Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har föreslagit, att antalet af tjenster icke må vara större, ån göroraålen fordra, under förutsättning all hvar och en varder skäligen sysscdsalt oell aflönad, så alt ingen må hafva mera ån en syssla, och derigenom kunna desto mera egna sig ät hennes skötande.
Derigenom befrias staten frän den mängd af tjenstemän, som i annat fall skulle finnas, Dä en hvar finge egua sig ät sin tjenst allena, så kunde lian dymedelst blifva så mveket 3 H. 22 338 Pen 24 Mars. skickligare.
Detta låter också mycket väl å den ena sidan, men man måste å den andra komma ihåg, att Sveriges R.
St. icke hafva råd att betala någon så att han lefver af en tjenst allena, med undantag måhända af de högsta embetsmännen.
StatsUtsk. lärer ock nogsamt tillse, alt ingen löneförhöjning i allmänhet gifves hvarken åt civila eller militära embelsmän vid denna riksdag.
För att ändock kunna lefva, måste tjenstemännen söka förskaffa sig flera sysslor och i synnerhet att kunna förena sådana, att den ena kan förrättas på för- och den andra på e. ra., såsom förhållandet är med cancellist- och revisorsljenster m. fl. andra, der göromålen kunna förrättas hemma på rummet.
Om man borttager denna tillåtelse för tjenstemännen, utan att gifva nog stor löneförbättring, så blifva de naturligtvis sämre belåtna än förut.
Man har väl för de ifrågavar. verkens tjenstepersonal föreslagit större löner än deras vederlikar i andra verk åtnjuta.
Således skulle den, som för närvar, plägar hafva 400 r:dr b:co få 600 r:dr, den som har 800 r:dr skulle få 1000 r:dr och den som förut har 1600 r:dr skulle enligt förslaget få 2,666 r:dr 32 sk.
Men nu är förhållandet sådant att de 200 r:dr, hvarmed man velat godtgöra de lägre tjenstemännen för förbudet att innehafva flere sysslor, icke förslå dertill.
Om en tjensteman nu har 2 tjenster af 400 r:dr hvardera, så gör det 800 r:dr i st. f. de 600 han skulle få.
Om han har en tjenst med 800 r:dr och en med 400, så har han för närvar.
1200 r:dr i st. f. 1000 som han enligt förslaget skulle erhålla.
Om en innehafvare af 2 sysslor med sammanlagd lön af 1200 r:dr skulle kunna få en gammal tjenst med denna aflöning allena, så kunde man väl tycka att han då åtminstone borde vara bättre belåten.
Men det är icke säkert.
Finge han i stället förena 2 sysslor med 800 r:dr för hvardera, såsom icke sällan händer; eller ock en med 1200, och en med 400, så hade han tillsammans 1600 r:dr och vore lika väl lönad som ett råd i colhne.
Vill man alltså under dessa allmänna förhållanden hindra föreningen af flere tjenster, hvad blir väl då följden?
Jo icke allenast förlust för den tjenstemännen, utan äfven skada för det verk der sådant skall genomdrifvas.
Jag vill exempelvis omförmäla ett verk, hvaraf ledamöter äro här tillstädes och kunna vitsorda förhållandet.
Det är förvaltningen af sjöärendena, hvarest vissa tjenstegrader icke lära få förenas med andra.
Följden deraf är att verket mister dugliga män, som det i annat fall kunde få behålla; emedan desse, med bättre utsigt i andra verk, vända sig lill deras chefer och säga: tänk på mig når någon ledighet kan blifva, ty i förvaltningen äro mina utsigter alltför inskränkta.
Vill man således härutinnan göra någon rättelse, så är det fruktlöst att försöka det i ett verk eller två, utan då måste man göra det för hela statsförvaltningen, med mindre man gifver större löner än StatsUtsk. nu föreslagit.
