Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag fruktar 38 i Den 20 Mars. likväl mindre vådlig påföljd häraf, enär jag förmodar det i allt fall vara lätt för Högsta Domstolen att alltid finna en underdomare, som vore benägen att inkomma med förfrågan, när sådant önskades, och det är således hufvudsakligen från redactionens ofullständighet, som jag för min del liemtar skäl till afslag å densamma.
I ovisshet, huruvida icke 21 och 88 §§, komma att föredragas i sammanhang med den ig:de,.utbeder jag mig äfven att nu få yttra mig om dem.
I afseende på?.i §. har jag samma anmärkning, som jag gjorde vid sista riksdagen, nemi., att genom den nya redaclionens antagande skulle åt Konungen öfverlåtas ett fullkomligt envälde i lagstiftningen, enär det alltid, emellan riksdagarna, skulle bero på Konungen att i Statsrådet omgöra de lagar, som vid riksdagarna blifvit af Konung och Ständer gemensamt stiftade, och att åt lagförklaringarna gifva helgd af lag, ehuru de i sjelfva verket blott innefatta en förklaring öfver det sätt, hvarpå Högsta
Domstolen ser en viss sak, och en underrättelse för den domare, som förfrågat sig, huru saken bör afdömas.
Från denna synpunkt betraktade, äro lagförklaringarna icke detsamma som lag.
Men om Konungen skulle i Statsrådet äga att besluta om riktigheten eller oriktigheten af Högsta
Domstolens yttrade åsigt, skulle beslutet få kraft af lag, åtminstone till nästa riksdag; och detta innebär en vådlig magt, som Konungen icke kan vilja begagna, utan att underkasta sig ett personligt klander för de misstag, som vid lagstiftningen kunna äga rum, och för hvilket klander jag vill undvika att blottställa Konungen.
Hvad derefter 88 §. beträffar, så gälla samma skäl för afslag derå; och jag kan således, i händelse Hr Gr o. Landtm, ej skulle tillåta förslagets pröfning §. för §., ej annat än till styrka afslag å förslaget i sin helhet.
Jag förenar mig till alla delar uti hvad Frih.
Ehrenborgh så förträffligt anfört i både form och sak; ty om Hr Gr. o. Landtm, anser sig förbunden att föredraga alla tre §§• på en gång, så blir ett nej till hela förslaget en gifven följd, och jag måste då äfven för min del, önska detta nej; men om hvarje §. afgöres för sig, få alla meningar tillfälle att uttrycka sig.
Jag ber nu att få fästa R. o. Adis uppmärksamhet på vigten af den i Ista, eller ig §.
Då vi nemi. betrakta, huru liten juridisk insigt man i allmänhet har att vänta af Statsrådets ledamöter, och, med all vördnad för Konungen, vi möjligen äfven kunna hafva en Konung, som icke egnat sig åt juridiken, så skulle rättigheten till lagförklaringars utfärdande äfven utan inkomna förfrågningar vara, att åt Högsta
Domstolen lemna en magt, som jag på det högsta måste motsätta mig.
Då jag begärde ordet, var det för att söka vederlägga en värd talares sednaste framställning rö - L) c ii 20 Mars.
385 rörande formen för föredragningen.
Jag har häri blifvit förekommen af Frih.
Gederström och ber blott alt ytterligare få fästa JR., o. Ad:s uppmärksamhet på de i 8i §. förekommande ord:
Samtycka då alla RiksSt. till Konungens förslag (nemligen Konungens förslag i sin helhet), hegare de dag att på rikssalen få fi.
Antaga icke RiksSt. samfäldt Konungens proposition (nemi. propositionen i sin helhet), vare den afslagen.
Jag vill emedlertid icke vidare uppehålla mig vid frågan om formen, under förbehåll att framdeles dertill hafva öppen rätt, sedan Hr Gr. o. Landtm, behagat förklara, huruvida propos. å de ifrågav.
