Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om vårt förhållande till den andliga solen gäller, i högre mening, detsamma, som om vårt förhållande till den naturliga: att vi lefva endast uti och af dess utstrålningar.
Åtskilda i väsende och verkningar äro visserligen, oaktadt sitt föreningsband af det högsta gemensamma syfte, Andens verldsljus och Naturens; och denna åtskillnad skulle, om så fordrades, kunna visas af mången omständighet.
Så t. ex. mäktar vår själ, i betraktelse, afsöndra sig från alla de yttre föremålen och fördjupa sig i en åskådning, som är hennes alldeles egna, och hvari hon ser sin inre verld långt klarare, än någonsin eljest; äfvenså tvärtom: hvadan kan sägas, att de båda verldsljusen, i collisions-fall, vexelvis undantränga hvarandra eller försätta hvarandra i skugga.
Ofta ser det yttre ögat som mest, när det inre ögat ser som minst, – och omvändt; för att ej upprepa det redan ådagalagda, att medelst
Naturljuset skåda vi blott utvärtes former, hvaremot vi medelst Andeljuset skåda de invärtes formerna, som äro nyttor och godheter.
Ja, under frånvaron af jordverldens sol, såsom nattetid, och hos blinda (till och med blindfödda), kunna själskrafterna lefva och verka med en styrka, som esomoftast är en desto väldigare, ju mindre det jordiska ljuset intränger med sitt hvimlande och spridande innehåll.
Derföre funnos hos forntida folkslag tänkare, som, för att oafbrutet tillhöra ett högre ljus, frivilligt afhände sig den kroppsliga synförmågan, Men slik åtskillnad hindrar dock icke de bägge verldsljusen, att äga alla de likheter, som deras allmänna motsvarighet innebär.
Den första likheten är, att så i den andliga solens strålar, som i den naturligas, äro alltid både ljus och värma, tillsammans, oskiljeligt; så att det bor tillskrifvas, icke dem, sådana de äro i sig sjelfva, utan endast ställningen eller ståndpunkten af vårt mottagande, vår uppfattning, när vi af dem erhålla blott ljus och ingen värma (d. v. s. ljus med en så ringa värmegrad, att den står hardt nära till och snart öfvergår i sin motsats).
I detta fall uppkomma så väl i andlig måtto, som i naturlig, höst och vinter; med alla deras följder, kylans, afdomningens, dvalans, dödens: i motsatta fallet åter, å båda sidorna, vår och sommar.
Också visar oss den andliga solens verksamhetsrymd, att jemväl der äro sensation och känsla den väg, hvarigenom det för vår själ Objectiva kommer till oss och in uti oss; och att det äfven i tankans åskådning företer sig först såsom bilder, hvilkas inre förhållande till Sanning, Nytta; Godhet mer och mer utvecklar sig, tilldess omsider den insigt hunnit vinnas, att hvarje sanning är en bild af den allena Fullkomlige, och hvarje Godhet en bild af den Kärlek, som utgår ifrån och återgår till Honom.
En insigt, hvarmed själen slutligen finner sig, i sitt hela, sjelf vara en bild – af den Högste genom Kärlek.
Men just då erfar hon som allramest, att andligt ljus ger förstånd af det Sanna endast så långt, som andlig värma ger känsla af det Goda och vilja att lefva in sig i dess utöfning.
Af blotta
Ljuset kan man, i bästa fall, komma till en begreppsformel, som någorlunda rigtigt betecknar det Goda.
Men att så af det Goda beröras, att det genomtränger och fyller oss med sitt lif,– detta är Värmans, är Kärlekens verk.
Och då blifver vår själ en jordmån, der, ur Ljusets och Värmans jemnrika samverkan, uppstiger en paradisisk vår.
Gud är, i sin ande-himmel, lika litet orsaken till fåkunnighet och kärlekslöshet, som jordens sol, i sin natur-himmel, är orsaken till mörker och köld.