Så länge det icke sker, så åstadkomma dessa förändringar i de lägre graderna åtminstone icke annat än skada, just för de verk man vill gynna.
Ett särskildt skäl föranleder dertill i detta fall.
Här föreslås att de ökade lö - D e ii 24 Ma r j. 339 neförmåner endast till någon del borde ulgöra fasl lön, men till \ ungefär bestå af tjenstgöringspenningar för de lägre embetsmännen och af taffelpenningar för chefen.
Jo, säger man, pä det att man måtte hafva några medel alt använda när en person blir sjuk, och då slippa att vända sig till den ordinarie lönen, hvilken man icke får röra.
Delta är en god inrättning, men man kan och bör ställa upp propostn något bättre, nemi. på det sätt, alt tjenstgöringspenuingarne som den sjuke eller permilterade tjenstemannen icke får uppbära användas att betala den extra ordinarie, sora skall bestrida den lägsta gradeus tjenst.
För öfrigt flyttas de ordinarie tjenslemännen upp till förordnanden, den ene efter den andra.
Vanligen finner sig en hvar nöjd och äfven smickrad af att få göra tjenst i en högre grad, än den han innehar, utan att han derföre tillgodonjuler högre arfvode, än sin ordinarie lön.
Så går det till i vissa verk, der tjenstemännen sjelfve få aflöna den som gör tjensten.
Då behöfde tjenstgörings-penningarne i de högre graderna ej heller vara så stora.
Men utom denna riktiga åtgärd, är här föreslaget, att när en tjensteman är 65 år gammal och befinnes vara mindre tjenstbar, han må kunna afskedas utan ansökning, med lönens bibehållande såsom pension, men med förlust af den 4 eller som utgör tjenstgörings- eller taffel-penningar.
Såsom skäl härför åberopar man att så tillgår i K.
Sirs verk och äfven i tullverket.
Det sistnämnda tror jag icke böra skäligen jemlöras med öfriga embetsverk; ty i allmänhet äro tulltjenstemännen underkastade mera godtycklig behandling än andra.
Dels tillsättas de på förordnande, dels kan chefen skicka dem ifrån den ena ändan af riket lill den andra, så att man på dessa tjenster icke gerna bygger sin framtida välfärd.
Denna jemförelse torde således böra lemnäs å sido.
St:s verk är förhållandet visserligen sådant, alt fullmäktige kunna, när en tjensteman blifvit gammal och mindre arbetsför, uppföra honom utan ansökning på pensionsstat; men det sker icke med afdrag af en betydlig löne-andel, såsom här är föreslaget, utan han får behålla sin lön såsom pension.
Men, mine Hrrl äfven den saken möler svårigheter nog, derföre att med lönerna i banken äro sportler genom sedelskrifning förenade.
En gammal tjensteman, som oförvitligen skött sin tjenst i många år, och befinner sig med hustru och barn i knappa omständigheter, vill icke lemna tjensten i anseende till de dermed följande sport lernas förlust och bankostyrelsen måste naturligtvis för billighetens skull se lill, att en sådan gammal tjensteman icke för hardt behandlas, och således afskedas han icke gerna utan nödfall.
Huru mycket mera ogerna skulle man icke göra detta, i händelse tjenstemannen dervid förlorade eller £ af sin löu.
Mensklighet och deltagande skulle uppresa sig deremot, och det blefve troligen mycket sällan, som något sådant inträffade.
Ja förhållandet blefve troligen värre, och icke bättre än förut.
När en tjensteman nu får, vid 65 års ålder, om han är sjuklig, eller vid 70 år, utan afseende pä helsotillståndet, åtnjuta hela lönen i pension, så går han villigt undan.
Men 22* 340 Den 24 Slars, då lian aldrig linge ål njuta mer än f eller j af lönen i pension, så skulle, han sällan frivilligt laga afsked vid 65 eller 70 år, ilian använda alla bemödanden för alt få qvarstå, och derigenom sä länge som möjligt bibehålla hela lönen.