§§. kommer att framställas gemensamt för alla eller särskildt på hvar §. för sig; men då flera talare nu framställt anmärkningar, som åsyfta afslag å nya redactionen af ig §., samt en talare derjemte utsträckt sina anmärkningar äfven till 21 oell 88 55-, torde det tillåtas mig att i ett sammanhang få framställa och utveckla motiverna för det af Konungen i nåder afgifua förslaget.
Att förklara lagens mening med tillämpning på framgent förekommande fall innebär ostridigt en handling af lagstiftande, icke af lagskipande magt.
Bestyrkande denna sats, säger också 88 §.
Reg.F.:
Med förklaring öfver civil- och criminal- samt kyrkolag för hålles som med sådan lags stiftande.
Men då den ena hälften af lagstiftande magien icke ständigt är församlad, och dä behof af lagförklaringar emellan riksdagarna kunde uppstå, var det genom en ganska naturlig delegation, som man ville uppdraga åt lagskipningens högsta organ att inträda i stallet för den frånvarande delen af lagstiftande magten.
Här hade likväl grundlagsstiftaren måhända bort stadna och icke från delaktighet i lagförklaringarna utesluta den andra delen af lagstiftande magten.
Domstolen hade bort helt enkelt emellan riksdagarna inträda i R.
St:s magt, utan att intränga inpå Konungamagtens område.
St. kunna icke vid riksdagarna, utan Konungens biträde och sanction, förklara civil-, criminal- och kyrkolag; men Högsta
Domstolen kan det nu emellan riksdagarna, ty Konungen har der endast tvenne röster och kan således öfverröstas, hvarefter R.
St. kunna gilla den af Högsta Domstolen gifna lagförklaringen, och en permanent lag har då blifvit
Konungen emot Dess vilja påtvungen.
Det första och vigtigaste motivet för Konungens propos. i denna del har således varit, att Kouungamagten måtte försättas, i afseende på lagförklaringal', i samma prerogativ emot Högsta
Domstolen som emot R.
St., och detta ändamål har ansetts lämpligast kunna vinnas genom införandet i 21 §. af den föreslagna förändrade redactionen, så lydande:
I alla frågor om förklaringar öfver lagen emellan riksdagarna skola Högsta Domstolens beslut hos Konungen i Statsrådet anmälas. 4 H- 49 388 Den 20 Mars.
Gillar Konungen den gifna lagförklaringen, utfördes den med Dess underskrift; ogillar Konungen densamma, förfalle den till ali kraft och verkan.
Detta stadgande innebär ej annat, än att åt
Konungen öfverlemna samma rätt emellan riksdagarna i afseende på Högsta Domstolen, som han förut äger under riksdag i afseende på R.
St.; och jag kan så mycket mindre med Gr.
Horn finna, att något envälde härigenom skulle blifva Konungen tilldeladt, sorn hvad sorn här åsyftas egentligen blott är ett veto för Konungen, utan rättighet att ens använda det initiativ, sorn ostridigt i lagförklaringsfrågor nu tillkommer Konungen vid riksdagarna.
Högsta Domstolen qvarstår deremot i ett högre prerogativ än Konungen derigenom, att Högsta
Domstolen ensam kan föreslå lagförklaringar.
Nu gällande 88 §.
Reg.F. innehåller vidare, att "me d förklaring öfver civil-, criminal-samt k y r k o 1 a g f ö rhålles, som med sådan lags stiftande.
De förklaringar, som, till svar på inkomna förfrågningar om lagens rätta mening, Konungen genom dess Högsta Domstol emellan riksdagarna gifver, kunna ÖCc. &c
Häraf borde väl anses följa, att med de lagar, öfver hvilkas rätta mening Högsta
Domstolen äger att gifva förklaring, ej förstås annat, än civil-, criminal-och kyrkolag. 89 §. bestämmer dessutom särskildt, att det tillkommer Konungen ensamt att afgifva förklaringar öfver de oeconomiska lagarna.
