Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs Bank godkännes, eller egna fyra proc. obligationer, motsvarande kreditivbeloppet. 3:0.
Att hvarje HypotheksFörening skall öfvertaga Bankens nuvar:de landfastighetslån inom Föreningens område, på samma vilkor, som låntagare nu i Banken åtnjuter, så framt låntagaren sjelf önskar det.
Remitterades till BankoUtsk. 2:0.
Ehuru PresteSt. vid Riksdagen 1815 hos K.
M. anmält dess önskan, att Ståndets, redan år 1810 gjorda medgifvande af frivilliga öfverenskommelsen emellan presterskapet och församlingarne, rör:de deras ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, måtte, som orden lyda, genom K. M:s Nåd. åtgärd ännu kraftigare befrämjas; och det således förefaller som PresteSt. då insett nödvändigheten att, med undergifvenhet för tidsförhållanderne, afstå från dess onaturliga rätt att i skördeanden stå hos bonden på dess åkerteg och med honom dela lönen för hans i svett och möda nedlagda arbete så, och efter det K. M. utfärdat Förordning d. 3 April 1816, af innehåll bland annat, att ej mindre pastorerne än äfven församlingspluralitet egde vitsord, då den ene eller andre yrkade uprättande af öfverenskommelse om presträttigheternas utgörande, hvilken öfverenskommelse skulle af K.
M. för en tid af 25 till högst 50 år fastställas, har det emellertid visat sig, att pastorerne föga nitälskat för så beskaffade öfverenskommelser, hvilka ännu i dag 330
Den 22 November. saknas i en stor del, om icke i den största delen, af Rikets församlingar.
Ett lifligare intresse har deremot gifvit sig tillkänna för de i K.
Eörordn. d. 12 Nov. 1819 medgifne konventioner på tjenstetid, eller ändå heldre, på fem å tio år, genom hvilka sistnämnde öfverenskommelser tillfället stått öppet, att, vid slutet af hvarje kontraktstid, höja inkomsterna, eller, som det heter, drifva upp pastoratet.
Presterskapets rättighet, att å marker räkna och upbära tionde, som ännu är gällande der konventioner icke blifvit efter någon af förutnämnde methoder uprättade, tillkom under en tid då utbytet icke var särdeles betydligt, då välvilja och förtroende för tiondetagaren mildrade känslan af det förnärmande i beskattningssättet, då presterskapet ännu icke med ständigt stegrade anspråk vetat förvandla frivilliga, af godt hjerta erbjudna gåfvor till utmätningsgilda rättigheter.
Huru annorlunda äro förhållanderne icke numera, och huru obilligt är det icke, att denna rättighet oförändrad skall qvarstå, sedan odlarens flit med hvarje dag eröfrat nya fält för alltjemt ökade skördar, samt strid och rättegångar, ja t. o. m. helt nyligen blodiga upträden om äganderätten till denna verldens goda stört det gamla kärleksfulla förhållandet emellan hjorden och dess herde.
Ofver hela landet förnimmes en allmän och högljudd klagan, åt hvilken Folkombuden vid .nästan hvarje Riksmöte sedan 1809 gifvit lifliga uttryck, i uttalande af bekymmer öfver det betungande i presterskapets aflöningssätt och fruktan för dess ständigt växande börda, men detta allt utan framgång, enär presterskapet, som sedan Gustaf Wasas reduction icke blott setat i orubbadt bo, utan äfven vetat tillvälla sig nya fördelar och ökade inkomster, hitintills icke kunnat förmås att afstå från de orimligaste af de rättigheter, som presterskapets välbekanta privilegier skydda; och ingen förändring i dessa sistnämnde kunnat vinnas, der presterskapets medgifvande saknats.
GrundLagens bud: »Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta utöfvas af R.
St:r allena» borde väl anses tillfyllest för att uphäfva den snart sagt godtyckliga rätt, hvarmed presterskapet nu beskattar samma folk, men som utgången af alla frågor om presterskapets aflöningssätt vid förutgångne
Riksdagar icke upmuntrar att framlägga förslag till grundlig förändring och ny tidsenlig organisation af detta löningssätt, så torde en väl beräknande klokhet bjuda, att nu icke fordra större reform, än den, som utan sammandrabbning med presterliga privilegierna kan erhållas.