Kan en sådan orga nisation vara syflesenlig?
Här är föreslaget ali en byråchef skulle fä 2,666 r:dr 32 sk. b:co i lön och tjenstgöringspeuningar.
Denne, sorn endast blefve rådgifvare och reservant, erhölle således 1000 r:dr mera än ett collegii-råd för närvar, har, ehuru denne är afgörande ledamot, likasom presidenten, endast med den skillnad att den sistnämnde, då rös'erna äro lika delade, gifver utslaget genom ordförande rösten.
Kan sådant vara billigt och uppväcka annat än missnöje hos alla collegii-råd?
En småsak vill jag äfven anmärka.
Det nya verket skulle kallas "‘''Öfverstyrelse flir handel och slöjder."’’'
Månne icke sjöfarten är uteglömd der?
Comm.-colhm liar åtminstone hittills varit sysselsatt med sjöfarten, och jag förmodar att dess efterträdare också får samma befattning.
Borde man icke riktigare säga Öfverstyrelse för näringarne, ty om man vill göra någon förändring med de ifrågavar. colhne, så borde man, efter milt förmenande, slå dem tillsammans.
Om bergs-colhm liar så litet alt göra, som det uppgifves, sä skulle samma president ofelbart medhinna att lora ordet håde der och i comm.-collini.
De kunde då utgöra särskilda afd:r af samma verk och likaväl, som presidenten i krigs-colhm medhinner att tjenstgöra på der helin teliga 3 eller 4 afd:r, så kunde samma president här räcka lill för 2 afd:r.
Derigenom besparades lönen för den ene generaldirektören med 4000 r:dr b:co, hvilka icke äro att försmå.
Detta, mine Hrr! är hvad jag har att säga i sak; men här är också åtskilligt att säga om det formella. 102 §.
Reg.F. säger: bland ledamöterna i riksrätten skola va ra presidenterna i alla rikets colhr och det äldsta råd i hvarje af rikets colhr.
När man borttager något af dem, så gör man med detsamma en rubbning i Reg.F. Kan en sådan lagligen verkställas, utan att saken gått genom Coust.Ulsk. och blifvit behandlad på sätt grundlagarne föreskrifva?
Man skulle dä på auslagsväg, eller genom StalsUlskis behandling af dylika frågor, kunna kringgå Reg.F., utan att förändra grundlagens ordalydelse så länge 2:ne colhr ännu qvarslode.
Ar nu en s. k. styrelse detsamma som ett colhm?
en general-direktör detsamma, som en president?
en byråchef detsamma som ett collegii-råd?
Jag skulle icke tro del, eller att, om någon af desse embetsman anmälte sig hos riksrätten för att der taga säte, han blefve emoltageu.
Riksrättens öfrige ledamöter svarade utan tvifvel: vi kunna icke lemna inträde ät andra personer, än dem som i 102 §. finnas uttryckligen nämnda, och ibland dem äro Hrrme icke. 1 35 §.
F. stå bland godtyckligt afsättlige embetsman uppräknade presidenterne i colhne eller i dessas ställe inrättade verk.
Af denna anledn, torde man möjligen vilja säga: general - Den 24 Mars. 341 direktörerna hafva rättighet till inträde i riksrätten, emedan de nya verken blifvit inrättade i st. f. colhne.
Men faran för att blifva godtyckligt afsatt, för hvilken 35 §.
F. blottställer general-direktören, är något helt annat äu behörigheten alt sitta till doms i riks-rätlen, hvilken 102 §.
Reg.F. gifver collmes presidenter.
Nu klagar man förut att riksrätten är felaktigt sammansatt, derföre att godtyckligt afsatt lige tjenstemän finnas bland ledamöterna.
Och likväl skulle man vilja taga general-direktörernes godtyckliga afsättlighet lill grund för deras inträde i denna rätt?
