade sig i sin sorg.
Äfven då det började ljusna, ville hon ej lyfta ögonen för att se ut.
Det var ej, förrän de voro helt nära Diamante, som Giannita kunde förmå henne att betrakta landskapet.
»Se nu ut!
Här är Diamante, som skall bli ditt hem,» sade hon.
Då hade Micaela Palmeri på höger sida om vägen sett det mäktiga Etna, som skar bort ett stort stycke af himmelen.
Alldeles bakom berget steg solen upp, och då solskifvans öfversta kant stack fram öfver bergranden, såg det ut, som om det hvita högfjället börjat brinna och sända ut gnistor och strålar.
Men Giannita uppmanade henne att se öfver åt andra sidan.
Och på andra sidan såg hon hela den taggiga bergskedjan, som omkretsar Etna såsom en tornprydd mur, stå rodnande röd i soluppgången.
Men Giannita pekade åt annat håll.
Det var icke detta hon skulle se, icke detta.
Då sänkte hon sina ögon och såg ned i en svart däld.
Där glänste marken som sammet, och den hvita Simeto skummade fram nere i daldjupet.
Men ännu vände hon ej sina ögon åt rätt håll.
Då ändtligen såg hon det branta Monte Chiaro, som reste sig ur den svarta, sammetsklädda dalen, lysande rödt af morgonljus och omgifvet af palmkronor, hvilka skyddade det såsom solskärmar.
Och på dess topp hade hon sett en stad, tornprydd och muromgifven, och med alla fönster och väderflöjlar blixtrande af ljus.
Vid denna syn hade hon gripit Giannitas arm och frågat henne om detta var en verklig stad och om människor bodde där.