Slika dystra förhållanden uppkomma, andligen så väl som lekamligen, blott genom föremålens egen beskaffenhet och ställning; om de äro från Ljuset (mer eller mindre) bortvända, eller för dess strålar (mer eller mindre) ogenomträngliga.
Men ande-varelserna äro, hvad natur-varelserna icke äro, ändamåls-väsenden rentaf eller omedelbart: ty lifvets högsta ändamål är så till vida inom dem sjelfva, att det är (eller åtminstone kan vara) i deras medvetenhet.
Derföre bero – i det hänseende, hvarom här talas – deras beskaffenheter och ställningar af ingen annan, än dem; af deras sorgfällighet, eller deras uraktlåtenhet, att rätt älska och rätt förstå.
Denna förmåga af vändning åt eller ifrån, förmågan att mottaga eller icke mottaga, eller blott otillräckligt mottaga, är vår Frihet.
Ingenting gifves i Naturen, som icke hämtar sin form, och således sin särskilda kroppsgestalt, från någon Själ; detta gäller om djurrikets, om växtrikets, ja (till viss mån) om stenrikets väsenden.
Dessa väsendens själar äro likväl blotta nyttor: hvilka förete sig såsom ändamål, och äfven äro det i förhållande dels till dem sjelfva, dels till hvad inunder dem är; men dock, vid närmare skärskådning, befinnas i förhållande till de egentliga ändamålen vara endast villkor, förberedelser, medel.
Af denna bestämmelse erhålla de sin egen ändamåls-enlighet.
I människosjälarna åter äro nyttorna upphöjda till sjelfständiga ändamål, genom kallelsen att omedelbart deltaga i sjelfva det högsta ändamålets befrämjande.
Det är dem derföre möjligt, att med en viss sjelfständighet behandla de Inflytelser, hvilka både ofvanifrån och nedanifrån på dem inverka.
Måttet af denna sjelfständighet, väl icke stort nog, att (i händelse af missbruk) störa det Helas gudomliga verldsordning, är dock tillräckligen stort, att afgöra deras eget förhållande till Verldsordningen; d. ä. deras eget öde.
Allt skapadt lefver af Inflytelser.
En sats, hvarvid genast uppstå frågorna: huru? och hurudana?
– Äfven det i själen ursprungliga, – sjelfva Anima, lefver icke af sig sjelf; utan af inflytelser, dem hon mottager och åt samtliga själskrafterna till sjelfverksamt begagnande meddelar.
Att så är, har längesedan blifvit oss klart.
Men mottagandet innebär den uppgift, att mottaga endast behöriga inflytelser, och (hvilket vill säga detsamma) endast i behörig ordning.
Behörig eller rigtig är ordningen, när inflytelsernas väg är en de högre lifsformernas inverkan på de lägre, fortsatt ifrån dessa ned till de lägsta.
Då yttrar sig inflytelsernas väg och gång i enhet med samma ordning, enligt hvilken ock allt Högre är allt Lägres ursprung; samma ordning, enligt hvilken vi derföre, alltigenom, kunna endast ifrån det Högre rätt skåda och begripa det Lägre, men icke tvärtom.
Försöker man t ex. att ifrån den sinnliga åskådningens naturbilder (imagines Visus) begripa den halfsinnliga åskådningens fantasi-bilder (ideas Imaginationis), samt ifrån dessa den osinnliga åskådningens rena tankbilder (ideas Cogitationis), och så vidare, så felslår vårt bemödande alldeles; ehuru visserligen de sistnämnda redan befinna sig inom de föregående, och dessa inom de förstnämnda, – men såsom outvecklade och orediga.
– Ögonskenligt äro samtliga Lifvets och Själens grundformer potenser (potentiæ), d. ä. mottagande förmågor, som genom ordningen af gudomliga ur-verksamheters inflytelser försättas i actual-tillstånd; d. ä. i sjelf-kraft eller egen verksamhet.