Men 19 §. står dock för närvarande i någon strid med 88 §., hvilken sistnämnde ensamt handlar om civil-, criminal- och kyrkolag, då deremot 19 §. förutsätter, att förklaringar skulle af Högsta Domstolen kunna meddelas i alla de fall, som till domares åtgärd höra, hvartill, enligt denna §:s ordalydelse, skulle kunna räknas äfven de oeconomiska lagarna, enär desamma ofta af domare tillämpas.
Det var denna motsägelse, som
Konungen i sitt nådiga förslag äfvenväl velat förekomma genom införandet i 19 §. af de samma orden: civil-, criminaloch kyrkolag, som förut finnas i 88 §., i stället för den nu befintliga perioden: i sådana fall, sorn till domares åtgärd höra.
Hvad åter den andra i 19 §. föreslagna redactionsförändringen beträffar, så hafva väl flera ledamöter ansett oriktigt, att Högsta Domstolen, utan föregående förfrågningar, skulle äga att gifva lagförklaringar och underställa dem K.
Jag skulle likväl tro, att Högsta
Domstolen, som befinner sig på en upphöjd centralpunkt i lagstiftningen, lättast är i tillfälle att bedöma, om någon mo'säge!se och olikhet i lagens tillämpning vid domstolarna äger rum, samt huruvida, til! förekommande deraf, ett förtydligande af sjelfva lagen erfordras; och detta har varit orsaken, hvarföre Konungen icke ansett Högsta Domstolen i sådana fall nödvändigt böra afvakta inkommande förfrågningar.
Horn har äfven anmärkt, att krigslagarna skulle i Den io Matt. förslaget blifvit uteglömda biand dem, hvaröfver Högsta
Domstolen skulle äga att afgifva förklaring.
Jag får i anledning deraf hänvisa till sista mom. af 33 §.
Riksd.Ordn., som uttryckligen bestämmer, att under civil- och crimiuallag älven förstås de delar af krigslagar och författningar rörande krigsväsendet, som äga tillämpning till medborgare utom krigsstaten; och om krigsartiklarna, i hvad de angå sjelfva krigsmagten, lärer här icke vara fråga, då deras förklaring måste tillhöra samma Statsrnagt, som dem stiftat.
Jag kan således icke medgifva, att någon uraktlåtenhet i berörde hänseende ägt rum.
Slutligen och då inga anmärkningar emot de öfriga delarna af Konungens ifrågavar. nåd. förslag här blifvit gjorda, än de, jag nu i korthet genomgått och, så vidt jag förmått, sökt att besvara, inskränker jag mig till att hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. till bilall å de föreslagna redactionsförändringarna.
Jag skall icke längre uppehålla tiden med ytterligare upptagande af det sätt, hvarpå Frih. von Schulzenheim sett saken i afseende på formen; det återstår blott att i denna dél öfverlemna afgörandet till Hr Gr. o. Landtm., och måhända har jag sett saken orätt.
Då jag likväl förut blott yttrat mig öfver 19 §., men Hr Gr. o.
Landtm, tillåtit discussionen att utsträckas äfven till den 11 och 88, anhåller jag få förklara, att om 19 §. ej blir antagen, tvekar jag ej att understödja antagandet af de öfriga 2:ne.
Om åter frågorna på en gång afgöras i sin helhet, måste jag med mitt nej beledsaga hela förslaget; hvaremot, i händelse Ilr Gr. o.
Landtm, tillåter särskild propos. på hvarje §., jag för min del skulle rösta nej för 1 §., men ja för de öfriga.
Jag ser nemi. ingen våda uti ett sådant veto för Konungen, som 21 §. åsyftar, och hvilket jag anser stå i full harmoni med det veto, som tillkommer R.
St. sjelfva i afseende på alla lagförklaringar.
Innan Hr Gr. o. Landtm, yttrat sig, om förslaget kommer att föredragas i sin helhet, anser jag öfverflödigt att yttra mig i sjelfva saken; men sedan formen af Hr Gr. o. Landtm, blifvit bestämd, begär jag att ånyo få ordet.