Hvad som emellertid bör kunna och måste till vägabringas är skydd emot det, för närvande, så betänkligt anlitade missbruket, att vid hvarje tilländalupen konventionstid höja fordringarne på löneinkomster; eller, med klara ord, en Lag som bestämmer, att presterskapet under en lång tid, t. ex. ett hundra år, skall låta sig nöja med de, i sanning, ofantliga inkomster, som det redan åtnjuter, och icke vidare får hängifva sig åt förhoppningar om större fördelar.
Den 22 November. 331 Med denna upfattning af frågan, i förening med öfvertygelsen att densamma, äfven utan presteståndets biträde och utan all förnärmelse af dess privilegier, kan tillfredsställande lösas, fordra vi, jag säger vi och menar dermed Svenska folket, som i denna stund äfven från andra rum manar presterskapet till hofsamhet, och hvars målsman jag i detta ögonblick känner mig vara, fordra vi, säger jag endast rättvisa då vi föreslå en lag, som bestämmer att: l:o.
Alla af K.
M. fastställda nu gällande konventioner om presträttigheters utgörande bibehållas vid gällande kraft till d. 1 Maj 1958, med rättighet för R.
St:r att efter nuvande innehafvares afgång, framdeles förordna om förvandling af all i dessa konventioner bestämd afgäld till motsvarande spannemål. 2:o.
I alla öfriga pastorater i Riket skall genom K.
M:s försorg inom 1858 års utgång, på de hufvudgrunder K. Förordn. d. 3 April 1816 innehåller, uprättas ordentligt förslag, omfattande pastoratets alla lagligen bestämda presträttigheter af hvad namn som helst, taxerade till visst belopp i spannemål, för att, vid allmän Sockenstämma, i närvaro af Krono- och Oonsistorii ombud, leda till vänlig förening lärare och åhörare emellan, då, i händelse af sådan öfverenskommelse, densamma bör till nådig fastställelse, för tiden till d. 1 Maj 1958, i underd:het anmälas; men skulle ändamålet motverkande stridigheter upstå, öfverlemnas förslaget och deremot framstälde anmärkmr, jemte Landshöfdingens och Domkapitlets utlåtanden i ämnet, till K. M:s Nåd. granskning för att på det sätt, i hvarje förekommande fall finnes rättvist, blifva regleradt och för tiden till d. 1 Maj 1958 stadfästadt, hvarvid skall iakttagas, dels att samtlige ostridige presträttigheterna, förvandlade efter deras värde, skola bestämmas att utgå i motsvarande spannemål eller, om båda parterne det önska, i penningar, dels ock att inkomsten af hvarje pastorat icke beräknas högre än till det belopp, hvarmed densamma nästförutgångne år, enl. antaget bruk eller enskild öfverenskommelse, utgått.
Hr Ribbing, Arvid:
Tvenne af dagens motionärer hafva fästat upmärksamheten på Gr.
Rudenskjölds förtjenster om våra folkskolor.
Då hans tid varit uptagen för ordnandet af skolväsendet på andra orter, har man fåfängt i min hemort sökt få hans personliga biträde och derföre tillegnat sig hvad hitintills i hans skrifter förekommit.
Han har der föreslagit inrättande af roteskolor, för att sprida undervisningen till hemmen.
Med ledning deraf har man i min hemort gått något längre, och kommit till samma resultat, som i Gr:s sednare här åberopade bok, om Svenska Folkskolans praktiska ordnande uptager.
Det heter der, pag. 9: 332 Den 22 November. »Om således Folkskolans första åliggande, det att göra den för alla nödiga undervisningen tillgänglig för alla, ännu icke med någon allmännelighet kan fullgöras förmedelst roteskolor af det slag, som här förut beskrifvits, så måste ändamålets ernående tills vidare sökas förmedelst det andra slaget af Små- eller Hemskolor, nemi. s. k.
Ambulatöriska skolor, derest icke hela skolområdet är så inskränkt, att ett ändamålsenligt ordnande och användande af socknens fasta skola gör tillfyllest.» Sådant kan förhållandet vara i Malmöhus län och i städerne, men icke i vårt i allmänhet glest bebodda land.
För att nu komma till det mål, »en undervisning, tillgänglig för alla», som Gr.
Rudenskjöld i sin sednare skrift upställt, ett mål, som till en del redan är upnådt, der man försökt med småskolor, är det nödvändigt att göra några förbättringar i vår skolstadga, och jag har derföre funnit mig föranlåten att väcka den motion, som jag nu anhåller att få upläsa.