Så inflyter i Ursjälen det Gudomliga Lifvet, såsom rentaf sådant, eller omedelbarligen: och fortsätter alltsedan medelbarligen sina inverkningar; först såsom Ursjälens inflytelser i Tanksjälen; sedan såsom Tanksjälens inflytelser i Sinnesjälen och Kroppen.
Hvad denna sista beträffar, så vore han eljest – så vida han eljest kunde tillvara – intet annat, än en stillastående och snart sönderfallande machin; eller hvad han blir, då han, i hvad vi kalla ”död”, öfverlemnas åt sig sjelf.
Men liksom hans muskler sättas i rörelse af inverkande själskrafter, så sättas jemväl själskrafterna i rörelse af ursjälen, och denna af de radier, genom hvilka hon af alla Själars Själ oafbrutet beröres.
Obehörig eller origtig deremot är ordningen, i fall den, omvänds: hvilket sker, då allt sådant, som hos Menniskan sjelf är Naturkraft, tillåtes, i en otyglad reaction, bryta in på de högre krafternas områden, för att göra de lägre krafterna gällande med öfvervigt; och detta i likaledes fortsatt gång af inverkningar, sträckt ända upp till sjelfva de högsta krafternas helgedom.
Man ser, hvilken fullkomlig uppnedvändning härigenom måste uppkomma.
Om vår själs närmast med Naturen sammanhängande förmögenheter och böjelser, i och med sina blotta naturtankbilder, tillskansa sig öfverväldet: då störas och förvirras derigenom äfven de andligare tankbildernas serier, och en allmän förbistring uppstår, ett mörker, hvari förbryllade själsmakter kringirra; ofta med sjelfgjorda ljus och lyktor, spörjande efter Sanningen, den de icke finna, och slutligen betviflande förhåna.
De höras då ropa: ”Lefvom efter vårt godtycke, ty vi äro fria!” med spotska tillägg: ”Hvad är Vishet?
Hvad är den Själ, hvarom så mycket pratas?
ja, hvad är Lifvet?
Hvad är den der Kärleken, som utgör alla dessa svärmeriers lösen?
Icke skönja vi, som likväl äro så skarpsynta, deras heliga eld och eldstad!
Men här skall bli upplysning; tändom upp än flera lampor!
Vi äro de insigter och visheter, för hvilka de andra orättmätigt utbasunat sig”.
Och härvid råka de, likt furier, i håret på hvarandra om företrädet, – enhvar under gränslös sjelfbeundran; tills omsider en ofvanefter kommande högre andekraft, som ser och handlar icke från de naturliga, utan från de andliga ändamålens synpunkt, ånyo kufvar de upproriska till tjenarinnor.
Men huru kan dylik oordning inträffa?
Huru kunna lägre, och endast till tjenst bestämda makter, erhålla sådant herravälde?
– Blott derigenom, att vår ledande kärlek blifvit sjuk, eller tagit en falsk vändning.
Ty alla vårt lifs tillstånd, –glädje, sorg, hopp, fruktan, paradis, ödemark, – bero af vår kärleks tillstånd; och om än våra särskilda böjelser och lustar kunna betraktas såsom lika många särskilda kärlekar, äro de dock samtligen modificationer af en enda herrskande, som enligt sitt lynne bestämmer och rigtar dem.
Herrskande kärlekar åter gifvas blott två: nämligen kärleken till det Bästa, och kärleken till det Sämsta (hvilket då likväl anses för det Bästa, eller det mest Eftersträfvansvärda).
Det Bästa kan ej vara annat, än det evigt Goda; det Sämsta deremot, såsom varande det ifrån Guds väsende skarpast söndrade och längst aflägsna, är det Godas evärdliga motsats – det Onda.
Af alla möjliga kärlekar, är alltså kärleken till det Goda den högsta, och kärleken till det Onda den lägsta.
Alla de öfriga utgöra ett mellanslag, af oändlig mångfald; men tillhöra, mer eller mindre, den ena eller den andra.