Kan sådant vara riktigt?
Om meningen hos grundlagens stiftare hade varit att i riks-rälten insätta ordf. och ledamöter i hvilket centralt styrelseverk som helst, så hade väl generalIulldirektören och den äldste af hans båda rådgifvare, eller de s. k. deparl:s-cheferna, redan kommit dit.
Men fastän grundlagens stiftare det icke gjort, är det likväl skäl ali antaga det general-direktören för handeln och slöjderna, general-direktören för bergverken, för väg- och vattenbyggnaderna och hvad de föröfrigt må heta, äfven skulle der få inträda?
Om man nu icke får byta sig lill sådana ledamöter i riksrätten i st. f. dem, som grundlagen bestämt har utsatt, sä blir ju följden alt genom bergs- och corn.-collmes afskaffande, varda ledamöterne i riksrätten färre, än de skulle vara, samt att detta sker utan Cons!.Utsk:s tillgörande, ty 35 §.
Reg.F. talar lika litet om byrå-chefer, som 102 §. Reg.F.
Kan det genom StatsUtsk:s åtgärd ga an, alt få riksrättens ledamöter fåtaligare, så måtte det också gä an att utan Const.Utsk:s hörande fä dem flertaligare.
Dä ser jag icke hvarföre general-direktören öfver fångvården, och alla de general-direktörer, som kunna tillskapas, icke skulle jemväl få sitta i riksrätten.
Detta kan icke vara grundlagens mening.
På alla dessa skäl anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. icke måtte godkänna förslaget, ulan återremittera denna punkt af betänk.
Ehuru vågadt del kan vara af mig, med min ringa förmåga alt uppträda emot Hr von Hartmansdorff med sin stora kännedom i dylika saker, anser jag mig likväl skyldig all redogöra för de åsigter, på grund af hvilka jag har biträdt StatsUtskss förslag i detta ämne.
Hr von Hartmansdorff bar egentligen afdelat frågan i 3me särskilda delar, nemi. l:o den finnansiella, 2:o den administrativa och 3:o den grundlagsenliga sidan af denna vigtiga fråga.
Jag ber Hr von Hartmansdorff vara öfverlygad, alt åtminstone icke jag för min del har afsell den besparing, som möjligen
Éan vinnas genom dessa 2:ne colius organisation pä sätt Ulsk. har föreslagit.
Jag vill helt oell hållet förbigå den lista delen, såsom alldeles underordnad de 2:ne andra.
Äfven inom Utsk. voro visserligen tankarne delade, och om jag påminner mig rätt, så fattades beslutet genom votering med ganska ringa majoritet.
Frågan uppehöll oss ganska länge och tankarne kämpade mot hvarandra rätt lifligt.
Hvar och en önskade visserligen der 342 Den 24 Mars. att uttrycka hvad han ansåg för rätt, men i en sådan fråga kan man lätt se sakerna från olika synpunkter.
Hvad som egentligen styrkte mig i att deltaga i hvad majoriteten der ansåg vara rätt, var att hufvudsakliga ändamålet med dessa 2:ne colhrs förändring, var tidens vinnande.
Man har länge ansett att näringsfrågans behandling, der den enskildes rätt icke allenast hvilar på beslutets beskaffenhet, ulan äfven derpå, att beslutet snart fattas, skulle kunna vinna genom en förändrad arbetsordning inom det verk, som afgör frågan.
Jag har vidtalat flere bergsmän och bruksägare i detta fall.
De betvifla icke att frågornas behandling, om Utskts förslag anlages, skulle blifva hastigare än förut, och tro äfven att mera enhet i besluten derigenom skulle vinnas, samt att besluten skulle komma dem tillhanda mindre långsamt, än som nu mäste ske genom den collegiala arbetsformen.