Äfven jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, behagade gifva sin enskilda tanka tillkänna, huruvida de 3 ifrågavar.
§§. skola särskildt eller på en gång företagas till afgörande.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då förändringarna i 19, 21 och 88 §§.
Reg.F. vid sista riksdag blifvit af K. M. i en och samma propos. samt såsom ett sammanhängande helt föreslagna, och då de på enahanda sätt blifvit vid samma riksdag af Constit.Utsk. ansedda och behandlade, ansåg H. Ex. sig icke kunna göra propos. till an - 38S D c t) 20 M a r s. tagande eller förkastande af den nya redactionen utaf någon af ofvannämnde §§. särskildt, utan borde de alla tre i ett sammanhang antingen bifallas eller afslås.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, nu afgifvit den förklaring, som jag väntat mig, beder jag att få upptaga, livad a:ne värda talare anfört i motsats mot min åsigt af de nya redactionerna till 21 och 88 §§.
Vore här blott fråga om ett veto för Konungen, skulle jag visserligen ej undandraga mig att tillstyrka antagandet; men då man besinnar, att Konungen bibehåller sina 2:ne röster i Högsta Domstolen, hvars praeses han är, blir det utom all fråga, att
Konungen äger tillfälle att vid lagförklaringars afgifvande äfven utöfva initiativet.
Jag kan således icke frångå den öfvertygelsen, att Konungen här skulle tilldelas en rättighet att emellan riksdagarna ensamt stifta lagar, hvilka It.
St. visserligen vid påföljande riksdag skulle kunna ogilla, men hvaruti jag icke linner tillräcklig säkerhet; ty vi hafva sett rescripter utfärdas genom blotta polisförfattningar, hvilka sedermera vunnit helgd af civillag och blifvit af domstolarna tillämpade samt kunnat blifva det ända derhän, att fråndöma Svenska medborgare lif, ära och gods.
Dessa föreslagna nya §§, kunna icke, så vidt jag förmår inse, stå tillsammans med den andel i lagstiftningen, som blifvit Ii.
St. ombetrodd och hvilken, om än jag icke kan säga, att den värdigt utöfvas i Representationens närvarande ställning, likväl ej kan bortlemnas genom det prerogativ för Konungen, som nu är i fråga, utan att blottställa oss för en annan kommande Representations förebråelser att hafva åt den andra Statsmagten decreterat envälde i lagstiftningsväg.
Jag afstvrker på grund häraf hela förslaget.
Jag uppfyller en pligt och, örn man så vili, en förödmjukande pligt, då jag nödgas förklara, att jag, som ej kände ordningen för ärendernas föredragning och således ej på förhand visste, att denna fråga nu skulle förekomma, icke nog eftersinnat innehållet af de 3 ifrågavar.
J§.,. och i följd häraf ser mig böra öfvergå tillen annan åsigt, än den jag nyss yttrat.
Så gerna jag ännu förenar mig med Frih.
Ehrenborgh i afseende på formen, som här inverkar på hufvudsaken (ty följden af det antagna behandlingssättet blifver, att oaktadt jag gerna skulle vilja säga ja till 2:ne af dessa §§., nödgas jag likväl säga nej till alla tre), så skyldig är jag att, efter närmare begrundande, yttra en från Frih.
Ehrenborghs skiljaktig åsigt i sjelfva saken.
Den första frågan, sorn jag gjort mig, har varit, hvari skillnaden emellan de gamla och nya redactionerna består, och jag haida funnit, att den iiy §. i sin nya redaction innefattar en inskränkning i Högsta Domstolens rätt att gifva lagförklaringar.
Den gamla redactionen lyder nemi. sålunda:
Inkomma till Konungen från domstolar och embetsman
Den 20 M a r s. 39y förfrågningar 0111 lagens rätta mening i sådana fall, som till domares åtgärd höra, äge ock Högsta
Domstolen att de sålunda sökta förklaringar gifva.