Också bära vi mer eller mindre, i all vår diktan och traktan, enderas bild: ett bevis, att dessa kärlekar äro verkliga väsenden, och ej tomma dröm-tankar; ty något, som icke är till, kan icke af någonting liknas eller i bild uttryckas.
Allt har tillvarelse af och genom en idee, som yttrar sig i mångfaldig skepnad; och deraf följer, att ingenting är till, som icke erhåller sin form ifrån en idee, eller är enligt en idee formadt.
Der ingen idee är, der är ingen skepnad och förnimmelse af idee möjlig.
Så skulle ock, om det Goda och det Onda ej vore ideer af verkligt innehåll, allsingen dithörig förnimmelse och föreställning kunna finnas.
Men utan förstånd på sannt och falskt, utan vilja till godt eller ondt, funnes ingen förnuftig själ; således icke någon vår tillvarelse; icke heller någon af denna härflytande eller med denna sammanbunden.
Kort sagdt: vi vore då icke ens skuggor och ihåliga tankspöken, utan rentaf – intet.
Vår kärlek, hurudan den må vara, blifver alltså vår själs lif; eller, i andlig måtto, dess lifsluft och lifsblod.
Men om så är: hvad bör då vara oss vigtigare, än att klart urskilja beskaffenheten af den kärlek, åt hvars välde vi hängifva oss?
– Sjelfva flerfalden af kärlekar kan, redan såsom blott sådan, förvilla; då vår uppmärksamhet så lätt förströs af det omnämnda mellanslagets (esomoftast tvetydiga) hvimmel: och deraf kunna uppkomma misstag, hvilkas första upphof är en förbryllad inbillning, en den imaginerande själskraftens missledning till skefva och falska förespeglingar.
Dylika befordras ock desto mera deraf, att hvar och en kärlek föregifver sig vara eller tillhöra kärleken till det Bästa, och härmar den likasom med ett pantomimiskt spel; under det att härmningen likväl ofta är ett bedrägligt låtsande.
Den kärlek nämligen, som är denna motsatt, kan ej annorlunda verka, än på ett motsatt vis.
Och derföre måste han kallas vår fiende: emedan han, då den förre är alla godheters, och genom dem alla sanningars källa, sjelf deremot är alla ondskors, och genom dem alla falskheters upprinnelse.
Han innästlar sig i skuggan af vårt förstånd; der är hans verkstad, och der tillreder han, med finaste slughet, sina lockande bländsken, sina lömska försåt.
Det listigaste bland dessa är hans påfund, att med öfvertygelsen om sin icke-tillvaro fullborda okunnigheten om sitt väsende; ty klart är, att han ingenstädes kan lefva tryggare och mäktigare, än hos dem, som låtit honom inbilla sig att han icke lefver.
Betraktom nu vår motståndare så skarpt, att ingen mask, ingen förklädnad längre båtar honom!
Visadt är, att i Menniskans själ sammanträffa till sammanverkning en oändlig Andeverld och en ändlig Naturverld; hvilka ock äro de, som i religiös betydelse pläga kallas ”Himmelen” och ”Verlden;” äfvenså, att bägges centrer, oaktadt sambandet, äro sins emellan lika åtskilda, som deras ljus och värma.
Tillika är visadt, att, emedan menniskosjälen räcker till för om- och uppfattningen af båda, kunna dess böjelser, just derföre, öfverlemna sig antingen mer åt den enas, eller mer åt den andras inverkan.
Men huru kunde från sednare hållet någon egentlig, ja mäktig (och ofta öfvermäktig) inverkan vara möjlig, om icke äfven i Naturverldens egen medelpunkt en Ande innebodde?
Så förhåller sig ock verkligen; och denne ande är ursprungligen ämnad att förmedla; nämligen, att med en från sjelfva Natur-sidan utgående förmedling möta den förmedlande verksamhet, som från den motsatta sidan utöfvas genom ett vida högre medlar-väsendes inflytelser.