Jag tror det vara vigligt för hvar och en, som söker något inom dessa colhr, att få frågan snart afgjord och jag hemställer nu om icke beslutet i och för sig sjelf förr bör kunna tillväga!» ingas, dä arbetsmetoderna och formen derför måste otvifvelaktig! leda till skyndsamhet.
Jag betviflar icke heller att ju beslutet, fattadt efter den organisation, som här är föreslagen, kan blifva lika rättvist som genom en votering inom ett colkm.
Hr von Hartmansdorff har i synnerhet fästat sig vid den frågan, att icke alla ärenden blifvit föreslagna att behandlas på ett och samma sätt.
Detta afser i synnerhet i bergs-colkm föreskrifter om skolans förvaltning och i com.-colkm om diskont-frågors afgörande.
Jag tror det vara nödvändigt att i frågor af rent vetenskaplig natur icke dermed belasta en enda person, som visserligen i öfriga mål inom verket kan hafva tillräcklig kännedom att latta ett beslut, men i sådana frågor, som röra sjelfva vetenskapen, torde man sällan få någon, som kan hafva de mångsidiga kunskaper, hvilka kunna erfordras.
Hvad sjelfva diskontens styrelse beträffar, så hemställer jag till Hr von Hartmansdorff sjelf, om han skulle vara hugad att der afgöra belåningsrätten.
Det är visst sannt, att man kan anse en sådan man vara nog integer för alt vara säker emot misstankar, men sådana kunna likväl utan grundad anledn. uppkomma.
Man kan icke bevilja alla lån, man måste afslå ett och annat, och då är det godt att hafva flere ledamöter bredvid sig, som kunna befria ifrån att ensam afslå sådana frågor, der man lätteligen kan vid beslutet få en anstrykning af partiskhet.
Mig har blifvit sagdt, att i synnerhet i bergs-colkm ledamöterne samlas någongång ulan att hafva något mål att afgöra.
Jag tror derpå, emedan de personer, som sagt mig det, känna förhållandet.
Jag tror äfven alt i fiiljd af de författningar, som vi nu hafva rör:de näringarne i allmänhet, com.-collegii ekonomi-mål skola minskas och dess personal måste då äfven till en del indragas.
Vi hafva icke råd alt aflöna embetsman, som icke behöf vas Indragningar blifva således nödvändiga, men ett colkm, som blir mindre, blir icke något colkm.
Således slå ärendenas antal och behofvet af embetsman inom nämnde verk i strid med den collegiala formen.
Jag är tillika öfvertygad om, alt ordf:n idet - Den 24 Mars. 343 la veik, såsom StatsUlsk. har föreslagit, icke gerna kan undgå alt flista uppmärksamhet vid de reservationer, som hans kolleger eller rådgifvare och embetsman skola afgifva.
Hr von Hartmansdorff har trott, all dessa reservationer skulle förlora sitt värde derigenom, alt ledamöterna icke äga beslutanderätt.
Jag ser icke något skäl dertill.
Hr von Hartmansdorff har gjort den fråga om det någonsin händer, att en lands-sekrelerare reserverar sig emot sin landsh.
Derpå svarar jag: ja.
Det har händt mig, och jag har alldeles icke derigenom fått någon stötesten emot min landssekreterare.
Jag har satt värde på, att han derigenom ådagalagt sin tanka.
Jag får dervid tillägga att kam.-colhm slog ikull milt beslut och landssekreteraren fick rätt.
Så kan äfven ske i dessa nya embetsverk.
Jag tror att sjelfståndigheten kan vara lika stor bos den, som blott har reservationsrätt, som hos den, hvilken har beslutande rätt, emedan det beror helt och hållet på embetsmannens karakter.
Ifrågavar. verk skulle icke heller hafva beslutande rätt i sista instansen, ulan om den, som sökt något har fått ett heslut, hvarmed han är missbelåten, äger han rätt alt deröfver klaga.