Denna redaction ger således Högsta
Domstolen samma rätt emellan som under riksdagarna, och skillnaden i den nya redactionen är, att, jemte det de lagar, som skola förklaras, blifvit omständligt utförda, Högsta
Domstolens förklaringsrätt är inskränkt till tiden emellan riksdagarna.
Detta är således en inskränkning, till hvilken jag, följande blott egen öfvertygelse och utan att bry mig om deras tanka, som j denna §. tyckas vilja finna något annat, skulle säga ja, om det vore mig tillåtet att rösta öfver §. särskildt.
I 21 §. lyder åter den gamla redactionen:
Konungen äger 2:ne röster i de mål, hvilkas föredragning och afgörande
Alla frågor om förklaringar öfver lagen skola hos Konungen anmälas och Dess röster deruti inhenitas och beräknas, änskönt
Han icke i Högsta Domstolens ö f v e r 1 ä g g n i n g a r derom deltagit.
Enligt denna redaction har Konungen således endast 2:ne röster i alla lagförklaringar, och den nya åsyftar att gifva Honom ett veto emot Högsta Domstolen.
Härutinnan ser jag en välgörande omsorg, den nemligen, att Konungen må kunna återhålla en lagförklaring, som står i strid med hans åsigt om lagens rätta mening; och jag skulle derföre äfven vilja bifalla denna §.
Men när jag sedermera går till 88 ser jag deruti — 0111 jag så får uttrycka mig — en insidiös utvidgning i Högsta Domstolens magt, till hvilken jag måste säga nej.
Den gamla redactionen stadgar nemligen endast i allmänhet, att Högsta
Domstolens lagförklaringar kunna af R.
St. ogillas, och detta kan således när som helst ske; men i den nya redactionen äro de orden til— lagde: vid näst påföljande riksdag, hvarigenom en prescription blifvit bestämd, som jag anser vådlig i 2:ne afseenden, dels derföre att correctivct, som skulle igenfinnas i jueddelad uppgift på alla sedan föregående riksdag utfärdade lagförklaringar, icke är tillförlitligt, enär någon glömska härvid kan äga rum, och dels derföre, att följden häraf skulle blifva en tillökning i Högsta Domstolens magt på bekostnad af R.
Efter Hr Gr. o. Landtnäs förklaring, att proposition ej kan framställas annorlunda, än på förslaget i sin helhet, mäste jag således säga nej till alla 3 §§.
Som jag har mig bekant, att Presteoch BondeStni afslagit åtminstone en af de ifrågavar.
§§. eller den 19, kan det beslut, som R. o. Ad. nu går att fatta, ej leda till någon påföljd och discussionen synes mig derföre böra vara så kort som möjligt.
Jag vill derföre nu, hvad 2i och 88 §§. beträffar, inskränka mig till den förklaring, att jag instämmer med Frih.
Ehrenborgh och icke kan dela Gr, florus farhågor för någon våda af dessa §§.
För mia 3go l
Den ao M a r s del finner jag det constitutionella samhällsskicket fordra, att man icke åt en oansvarig magt, som Högsta Domstolen, öfverlemnar att stifta lagar, oell att om således Högsta
Domstolens gifna lagförklaringar skola af Konungen i Statsrådet sanctioneras, äger man i rådgifvarnes ansvarighet en hittills saknad garanti.
Då fråga dessutom endast är om ett bestämdt veto, finner jag äfven häri en fördel, emedan ju färre lagförklaringar, ju bättre Jag förenar mig således till alla delar med Frih. Ehrenborgh, äfven hvad formen för behandlingssättet angår.
Man har yttrat farhåga för den föreslagna förändringen af ig §. och deruti sett en rättighet, leornad åt Högsta Domstolen, att, utan föranledande af inkomna förfrågningar, föreslå onödiga och onyttiga tillägg till förut stiftade lagar.