Alla andliga väsenden, alla själar och sinnen äro (i sin bestämmelse) idel förmedlande lif (vitæ mediatrices); det vill säga, idel verktygliga orsaker (causæ instrumentales), hvilkas sammanhang är ett helt af förmedlingar, åsyftande att den Högsta Kärleken skall blifva allt i alla, och således det Jordiska förenas med det Himmelska, genom Honom.
Ställd i spetsen för en skara af fränder, är den ande, om hvilken vi nu tala, ämnad att vara ”denna Verldens Furste,” men blott för att hålla dess krafter i beredskap till det angifna eviga ändamålets tjenst.
Sådant är det stora värf, som han erhöll till uppdrag, och hvartill han blef med motsvarande förmögenheter utrustad.
Men emedan han ändock sjelf är ett blandadt andligt och naturligt väsende, har han låtit sig berusas af beundran öfver sin storhet; och i denna berusning eftersträfvar han en större, än honom någonsin kan eller bör tillkomma.
Han vill lyda blott sig sjelf, och för slik vilja öppna ett oinskränkt spelrum.
Med få ord: han vill, från Verldens ståndpunkt, eröfra Himlen; och ställa sig i spetsen, icke blott för sina andar, utan för alla och det Hela.
Härmed har han söndrat sig från den Högste, genom uppror mot den Enfödde, och affallit; i den förvända inbillning, att kunna skapa sig ett oafhängigt verldsrike.
Ehuru sålunda från det sanna Lif-vet söndrad, lefver han dock, liksom allt annat, af dess strålar: men icke tillika af dess värma, eller af dess kärleks milda alstringslåga, utan af sjelfkärlekens torra, ödsliga flamma, ändlöst upphetsande och ändlöst brän-nande.
Deraf hans fortfarande benägenhet till uppror: änskönt han är bunden i kedja öfverallt, hvar en verklig vishet har bostad.
Och emedan han alltså vill herrska endast för sitt väl, som består i hans egenkärleks och blinda lystnads framgångar, genom hvilka – så långt de sträcka sig – Jord och Himmel från hvaran-dra söndras: så är han det Ondas Kärlek i egen person; kämpande mot det Godas Kärlek, som vill herrska endast för det Helas väl, – nämligen för Himlens och Jordens förening till ett gemensamt Paradis,
Men hvilken är den trakt af vår varelse, der den nyss skildrade Anden har sitt egentliga hemvist?
– Mennisko-varelsen innebär modellen af Universum; och på följande vis.
Den moderliga Ursjälen, med sina egenskaper och verkningar, repräsenterar – inom de sig anvista gränsorna nämligen – sjelfva den Högsta Skaparsjälen; från hvilken hon undfår det lif som hon vidare meddelar, då hon genom sina radier danar den förstående och viljande själ, hvars kropp hon danar genom från dessa radier utgående fibrer.
Tanksjälen åter, i sitt förstånd och sin vilja, repräsenterar sjelfve den Högstes Kärlek, d. ä. den Högstes Enfödde, hvars beläte hon är förmedelst Ursjälens åtgärd; och slutligen repräsenterar Sinnesjälen, genom sin intermediära ställning mellan Ande och Natur, just den nyssomtalte Verldsfursten och hans antydda bestämmelse.
Men dessa repräsentationer äro inga tomma allegorier: lika verkligt, som vi här lefva, kringvandra vi såsom små Universa, och bära så Himmel, som Verld, inom oss i sammandrag.
Alltså är det Högsta Väsendet, sjelfve Helighetens Fader, med sitt lif, verkligen tillstädes i det af vår själ Ursprungliga; hans Enfödde, eller vår sanna Kärlek, med sitt lif, verkligen tillstädes i vår viljande Tanksjäl; och Verldsfursten, med sitt lif, verkligen tillstädes i vår Sinnesjäl.