I ett land, der lagen stadgar, att undervisning och upfostran från barndomen skall meddelas åt alla, gifves knapast någon fråga, så egnad att tilldraga sig gemensam upmärksamhet, som den ang:de de allmänna bildningsanstalterna, och hvarje samfundsledamot, har bort i mer eller mindre mån, af dem gagnas.
Andtligen beror ock hela samhällets välfärd i framtiden på den handledning, som lemnäs ungdomen.
Vid de förändringar, som genom K. M:s Nåd.
Kungörelse d. 29 September 1853, skett i 1842 års skolstadga, och hvarmed omisskänneligen varit åsyftadt att lätta och befrämja undervisningen i hemmen, eller i s. k. små skolor, har dock bibehållits stadgandet, att i hvarje församling bör finnas minst en, helst fast skola med vederbörligen vid ett seminarium godkänd lärare.
Då sålunda 1853 års kungörelse ännu, efter orden, 'gifver företräde åt fasta skolor, hvars olämplighet, i synnerhet för vårt i allmänhet glest bebodda land, torde böra erkännas, ber jag att få kasta en hastig blick tillbaka på hvad erfarenheten lärt sedan 1842 års skolstadga utkommit, och jag vädjar till dem, som häråt lemnat någon upmärksamhet, om icke förhållandet i allmänhet visat sig vara:
Att antingen stå de fasta skolorna tomma eller besökta af endast några få barn, eller ock, der barnen med stränghet tvingas dit, såsom ofta i begynnelsen skett, bedrifves barnaläran under ett odrägligt sorl af den ensamme skolmästaren, som icke kan egna nog upmärksamhet åt hvarje lärjunge och derföre måste behandla dem som trädockor, hvaraf barnen blifva hårdagade och föräldrarne omedgörliga då de återkomma till hemmen.
I båda fallen lider barnens upfostran och undervisning.
Hvaremot, med kringvandrande lärare, i skolor, som flyttas från hem till hem, Irån granne till granne, och som blifva föga betungande då de icke återkomma oftare än efter 1 */, å 2 år till hvarje fibo, der har erfarenheten lärt att undervisningen blir allmän, att skolan blir införlifvad med och kär för folket, att det frivilligt lemnar föda både åt skolläraren och de fattigare barnen mot fördelen att få hafva de egna barnen hemma, och att det är af ett fördelaktigt
Den 2 2 November. 333 inflytande för både lärare, barn och föräldrar, att dessa sednare se och höra huru undervisningen bedrifves.
Jag bifogar härvid beskrifning från Pastor i en församling, der denna ordning är vidtagen och blifvit god befunnen, och fägnar mig särskildt åt, att samma undervisningssätt förordas af den om vår folkskola förtjente Gr. Thorsten Rudenskjöld, i hans nyligen utkomna skrift om »Svenska Folkskolans praktiska ordnande.»
Pör att detta ordnande må vinna en allmännare framgång, fordras några ändringar i skolstadgan och förenämnde Nåd.
Kungörelse, hvarvid äfven bör iakttagas att lagen inrymmer tillfälle för församlingen att blifva qvitt en otjenlig skollärare, som hon, efter de nuvande, är bunden vid, blott derföre att hon en gång honom antagit; hvaremot, efter 5 §:n 6 morn., skolläraren icke är förbunden att någon viss tid qvarblifva i skolans tjenst, mer än för det fall, att han åtnjuter stipendium, då han minst 3:ne år skall qvarstanna.
Är husfadren eller husmodren missnöjd med dem, som sköta deras kreatur, så kunna de afskeda tjenaren efter ett år, men den, som skall undervisa deras barn, måste de behålla för beständigt, han må vara så usel som helst, ty afsättning kommer sällan eller aldrig i fråga.
Det borde dock anses för ett större förtroende att vara barnens undervisare än de oskäliga djurens vårdare, och det förra följaktligen mer än det sednare ett förtroendeembete.
I afseende på hvad ofvan anförts, ang:de fasta skolor och deras förordand*, skulle, med uteslutande, deraf i skollagen, 1 §:n 1 mom. få följande lydelse: 1:0.
I hvarje stadsförsamling och hvarje socken på landet bör finnas skola, med åtminstone en vederbörligen godkänd lärare eller lärarinna.
Tvenne eller flera till samma pastorat hörande stads- och landsförsamlingar eller socknar kunna sig om en lämplig skolinrättning förena, der en ringare folkmängd och öfrige förhållanden en sådan förening påkalla. 2:dra och 3:dje mom. skulle sammanföras till ett, så lydande: 2:0.