Jag kan icke så noga förklara eller minnas formen, om målet för att pröfvas skall gå till K. M., men jag tror meningen vara, att likasom nu är fallet för fångstyrelsen och alla andra verk, man må kunna klaga öfver det beslut sorn fattas.
När dessa klagomål ingå till högsta instansen, så blir K. M. i tillfälle att lättare få se de särskilta tankar, som i frågan uppstå, än uti ett verk, der ärendet endast blifvit afgjordt genom ett beslut.
Jag kan således icke finna att den rättsökande vinner något på den collegiala formen och icke heller att han förlorar något på den här föreslagna formen, men han vinnar ovilkorligen tid.
Det är redan en stor vinst.
Hvad beträffar den konstitutionella delen af frågan, så tror jag att K.
M. redan skulle kunna äga makt, om jag icke bedrager mig, att förändra dessa verk så, som K.
M. finner för godt, men StatsUlsk. har måst yttra sig öfver huruvida lönerna finge användas till de nya embetsmän, sora skulle finnas, enär de i sta ten vore bestämdt gifna lill presidenterna, till råderna, etc.; men K.
M. kan, efter mitt begrepp, organisera ifrågavar. verk efter godtfinnande, utan att R.
St. deröfver ens behöfva höras.
Jag hemställer lill Hr von Hartmansdorff om t.
ex. presidenten i kammar-rätten vore afgången under den tid, riksrätten skulle sitta, huruvida K.
M. skulle vara nödsakad att tillsätta en president i och för riksrätten.
För öfrigt står det i grundlagarne: ”eller deremot svarande verk.”
Del beror af K.
M. att kalla dessa embetsmän presidenter, eller hvad K.
M. finner för godt, men när grundlagen skrefs, hade naturligtvis den afseende på de embetsverk, som dä funnos, men icke kan jag tro, att förändringen af embelsverken kan blifva en grundlagsfråga.
Det är på dessa skäl, jag har biträdt StatsUlsk:s beslut och motser en återremiss, hvilken jag icke kan hindra, och har dervid ingenting vidare alt tillägga ån att man i min tanka borde bifalla Utsk:s betänk. 344 Den 24 M a r s. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid:
Då jas såsom Konungens rådgifvare tillstyrkt det nåd. beslut, som ligger till grund för SlatsUtsk:s nu gifna utlåt., så följer också deraf, att jag för min del anser alt della utlåt, borde af R. o. Ad. bifallas.
Min åsigt i detta fall stöder sig hufvudsakligen på den erfarenhet, man redan vunnit inom de embetSstyrelser, som åro organiserade på samma sått, som bergs- och comm.-colhne skulle komma alt organiseras, äfvensom på den omständigheten att genom denna förändring i de begge coll,-nes organisation, beredes möjlighet att genom minskning af tjenstemännens antal gifva dem så beskaffade löner, att de icke behöfva tjena på mer än ett ställe, en förmån, som något hvar, som sett huru förhållandet i detta afseende är inom embetsverken, måste anse vara af ganska mycken vigt.
Min åsigt i detta hänseende har icke blifvit rubbad af hvad Hr von Hartmansdorff anfört, men jag upptager icke nu hans yttrande till besvarande, emedan jag föreställer mig, att när frågan förekommer till slutligt afgörande, man får förnyad t tillfälle att yttra sig derom.
Jag önskar lika mycket som hvar och en annan, alt, innan beslut fattas, frågan må blifva sä mycket utredd, som möjligt, och derföre kan det icke falla mig in alt bestrida den begärda återremissen.
Jag begär blott att om återremiss beviljas, med densamma äfven får följa den upplysning, att K. M. d. 2
Maj 1844 tillagt comm.collegii tjenstemän, såsom ersättning för minskade inkomster derigenom att författningarne om pass och nationalitetshandlingar blifvit förändrade, 4000 r:dr årligen, hvilka utgå af handels- och sjöfarts-fonden, och hvilka icke skulle komma i fråga, i händelse den förändrade organisationen kommer till verkställighet, samt att del sålunda icke är endast de i betänk. nämnda 210 r:dr, som besparas för com.colkm, utan alt den besparade summan verkligen utgör 4210 rjdr.