Jag förmodar dock , att högsta domaremagten, hvilken bäst är i tillfälle alt se den olika tolkningen af lagarna, som vid domstolarna äger rum, och följderna deraf, äfven bör i främsta rummet fästa Styrelsens uppmärksamhet på nödvändigheten att förekomma dessa följder genom förklaring af lagens rätta mening, der sådant är af behofvet påkalladt; och som delta behof kan emellan riksdagarna uppstå, bör rättelsen i vigtigare frågor då kunna ske, hvaremot det är naturligt, att, i händelse frågan är så obetydlig, att dermed kan fördröjas intill nästa riksdag, Konungen icke heller meddelar sin sanction åt den af Högsta
Domstolen föreslagna lagförklaringen, innan R.
St. deröfver yttrat sig.
Jag kan således ej finna annat, än att den nya redactionen till ig §. är ganska ändamålsenlig och står i fullkomlig öfverensstämmelse med det åliggande, alla embetsmyndigheler redan hafva, att opåmindt gifva Konungen tillkänna allt, hvad som erfordras till rättelse i de delar, hvilka omedelbart höra under deras handläggning.
På dessa skäl gillar jag för min del ig§:s nya redaction.
Jag gillar äfven den 21 §., emedan nya redactionen deraf återför till sin princip, hvad grundlagen hittills i afseende å lagförklaringar saknat, oell fråntager Högsta Domstolen, hvad den otillbörligen fått, nemi. magten att genom en lagförklaring kunna stifta lag, som emot Konungens vilja blir gällande, om den af R.
Det veto, som i all annan lagstiftning blifvit Konungen tilldeladt, är honom här fråntaget och ersättes icke genom hans arne röster i Högsta Domstolen.
Jag anser således denna förändring ej blott för nyttig, utan såsom alldeles nödvändig.
Hvad slutligen 88 §. beträffar, öfverensstämmer den här föreslagna förändringen med principerna för R.
St:s granskningsrätt af alla öfriga styrelseåtgärder.
Här har vul blifvit yttradt, att R.
St:s rättighet att gilla eller ogilla utfärdade lagförklaringar härigenom skulle inskränkas; men R. o Ad. torde finna, att när R.
St. vid hvarje riksdags början få fullständig kännedom om alla sedan föregående riksdag utfärdade lagförklaringar, åligger Den 20 Mars. det R.
St. att deröfver vid samma riksdag yttra sig, på det icke lagstiftningen under en längre tid må förblifva i ett ofullständigt skick.
Jag begär på dessa skäl propos. till bifall å de ifrågavar. 3:ne §§.
Jag ämnar för min del hvarken af- eller tillstyrka de grundlagsförändringar, sorn nu Uro i fråga (sådant tillkommer icke mig, såsom ledamot af Högsta Domstolen); men det torde likväl tillåtas mig att lemna några upplysningar, som kunna tjena R. o. Ad. till ledning vid beslutet.
I första §., eller den ig, har det blifvit föreslaget, att Högsta
Domstolen skulle äga att, utan inkomna förfrågningar, gifva lagförklaringar; och i afseende härpå har man hyst betänkligheter, som kanske ej äro alldeles ogrundade.
Det händer emedlertid ofta, att Högsta
Domstolens domar blifva ansedda och åberopade såsom prejudieat öfver frågor, hvilka icke derigenom blifvit afgjorda, oell man har tili och med sett i författningssamlingar Högsta Domstolens beslut oriktigt citerade såsom prejudieat öfver principfrågor, hvilka icke i besluten innefattats; och det skulle således icke vara utan nytta, om Högsta
Domstolen ägde att sjelf gifva en förklaring om hvad som rätteligen vore afgjordt.
Beträffande åter det veto, som åsyftats i 21 medgifver jag, att det förefaller besynnerligt, att 1809 års grundlagssliftare i afseende på de lagförklaringar, som utfärdas emellan riksdagarna, endast bestämde åt Konungen 2tne röster, då deremot under riksdag ingen lagförklaring kan meddelas utan Konungs och R.