Der byar, torp eller lägenheter äro så aflägse, att dit hörande barn icke utan svårighet kunna begagna fast skola eller vid allmänt skoleställe sig infinna, böra mindre eller hemskolor inrättas och förses med lärare och lärarinnor.
Der längre fram i författningen 3 mom. åberopas, inträder i stället 2 mom. 8 mom. i 4 § skulle utgå och det 9 blifva det 8.
Med afseende på R.
St:s, vid sednaste Riksdag, framställde begäran om inskränkning i antal Seminarier och deras fullkomligare ordnande, skulle, i fall denna begäran bifalles, så som jag nu ytterligare föreslår, att i underd:het begäras, 1 mom. af 5 §:n utgå, de öfriga upflyttas och det första (nuvarande andra) lyda i början sålunda:
För hvarje Seminarium, till folkskolelärares eller lärarinnors bildande, förordne Consistorium en dertill skicklig föreståndare etc. 334 Den 22 Novernber.
Det sista eller 5 mom. borde, till följd af hvad ang:de skollärares tjenstetid blifvit sagdt, få följande lydelse:
Församling ege att skollärare eller lärarinna på kortare eller längre tid, dock minst ett år, antaga, ehvad den förre ensamt som skollärare skall tjenstgöra eller med detta kall förena klockarebeställningen, som uphör samtidigt med lärarekallet.
Egande Socknen att likaledes öfverenskomma med läraren om fortsatt tjenstgö ring sedan den tid, hvarpå han först blifvit antagen löper till ända, eller att någon annan i hans ställe antaga.
I 6 §:n skulle 5 mom. utgå och de efterföljande i nummerordning upflyttas.
Enär undervisningens inom en Socken, der fast skola ansåges olämplig, allmänna ordnande till hemläsning i småskolor skulle blifva en socknens gemensamma angelägenhet, komme 5 mom. i 6 §:n att utgå och de efterföljande monnn i nummerordningen att upflyttas.
Hvad sjelfva det fasta eller de fasta skolhusen inom en sådan socken beträffade, komme de fortfarande att begagnas såsom bostäder åt skollärare.
De lemnade ock utrymme, efter den första allmänna undervisningens meddelande, för dem, som under särskildt undervisning önskade ett högre kunskapsmått, hade råd att sig det förskaffa eller ansågos deraf särskildt förtjente.
Remitterades till Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk. Frih.
Alströmer, Carl Jonas Oscar, upläste följande motion:
Då det kreditiv på R.
St:rs Bank, stort Sexhundratusen R:dr, mot tre proc. ränta, som R.
St:r vid sisth Riksdag, likasom vid hvarje föreg:de sedan 1818, medgifvit JernKont., för att, under iakttagande af de vilkor, som innefattas i §:n 103 af nu gällande Reghte för Bankoverkets styrelse och förvaltning, användas till bruksrörelsens båtnad, städse visat sig vara af verklig nytta för jernbandteringen i riket, äfvensom i någon mån för R.
St:rs
Bank genom den ränteinkomst det lemnar, samt de för kreditivets disponerande föreskrifna vilkor och deribland det, att all den afkomst kreditivets begagnande lemnar kreditivtagaren skall särskildt redo visas och användas till rön och försök samt. hvad mera till jernindustriens framgång och förkofran kan lända, behörigen upfyllas, hvarom R.
St:r, genom den fullmäktig i Banken, som årligen dettager i revisionen öfver förvaltningen af detta kreditiv, äro i tillfälle att förvissa sig, får jag vördsamt föreslå:
Att förenämnde kreditiv för JernKont. å R.
St:rs Bank må, på vilkor såsom hittills, få intill och med nästk.
Riksdag fortfarande begagnas.
Remitterades till BankoUtsk.
Hr Hjerta, Lars, upläste en så lydande motion:
Oaktadt den vackra frikostighet, hvarmed R.
St:r under de sednaste tjugo åren tid efter annan omhuldat undervisningsväsendet "Den 22 November. 335 ocb särskildt inrättandet af folkskolor öfver hela riket, är det en bekant sak, att lärarne synnerligen vid sistnämnde anstalter äro så svagt aflönade, att de knapt kunna påräkna för sitt uppehälle så mycket som en vanlig dagakarl.
Detta förhållande, förvärradt i den mån prisen på lifsmedel öfver allt stegrats, är väl en naturlig följd af det stora antalet skolor, mellan hvilka de anslagna medlen skola fördelas.