Härvid bör märkas, att om vår varelse är i rigtiga förhållanden eller i sitt rätta skick, härbergeras den sistnämnde gästen utan olägenhet och oordningar; ty af den Kärlek, som då äger och uppfyller allt det högre af själen, är han bunden, och begagnad såsom en portvakt, med skyldighet, att dels slå första bryggan mellan det Yttre- sinnliga eller Naturliga, och det Inre-sinnliga eller Andliga, dels genom natur-medel befrämja de för högre ändamål uttänkta och anordnade orsaker, hvilka honom af viljan åläggas att försätta i verkningar, såsom nyttor ledande till himmelska syftens vinning.
I sådan egenskap bindes han af en sträng nödvändighet; hvarvid han dock, om han insåge sin sanna fördel, skulle befinna sig bäst.
Verklig frihet att vilja, göra och låta, kan ej finnas annorstädes, än inom lifvets högre rymder, – och således inom de högre af själens; under dem, finnes blott laglydnad – eller uppror.
Besynnerligt kan synas, att de gamle Hedniske Vise klarare, än i allmänhet de Christne, insågo vår själs och kropps egenskap att vara liknelse och sammandrag af Universum.
Men det är ett mästardrag af den list, hvarmed denne skuggornas höfding söker förblinda själens ögon; att de hvarken må rätt skönja Guds himmel, eller hans afgrund, och allraminst närheten af båda.
Ty ehuru tjenstvillig och underdånig han visar sig, i vår själs sunda skick, är han dock aldrig att lita på.
Herrsklystnad gäser och svek lurar i hans inre, alltifrån den tidpunkt, då han förbländade sig sjelf, och vågade försöket att upplyfta sig på en thron, icke ämnad åt honom.
Två äro vägarne för inflytelser i vårt inre: den högre (medelst Ursjälen), och den lägre (medelst Sinnesjälen); men den förra är honom otillgänglig; på den kan endast Ljusets Herre komma till oss.
Återstår således den sednare; hvars ändpunkter äro vända åt hans egen verld, och med den sammanbundna.
Tyglas han ej der, genast vid ingången till Tankan och Viljan, så kunna dessa bådas oskulder lätteligen förjagas, liksom dufvor för gladan: emedan deras väsende, skärt som den moderliga Animas eget, är idel huldhet och menlöshet.
De rädda sig till sin moders förborgade hem, hvars port de bakefter sig tillstänga; och Tanksjälens krafter, numera öfverlåtna åt sig sjelfva, underkufvas derpå af Verldsfursten utan möda.
Han inrättar då der sin olymp, sin himmel, sitt verlds-hela, men alltsammans såsom uppnedvända motbilder till de verkliga: ty den myndighet, som i vår varelses inre tillhört Ursjälen, förlänar han åt Sinnesjälen, och förklarar denna för rättmätig verlds-öfverhet.
Så liksom stjelper han om hela den menskliga mikrokosmens väsende, och sätter i de sanna ideernas ställe blotta lustar och lidelser; men förklädda till ideer och intelligenser, begåfvade med dessas namn, och med anspråk att gälla för dessa.
Sedan hans rike sålunda blifvit sammansatt af idel fåvitskor, som dock anse sig för visheter, äfven när deras yrsel stigit ända till ursinnighet, – förstås af sig sjelft, att medlemmarne af detta samfund icke känna och värdera några andra godheter, än physiska angenämheter, inga andra behof och begär, än flättjor och brånader, inga andra sällheter, än kroppens och dess sinnens njutningar; och vid sin gudomlighet, som är deras sjelfmedvetande, svärja de högt och dyrt, att intet dåraktigare vurmeri gifves, än det, att föreställa sig något annat och högre slag af godt och sällt.
På sin inkräktade thron vakar äfven sorgfälligt ärke-sykophanten, att ej någonting skall insmyga sig ofvanifrån, som medbringar en strimma af himmelskt ljus.