Det synes opassande att emellan riksdagarna Högsta Domstolen skall kunna tvinga Konungen att, emot hans öfvertygelse, utfärda en lagförklaring.
Jag tror likväl orsaken ligga deri, att lagstiftaren tänkt sig det förhållande, hvari Högsta
Domstolen skulle befinna sig, om den i anledning af en inkommen förfrågan skulle yttra sig öfver lagens rätta mening så eller så, men Konungen i Statsrådet skulle hysa en annan åsigt.
En ledamot af Högsta Domstolen skulle då vid lagens tillämpning nödgas antingen frångå sin egen fattade öfvertygelse om lagens mening och rätta den efter Konungens åsigt, hvarigenom han skulle komma att döma efter en ännu icke utfardad
Jag, eller ock förblifva vid sin mening och döma derefter, oansedt Konungen yttrat en annan åsigt; hvarigenom ett olämpligt och obehagligt förhållande skulle uppstå emellan Konungen och Högsta Domstolen.
Att förekomma detta funno troligen 1809 års lagstiftare ingen annan utväg, än att öfverlemna lagförklaringsrätten emellan riksdagarna till högsta domaremagten, hvarvid dock
Konungens 2tne röster alltid borde inhemtas och beräknas.
För min del tror jag äfven, att om Högsta
Domstolen skulle komma att förklara lagens mening på ett sätt och Konungen på ett annat, skulle vid förekommande frågors afdömande ett vacklande förhållande uppstå, och att till förekommande häraf det är m 3g2 Den 20 M a r s. bättre, att lagförklaring utfärdas, sådan den af Högsta Domstolen blifvit beslutad.
Står densamma i strid med Konungens egen åsigt, så lärer Konungen icke underlåta att vid nästföljande riksdag föreslå dess upphäfvande genom en ny lag, till hvilken R. St., i fall Högsta
Domstolen förfarit felaktigt, icke lära underlåta att lemna bifall, och derjemte ställa Högsta Domstolens ledamöter till ansvar, i fall de sknlie finnas hafva uppenbarligen missbrukat deras magt.
Dessutom inträffar det merendels, att, då frågan är tvifvelaktig, meningarna inom Högsta Domstolen blifva så delade, att Konungens 2:ne röster äro afgörande; och i sådant fall erfordras ingen rättighet till veto för Konungen.
Boye yttrat derom, att, enligt nu gällande redaction, Högsta
Domstolen skulle äga att gifta lagförklaringar äfven under riksdag, får jag blott upplysa, att Högsta
Domstolen icke på sådant sätt förstått grundlagen; utan har Högsta Domstolen jemväl under innev. riksdag, då en begäran om lagförklaring inkommit, tillstyrkt, att densamma måtte lill R.
St:s åtgärd öfverltmnas.
Det är icke i afseende på sjelfva hufvudfrågan, d. v. s. bibehållandet af de gamla eller antagandet af dö nya redactionerna, som jag hegart ordet, utan endast för att i allmänhet yttra mig öfver sättet för behandlingen af Konungens ifrågavarande förslag.
Jag fruktar, att ett ganska vådligt prejudieat kunde etableras, om vi, till följd of denna frågans behandling, icke skulle kunna vänta oss Hr Gr. o.
Landtnäs proposition på Konungens förslag till grundlagsförändringar, annat än i massa.
För min del ser jag intet ondt deri, att hvarje §. behandlas särskildt; men deremot finner jag det vara vådligt, om flera §§. i grundlagen, plockade ur särskilda ställen deraf, såsom här den i9:de, 2i:sta och 88:de, skola på en gång framställas till antagande eller förkastande.
Jag föreställer mig i en aflägsen framtid, då Ständerna vore tilläfventyrs mindre betänkta på sin pligt, att möjligen Konungen kunde i ett enda förslag framställa hela Reg.F. till förändring; och lika väl sorn nu 3 §§. skola på en gång afgöras, kunde då 20, 3o eller alla §§. genom en enda votering antagas.