Då fråga uppstått om förändring af den collegiala styrelsen, så hade jag för min del önskat alt framställningen derom gjorts mera genomgripande, och gällt synnerligen de coll:r, i afseende på hvilka behofvet af förändring varit mest erkändt och visat sig mest framstående.
Nu är förändringen endast föreslagen i afseende å 2:ne coll:r af jemförelsevis mindre omfattning och mindre inflytande pä ärendenas gång; men då detta åtminstone af mig anses såsom det första steget lill et t bättre i denna väg, kan jag icke annat än ur denna synpunkt fägna mig deröfver, Manga anmärkmr äro gjorda emot en sådan förändring, För att kunna bedöma halten deraf, måste man efter mitt förmenande göra sig reda för de göromål, som tillhöra colhne, och huruvida, genom deras bibehållande sådane de äro, handläggningen af dessa göromål på ett ändamålsenligt sätt befordras.
Såsom dömande colhr har deras verksamhet redan högst betydligt blifvit inskränkt, och för vissa ibland dem bell och hållet borttagen genom K. förordnm af år 1828, som förflyttade pröfningsrätten till hofrätterna, och jag har åtminstone icke hört från något häll anmärkas, ali de rättsökande genom denna för - Den 24 Ma r s. 345 ändring blifvit lidande.
Jag skulle för min del tro, i afseende på de ännu under colhnes domsrätt qvarstående målen , eller de rent administrativa, att allmänheten af industriidkare, vare sig i slail eller pä land, samt landets jordbrukare, hvilka stundom mäste draga ekonomiska och kommunala ärenden under colhnes pröfning, hafva en gemensam önskan derutinnan, att dessa blefvo med all, med målens grundliga pröfning förenlig, skyndsamhet afgjorde.
Denna önskan skulle kunna uppfyllas, om man inskränkte de dömande inslansernes antal i ekonomi-mål till 2:ne, och alt således den domsrätt, som nu i vissa fall utöfvas i 2:dra intressen af colhne, öfverflyltades till en, högsta domstolen i rättsfrågor motsvarande, auktoritet, som slutligen afdömde i 2:dra och sista instansen dylika mål.
Jag tror, att vid administrativa ärendens behandling skyndsamhet är ett hufvudvilkor.
Sådana ärenden äro i allmänhet af annan natur, än rättsfrågor.
Då en rättsfråga en gång är slutligen afdömd, får den aldrig af de tvistande ånyo göras till föremål för domstols pröfning, hvaremot, i afseende å administrativa ärenden, förhållandena som oftast ändras och gifva anledn. lill samma frågas väckande under annan form.
Ett annat åligga nde, som colhne hafva, är att lemna upplysningar i frågor, sorn förekomma hos Regeringen.
Dessa upplysningar linnas uti de hos colhne, eller den underordnade auktoriteten förvarade handlingar; collegii-ledamöternes minne, om än så godt, gör härvid icke tillfyllest, och den vanliga marchen är derföre, när dylika upplysningar skola afgifvas, att yttranden infordras ifrån dem som hafva handlingarne om händer, såsom i kam.-collini ifrån collegii-provinskontor eller ifrån landskontoret i den eller de orter, ärendet rörer.
Men för detta åliggandes fullgörande, erfordras visserligen icke den collegiala formen; ty ett meddelande af hvad äldre handlingar innehålla, kan ej blifva föremål fölen omröstning inom colhne emellan collegii president och ledamöter.
Ett ytterligare åliggande för colhne, hvarom under diskussionen blifvit nämndi, är utarbetandet af förslag till de ekonomiska författningar som Regeringen låter emanera.
Jag hemställer huruvida detta öfverensstämmer med erfarenheten.