Men resultatet blir likafullt, med ytterst få undantag, att ingen, som eger framtida utsigter till en mera tryggad bergning, eller de kunskaper, som kunna gifva anspråk derpå, söker sådana lärarebefattningar; det är då fara värdt, att de ofta komma att beklädas af personer, hvilka nödgas anlita den torftiga utkomst, som derigenom förvärfvas, såsom den sista tillflykt undan eländet.
Inflytandet häraf på sjelfva skolornas skötsel är lätt insedt.
Om ock den första undervisningen, eller den som meddelas i folkskolorna, är mycket enkel hvad kunskapsfordringarne dertill angå, så är det likväl angeläget för de moraliska intryck, som barnasinnet så lifligt mottager, att lärdomarna meddelas med' nit och ett kärleksfullt sinne; och huru begära detta af personer, tilläfventyrs så beskaffade, som nyss nämndes?
Men äfven om skolläraren är en man med både uplyst förstånd och värma för sitt kall, så skall det blifva ett sällsynt fall att icke nitet förslappas under den tryckande känslan af ständiga bekymmer och brist på det nödvändiga för dagen, utan ljusning af hopp om lättnad för kommande dagar.
Ett verksamt botemedel mot detta onda vore, att öka folk skolelärarnes löner så, att de lemnade en anständig och tillräcklig bergning, så att personer, med hvilkas insigter och karacter församlingarne kunde vara fullt belåtna, öfverallt funnes villiga att egna sig åt detta åliggande.
Men med de stora fordringar, som nu yppat sig på ökade statsbidrag till löneförhöjningar åt embets- och tjenstemännen inom hela rikets förvaltning, är.det, lindrigast sagdt, tvifvelaktigt om någonting, åtminstone för denna gången, blir öfrigt till ökade anslag för folkskolorna.
Det finnes emellertid ännu en utväg, om icke att uphäfva åtminstone att förminska de för sjelfva folkskoleväsendets framgång och utveckling skadliga verkningarne af ofvan antydda bristfällighet.
Att möjligen vinna II.
St:rs upmärksamhet för denna utväg och det goda, som genom dess beträdande i flera hänseenden kunde åstadkommas, utgör egentliga föremålet för denna vördsamma framställning.
Det är en erkänd och ofta uprepad sanning, att det upväxande slägtets upfostran och dess första bildning till sedlighet och kärlek för det ädla och goda företrädesvis tillhöra qvinnan, såsom en af hennes skönaste bestämmelser.
Ett i allmänhet mildare sinnelag, mera tålamod, en finare känsla af grannlagenhet i förening med större snabbhet i upfattning och aktgifvande, allt egenskaper, som qvinnan i allmänhet eger i högre grad än mannen, synas ock hafva åt henne anvisat rättigheten att blifva använd vid ungdomens undervisning långt mera än det sker i verkligheten. 336
Den 22 November.
Det skulle vara svårt att upgifva någon orsak, hvarföre icke fruntimmer, dokumenterade att ega behöriga kunskaper, skulle likaväl som manspersoner och, af här nyss upräknade skäl, ofta bättre än dessa, kunna sköta en större del af undervisningen i allmänna skolor, eller hvarför detta under den offentliga tillsyn som dervid eger rum, skulle vara mera betänkligt, än att, såsom nu stundom sker, förestå enskilda skolor och upfostringsanstalter.
I synnerhet gäller denna anmärkning med afseende på folkskolorna, der undervisningen är inskränkt till de första elementerna.
Men härtill kommer ytterligare den förut vidrörda, den ekonomiska sidan af frågan med afseende på dessa skolor, och hvilken, i anseende till lärarelönernas ringa belopp, väcker så allvarliga bekymmer, att dessa skolor, af brist på dugliga lärare, icke komma att motsvara hvad dermed åsyftats.
En lön af två eller trehundra R:dr r:mt, knapt tillräcklig till anskaffande af en ensam manspersons enklaste lifsförnödenheter af föda och kläder och lemnande intet rum för tanken på att kunna försörja en familj — en sådan aflönings erhållande skulle deremot utgöra ett önskningsmål för månget väl upfostradt och bildadt fruntimmer, som är i saknad af egen förmögenhet.
Qvinnan har vanligen långt ringare anspråk än mannen för lefnadsbehofvens tillfredsställande.
Ogift, är hon för de flesta fall van att inskränka sig till en stor tarflighet och finner sig deruti med mera förnöjsamhet än mannen; är hon gift, men mannen icke har en oberoende förmögenhet eller ett indrägtigare yrke, blifver det för henne ingen obetydlig vinst att, under en verksamhet af den ädlaste och mest fruktbärande beskaffenhet, på samma gång kunna bidraga till det gemensamma hushållet.