Sker ändock sådant: då tänder han genast sina facklor, af underjordisk eld, och utsläcker den; sedan utfärdar han till alla sig hängifna intelligenser och sinnen en kungörelse, att nu äro de försatta i frihet.
Men hvilken frihet!
Under godtyckets irrsken, den hårdaste träldom, – alltsedan Tanksjälen sjelf upphört vara fri.
Ty ingenting är i sanning vårt och fritt, utom vår förnuftigt tänkande själ och dess vilja; deraf endast kallas vi Menniskor, och särskiljas från Djuren.
Mellertid är han dock i ständig farhåga: det är honom ej obekant, att de sanna intelligenserna dragit sig undan i ett för honom oåtkomligt fäste.
Han lyssnar orolig, om de tilläfventyrs föra något hviskande samtal med hans: ty han vet, att ehuru oskyldiga och enfaldiga de äro, skall en enda från dem kommande sanning upplösa tusen af hans sophismer till munväder, en enda gnista från deras ljus släcka tusen af hans lampor.
Derföre befaller han ock sina förtrognaste nymfer, att med möjligaste skicklighet harma de himmelska visheternas utseenden, och aldrig annorlunda visa sig i det allmänna, än prydda i hvit och skinande klädnad.
Stundom händer likväl, oaktadt all hans försigtighet, att de verkliga visheterna komma i löndom till samtal med dessa låtsade och förförda, återkalla i deras minne deras bättre fordom, och afslöja för deras syn både deras närvarande och framtida ställning.
Då rodna dessa af en omotståndlig blygd, börja ängslas, utbrista af en stigande smärta i veklagan, sprida sin oro bland medsyskonen, och föranleda en den högre själsportens gläntning, hvarigenom en stråle faller på de mera förhärdade, som fly undan i dunklare skrymslen, dit ändock det ovälkomna ljuset följer efter och pinar dem.
Detta kallas Samvets-qval.
De högre visheterna, fortsättande samtalet, blotta för deras förnimmelse mer och mer fulheten af deras sminkade anleten och dysterheten af deras hycklade glädje, äfvensom deras fullkomliga okunnighet i afseende på Lif, Himmel, Natur, Själ, Kunskapsväg, Godhet och Sällhet.
Frågande:
”hvad är att lefva, om ej att förstå hvad som är sannt? känna11 hvad som är godt? skåda hvad som är skönt? och hurudana äro edra sanningar? edra godheter? edra skönheter?” hålla de framför de olyckliga skådespelarinnorna speglar, der dessa se sig oförställda i bilder, för hvilka de förskräckas, tillika med de verkliga huggorms- och Gorgo-gestalterna af sin Furstes tjensteandar; de sistnämnde sådana de äro jemväl i och med de inflytelser, som de utöfva på det kroppsliga själs-omhöljet.
Härmed infinner sig nämligen ock den kunskap, att första upphofven till alla de kroppen störande och vanställande tillstånd, hvilka i sin högsta stegring kallas Sjukdomar, äro de andliga lidelser och lidanden, de kranka passioner, som uppkomma från det ögonblick, då hos den första menniskan den lägre själen får makt öfver den högre, och väldet åt Verldsfursten öfverlemnas.
Följden deraf blifver ärftlig; det kan ej undvikas: dock står i hvar och en menniskas val, att anropa ett bistånd, hvarigenom hon, i stället att förkofra detta bedröfliga arf, lemnar det fastmera ifrån sig förminskadt.
Hvarenda kropps-sjukdom är, eller var, upprinneligen en själs-sjukdom.
Det gifves jemntupp lika många kropps- sjukdomar, lika många arter och mellan-arter af sådana, som det gifves själs-sjukdomar, eller otyglade sinnesjäls-lustar; de äro ingenting annat, än motsvarigheter som dessa tillskapa,– deras lekamligt modellerade sjelfbeläten12.
Derföre äro ock lika många döds-orsaker, som sjukdoms-orsaker.