Om således fruntimmer, antagna att förestå folkskolorna, skulle dervid finna sig sjelfva i en vida bättre belägenhet än lärare af mankönet, så skulle undervisningen också icke förlora derpå.
Men om det får antagas, att, jemte denna egentliga undervisning i att läsa, skrifva och räkna m. m., äfven sättet att umgås med lärjungarne kan och måste utöfva ett stort inflytande på dessas anlag för sedlighet och borttagandet af råhet eller sjelfsvåld, om någon tillsvn i deras sysselsättningar på fristunderna äfven är maktpåliggande, så kail ej gerna mer än en tanka finnas derom, att den qvinliga handledningen härutinnan skall visa sig mera nitisk, ihållande och verksam, än det kan förväntas af manspersoner.
Flera aktningsvärda författare, som forskat i detta ämne och samlat andra länders erfarenhet, hafva också intygat, att i Förenta Staterna i Amerika, hvarest qvinnor stundom innehafva lärareplatser i de allmänna skolorna, äfven der gossar undervisas, har man, just der sådant eger rum, förmärkt en särdeles fördelaktig inflytelse på gossarnes skick och upförande.
En intressant och lärorik framställning härom kan bland annat läsas i den ansedda och värderade författarinnan Miss Martineaus resa i Förenta Staterna.
Det bör dessutom icke förglömmas, att den första undervisningen, eller den som motsvarar folkskolornas, i vårt land tillförene nästan helt och hållet, fastän enskildt, varit bestridd af fruntimmer, och Den 22 November. 337 och att ett antal af 150,000 barn, enl. statistiska beräkningar, antages ännu icke besöka folkskolorna, och således fortfarande undervisas på nämnde sätt.
På grund af dessa skäl föreslår jag vördsamt:
Att E. St:r måtte hos K.
M. uttrycka den underdåniga önskan, att fruntimmer, som visa sig ega dertill erforderlig insigt och vitsord om godt upförande, må, der särskilda hinder deremot ej möta, företrädesvis komma i åtanka till bestridande af undervisningen i folkskolorna.
Min öfvertygelse är, att E.
St:r, genom vidtagande af ett sådant beslut, skulle både gagna det syftemål, som afsetts med folkskolorna, och förvärfva sig rätt till tacksamhet genom öpnande af ett ökadt tillfälle till bergning åt den Svenska qvinnan, och genom erkännandet af den grundsatsen, som i allt fall skall mer och mer göra sig gällande, att äfven de qvinnor, som icke inträdt i det gifta ståndet, må kunna ega ett rum, en bestämmelse och några borgerliga rättigheter i samhället.
Hr Prinzencreutz, Bernh. Wilh., upläste följande motion; Om det var en sanning, hvad en såväl i allmänna Lagen, som i de Ekonomiska Eörfattningarne väl bevandrad embetsman på sin tid yttrade, eller »att på det juridiska området ett tillämpligt stadgande ofta lika snart kan inhemtas, som tid erfordras blott för att eftersöka ett sådant på det administrativa fältet», så bör denna sanning än klarare framstå i en tid, då de administrativa och ekonomiska författningarnes antal och omfattning vuxit till den grad, att väl knappast den i sådan författningskunskap mest hemmastadde lärer kunna undgå att erkänna, det äfven han har behof, att på ett eller annat sätt söka underhjelpa sitt, om än eljest aldrig så goda, dock i detta chaos af otaliga förordningar, förklaringar och påbud lätt svikande minne!
Tilläfventyrs finnes en och annan, som ej kommit att fästa upmärksamhet vid mängden och omfattningen af de ämnen, hvilka utgöra föremål för de s. k. ekonomiska författningarne.
Må det derföre tillåtas mig nämna, att då frami.
KammarRådet J. G. Branting, efter lång och mödosam förberedelse, för ungefär 3 0 år sedan företog sig att utgifva ett sammandrag af sådana författningar — hvilket sammandrag denne lika nitiske som blygsamme embetsman sjelf erkände vara i flera afseenden ofullständigt —, afsåg detsamma dock icke mindre än följande, hvar för sig vigtiga och vidt omfattande ämnen, nemi.: »Sveriges Itikes styrelse, försvar, hushållning, polis, bergs- och bruksrörelse, handel, slöjder och handlverkerier», jemte ärenden som angå: