Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva också i den yttrade opinionen hos Riddarhusets andra sida en borgen för företagets godkännande af dem, och kunna således, med visshet att icke nödgas stadna på halfva vägen, bifalla närvarande Utlåtande.
Den 6 J u I i i f. m. 17 •
Jag hade visserligen mycket att ännu tillägga, men tiden ilar, och jag får blott bifoga min önskan, att äran af lagliga ordningens återinförande i Rikets Myntväsende måtte tillkomma 1829 års Ständer.
Grundlagen bjuder, att Konungen bör rätt och sanning styrka, ingen förderfva låta, eller afbända något gods, löst eller fast utan ransakning och dom; men jag hemställer, huru detta blifvit iakttagit, då i ig år den omyndiges rätt varit osäker, och Enkans skärf underkastad nedsättning till en tredjedel.
Jag hemställer, om näringarna under sådana förhållanden varit skyddade, såsom, sig bordt; jag hemställer, om allmänna Lagens hud, att gäld skall gäldas lika god, som den bekommen är, på sådant sätt blifvit uppfylld.
Jag hoppas, att ordning skall blifva följden af Utskottens Utlåtande, och jag tillstyrker derföre bifall dertill, under förhoppning, att Ridderkapet och Adeln häruti instämmer.
Herr Hjerta, Gustaf: Jag hemställer, om icke Herr Grefven och LandtMarskalken samt Ridderskapet och Adeln, i anseende till den redan långt framlidna tiden, skulle finna för godt att uppskjuta discussionen, och tillåta mig, vid dess fortsättning i eftermiddag, alt yttra mig i ämnet.
Hans Eoccellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderska - I72 Den 6 Julii e. m. pet och Adeln behagade instämma i Herr Hjertås berörde framställning.
Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan half till 3 eftermiddagen.
Måndagen den 6 Julii 1829.
Justerades Fem ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plenum den 3 dennes fattade beslut.
Fortsattes den i förmiddagens Plenum började pröfning af Stats-och BancoUtskottens den a sisllidne Junii under N:o i afgifne, och den 26 i samma månad e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af Kongl. Majrls Nådiga Skrifvelse, angående Myntvärdets upprätthållande, med flere i sammanhang dermed till Utskotten remitterade enskildte Anföranden i ämnet.
Jag bekänner, alt jag i närvarande ögonblick är obeslut - Den 6 J u 1 i i e. m. sam, huruvida jag bör deltaga i debatten öfver ett ämne, som redan blifvit på sitt sätt så fullständigt utredt; men då jag anser åtskilliga af de framställde anmärkningarne af ganska betänklig natur, anhåller jag att få besvara några, hvilka hittills ej blifvit upptagne.
Jag hade väl väntat, att öfverläggningen ensamt skulle afse det Utlåtande, som blifvit föredraget, men jag bör tro, att det icke varit utan goda skäl, som åtskillige i närvarande discussion inblandat de öfrige af sammansatta Stats- och BancoUtskotten afgifne Utlåtanden.
För min del skall jag söka att hålla mig vid Utlåtandet N:o i, och undvika inblandning af detaljerna, som nu icke böra komma i fråga; men då min afsigt är, att upptaga och besvara åtskillige af andre Ledamöter framställda anmärkningar, måste jag bedja om ursäkt, i fall jag nödgas öfverträda den gräns för discussionen, som Herr Grefven och LandtMarskalken vid föredragningen utstakat.
Jag finner det visserligen vara vådligt, att fatta ett beslut i myntbestämningsfrågan, utan att tillika tänka på sättet för verkställigheten; men jag tror, att ett misstag äger rum, eller att man ej gjort sig full reda för saken, om man icke finner, att sätten för verkställigheten äro så otaliga, att sjelfva rättsfrågan först måste afgöras, eller frågan om återförande af ett rättsförhållande, som redan allt för länge varit afbrutet.
Jag skulle derföre anse de finan - 174 ®en 6 Julii e. m. ciela garantierne böra gifva vika för de juridiska och moraliska.
Hvad de sistnämde eller de moraliska beträffar, skulle jag göra orätt, om jag nu upptoge Ridderskapets och Adelns tid med en utveckling af dessas vigt; jag är öfvertygad att opinionen, i afseende härpå, är så bestämd, att äfven de, som nyttja andra skäl för Realisationens aflägsna nde , likväl erkänna den moraliska nödvändigheten deraf.
Jag skall således endast hålla mig vid den juridiska sidan.
Flere andra Talare hafva redan utredt, att juridiska garantier verkligen finnas, och att Ständernes rätt enligt 72 §.
RegeringsFormen endast angår Bankens inre förvaltning, men icke dess förhållande till sina creditorer.
Jag skulle således hafva ansett öfverflödigt, att äfven härom vidare utlåta mig, om man icke ifrågasatt så mångå förslag i detta hänseende, hvilka jag fruktar kunna missleda.
Grefve von Schwerin har visat en tydlig syftning alt begagna resourcen af Konungamagten och 16 §.
RegeringsFormen, samt slutligen ifrågasatt, attRid derskapet och Adeln skulle träda ur det BankBolag, som han tänkt sig Rikets Ständer utgöra.
Jag befarar, att denna framställning, som kanske i sig sjelf är riktig, om man blott ser på sättet, huru 12 Ca pitlet HandelsBalken under 5 på hvarandra följande Riksdagar blifvit tillämpadt, kunde blifva vådlig för saken; ty här bör ej tillvägabringas split, utan den största enighet.
\ Den 6 Julii e. m. 170 Utgången af den sak vi äro i begrepp att besluta är oviss, och vi äro ej i författning, att kunna bedömraa framtiden, eller göra oss förvissade, att sådane tillfällige olyckshändelser ej kunna inträffa, som skulle värka derhän, att
Realisationen möjligtvis kan lända lika lätt till skada, som till fördel för landet.
Då vi således måste taga vårt beslut efter sannolikheter, återstår endast att följa rättvisan, på det vi må hafva för oss, att vi gått sanningens väg, med stöd af seklers erfarenhet och det hopp tidens sundare grundsatser medföra.
Det skulle verkligen förefalla mig besynnerligt, om visdomar, sorn behöft 20 eller 3o år att rotfästa sig, nu på en gång skulle vara försvundne.
Yi veta, huru det tillgick på i-y5o- och, 1760-talen, då nästan hvar och en kände behofvet af en myntbestämning, ehuru man icke kunde komma öfverens om sättet; vi hafva sett, huru i ett sådant land som
England ett oredigt myntsystem funnit försvarare bland de störste tänkare.
Må man derföre ej undra, att oredan äfven finner försvarare hos oss.
Orsaken ligger deri, att man ej fäster det begrepp vid Banken och dess förvaltning, som är det naturliga och enda rätta.
Jag hoppas likväl, att dessa falska begrepp lätt skola afledas; ty om man med blicken vid målet endast vill tänka sig vår Bank, såsom en enskild Bank, hvilken förvaltas ensamt för sin enskildta förkofran, och skiljer den helt och hållit 176 Den 6 Julii e. in. från Lagstiftande magten, så att den icke behöfde befatta sig med att tillfredsställa serskildta corporationers behof, skalle gatan lätt vara upplöst.
Jag vågar derföre påstå, att då man å ena sidan ser Banken såsom en enskild Inrättning vara på obestånd, och å den andra sidan betraktar Rikets Ständer blott såsom en Lagstiftande Auctoritet, hvilken, utan afseende på Banken, ensamt måste se på det allmännas bästa, skall man ej hafva svårt att finna hvad parti man bör taga.
Här uppstår ej då, vid denna öfverläggning, frågan, om Banken kan vexla, och till hvad norm.
Här bör besvaras den frågan: efter hvad grund skall Svenska Folket liqvidera i verkligt mynt de förskrifningar det, i följd af otjenliga lagbestämmelser, utgifvit uti ett diktadt?
Och örn den besvaras med Ja!
Då måste
Banken följa med och vexla efter den allmänna normen; ej efter sin egen, ty Banken kunde betala 4o sk. silfver för 48 sk. sedlar, om den utreddes i närvarande stund.
Jag ber, att få fästa uppmärksamheten på en sak, som icke blifvit framställd hvarken inom Utskotten eller nu i Ståndet, men hvilken jag redan vid Riksdagens början i tryck allmängjorde.
Jag hör mycket talas om medlen alt finna den nödiga proportionen emellan Bankens sedelstock och reela valutan; det bästa och enklaste medlet härtill, är att låta Banken hjelpa sig sjelf.
Om en enskild man är skyl - Den 6 J u I i i e. m. skyldig, och finner att hans cassa ej kan göra face mot ögonblickets utgifter, så lånar han ånyo för att infria de gamla skuldsedlarne.
Hvarföre icke låta Banken göra detsamma?
Om, såsom jag i November föreslog, Banken då blifvit öppnad till upplåning, hade vi alla nu i Julii vetat skillnaden mellan credit och mynt, och samma resultat hade då redan vunnits, som Utskotten på andra långt osäkrare vägar tillstyrkt, eller ett förhållande emellan fond och sedelstock som fern till åtta.
Så enkel är hela den åtgärd, som erfordras; men i detta ögonblick är ej fråga om Bankens kraft, utan blott att återföra samhället till ett nödvändigt rättstillstånd och till ordning i förhållanderne enskilde emellan; ty för närvarande vet ingen hvad han får, eller hvartill han förskrifver sig.
Det är detta, som i första rummet måste afhjelpas; och Utskotten hafva i detta afseende antagit en billig norm, då de föreslagit 128 sk. för 1 R:dr i silfver.
Jag faster härvid icke afseende på medelcoursen, ty den beror på medium af dagens vexelslut, och utgör således ingen norm för de enskildta vexeldragningarne; men jag anser i alla fall 128 sk. vara den billigaste grunden för myntbestämningen, och dessutom bör icke 1 å 2 sk. mer eller mindre här komma i betraktande, emot fördelen af en beqväm proportion. 3i H. 12 178 Den 6 J uI i i e. m.
Sedan jag nu i det väsendtligaste framställt min åsigt rörande Utlåtandet N:o 1 , anser jag mig pligtig att i sammanhang dermed något närmare utveckla mitt påstående, hvad Banken angår, att den bör sköta sig sjelf; och jag får i sådant afseende fästa uppmärksamheten på följderna af den Bankens upplåning jag föreslagit.
Om för att komma till ett förhållande af 5 till 8, Banken behöfde göra ett lån af t ex. 2 millioner (och jag skall sedermera visa, hvad som verkligen kan behÖfvas), så är jagöfvertygad, att summan skulle erhållas inom en månad; här finnas verkligen så stora capitaler, att de 2 millionerna i ögonblicket skulle vara tecknade.
Den så kallade strypningen vore då skedd; men hvad blef resultatet?
Jo, att i samma mån Banken kom i erfarenhet deraf, att proportionen mellan fond och sedelstock som 5 till 8, vore öfverflödigt, i samma mån skulleden efterhand inlösa sina obligationer; och jag är öfvertygad, att om vi nu beslöto en sådan åtgärd, och Banken i Augusti öppnades till upplåning, skulle alla obligationerna inom nästa års förlopp åter till Banken ingå.
En sådan upplåning blir ock i alla fall nödvändig, ty om vi stappla Riksdaler på Riksdaler i Bankens hvalf, utan att låta Banken förvaltas på samma sätt, som hvarje annan Bankinrättning,' skola vi förgäfves tala om garantier för framtiden; om man ej erkänner principen, att låta Banken skö - Den 6
Ju lii e. m. *79 tas, som hvarje enskild Bank, skall den Beständigt arbeta under sig, och den nu ifrågavarande regleringen skall tjena till intet.
Jag tror derföre, att det kan tagas för gifvet, att Banken måste öppnas till upplåning sålunda, att. i samma stund den erfar en starkare påkänning å reela valutan, gör den lån i sedlar mot egna obligationer, hvilka blott kosta den obetydliga räntan, mot fördelen att rörelsen oafbrutet går sin jemna gång.
Härigenom vinnas förmåner på bägge håll, och det blir den enda rätta grunden för regleringen.
Ty att låta BancoFullmägtige göra utländska lån på 5oo,ooo R:dr; att föreskrifva dem uppköp af silfver till visst pris, då man, såsom Friherre Rantzou riktigt anmärkt, ej vet hvad vexeln i vinter kan komma att kosta; eller att anvisa SpanmålsCreditivet, då man ej vet huru mycket deraf kan indrifvas, eller på hvad sätt det af Regeringen kan disponeras, anser jag alltsammans felaktigt.
Banken må sköta sig sjelf; men här gäller det rättsfrågan, om ordning skall återföras i enskildta förhållanden, och om hvar och en skall veta, hvad han äger, och hvad han är skyldig.
Det är denna fråga jag önskar nu må besvaras med ja, utan återremiss.
Efter denna framställning af min åsigt i ämnet, anhåller jag att få besvara några invändningar af betänkligare art.
Herr Last H. is* i8o Den 6
Ju lii e. ni. gerlijelm liar sökt göra den mening gällande, alt
Realisationens bestånd skulle bero af landets industri.
Det är den gamla satsen från i-750-talet, att myntbeslämning ej kan lyckas, utan" att exporten öfverstiger importen.
Den är helt och hållit falsk; en myntbestämning kan lyckas i alla fall, och kan aldrig verka derhän, att icke Handelsvågen måste hjelpa sig sjelf.
Denna har ej heller någonsin för beständigt stått till nackdel för någon Nation.
Jag får äfven, då man talar om näringarne och deras samband med myntbestämningen, fästa uppmärksamheten derpå, att många näringar finnas, som icke hafva något direct sammanhang med myntförhållandet till utlänningen; att andra åter gifvas, som deraf helt och hållit bero.
Frågan är således endast, att behålla jemnvigten emellan deni alla, och denna består uti ett stadigt och säkert mynt, men kan derförutan aldrig till— vägabringas genom hvilka systemer som helst.
Jag ber Herr Lagerhjelm förlåta, att jag tror han missförstår saken, då han talar om näringarnas samband med myntbestämningen.
Näringarna kunna väl nedtryckas genom en myntförsämring, mendet är ej tänkbart, att de kunna hafva inflytande på Realisationens bestånd.
Realisationen består, intilldess Styrelse och Representanter glömma sina pligter, oeh med list taga förmögenheten utur Folkets fickor, genom pappersmynt, jernbref och Statsobligationer.
Den 6 J ali i e. m.
Alt upptaga Friherre Cederströms anmärkningar, anser jag nästan öfverflödigt.
Friherren har yrkat en sats, som jag värderar, emedan den går rakt på saken, den nemligen att återgå till 48 sk:s cours} detta är en ärlighet, som förtjenar aktning, helst så många andra, som mena detsamma, blott nyttja förvillande satser och orediga ord; men Herr von Hartmansdorff har redan så fullständigt besvarat denna anmärkning, och visat följderne deraf, att den ej erfordrar ytterligare vederläggning.
Friherre Cederström har vidare begått samma misstag, som Herr Lagerhjelm, då han sagt, att den enda rätta vägen för en myntbestämning vore näringarnas medverkan; ty det är omöjligt för näringarna alt reglera ett myntväsende, som fordrar att tredubbelt upphjelpas, för att återsättas uti full jemvigt.
— Skulle näringarne arbeta för denna jemvigt, för att betala sina förläggare tredubbelt det lånta capitalet?
Jag kan ej fatta tänkbarlieten häraf, oell tror, att Friherre Cederström ej står ut med att bevisa en sådan sats.
Friherre Rantzou bar ock yttrat sig emot Utskottens förslag, och jag anser mig så mycket häldre föranlåten att upptaga Friherrens' yttrande, som då vi äga den lyckan att hafva en af Hufvudstadens större Handlande ibland oss, dess röst onekligen är förtjent af en serdeles uppmärksamhet.
Den 6 J u 1 i i e. ro. Jag kan ej neka, att Friherrens anförande vackt min högsta förundran, och jag kan ej tillbakahålla uttrycket avf den öfvertygelse, att detta anförande innehåller så många och stora misstag, att jag finnér deras besvarande förenadt med ett visst obehag.
Friherren börjar med att medgifva vigten af en myntbestämning, men vill icke medgifva, att något fast värde gifves Bancosedeln förr, än den kan realiseras.
Här är likväl blott fråga om att nu säga hvad som bör ske.
Jag har åtminstone ej fattat Utskottens förslag annorlunda, än att de först tillstyrkt, det en myntbestämning bör ske, och sedermera att den må verkställas, så fort sig göra låter.
Jag medgifver visserligen olägenheterna af lång mellantid mellan beslut och verkställighet; men jag hade väntat, att Friherre Rantzou med sina praktiska kunskaper snarare skulle hjelpa oss att' finna utvägar, huru denna verkställighet genast kunde ske; jag hade trott, att Friherren, som lättare än andra kan bedomina in- och utländska handelsförhållanden, skulle kunna uppgifva de tillgångar, som kunna erfordras till fyllande af behofven, och jag hade trott, att Friherren härvid icke skulle förbise den idee jag angifvit, att begagna utvägen af Bankens egna obligationer.
Jag frågar, huru Friherren sjelf gör, när hans cassa anlites, och flera vexlar väntas?
Köper han upp silfver, eller lånar han upp sedlar?
Friherre Kant - Den 6 Julii e. m. 183 zou påslår vidare, att Realisationen ej Sr af behofvet påkallad.
Detta förundrar mig isynnerhet.
Jag kan ej fatta annat, än att den redan i i5 år varit påkallad af behofvet, allt sedan continental-systemet upphörde ; sedan England åter började directe handla på Tyskland; sedan det blef upptäckt, att våra köpmän endast varit commissionärer åt utlänningen, och att de uppätit arfvodet; sedan det röjt sig, att
Sverige i stället för att äga något förråd af colonialvaror, ej förmådde liqvidera räntan på den utländska skuld, sorn dess handlande ägde, på annat sätt, än medelst 5 till 6oo banquerutter; alltsedan tror jag, att en myntbestämning varit af behofvet högt påkallad; ty detta allt var endast följden af vårt myntlösa tillstånd.
Hade vi år 1812 haft ett ordnadt mynt, så skulle vi haft en behållning, hvaraf spåren ännu hade visat sig i en större liflighet och förmåga hos näringarna.
Vinsten försvann lik en väderil, emedan vi ej ägde något mynt; vi gjorde allt för att förkofra oss, men förgäfves; det geck då, sorn det skulle gå, i bill näringarna skulle upparbeta myntet till 48 sk.; ty det ligger i sakens natur, att en Nation utan mynt, måste arbeta utan behållning; der kan ej bli fråga om annat, än att arbeta för dagen.
Detta förhållande visar sig äfven nu.
Vi hafva en missväxt af betänklig natur att befara, isynnerhet om man låter svårigheterna att i tid införa säd från 184 Den 6 J u 1 i i e. tn. utrikes orter fortfara; men jag anhåller, att få fästa uppmärksamheten på följderna af denna missväxt.
Man talar om vådan, att under sådane omständigheter öppna Banken; jag tror tvärtom, att det vore vida lyckligare, om Banken redan vore öppnad till silfverutvexling, så att silfver kunde användas till inköp af spanmål, i stället att man nu nödgas nedtrycka priset på sina varor, genom en trugad afsättning på marknadsplatser, som redan äro fullproppade deraf.
Jag ber Friherre Rantzou, såsom köpman sjelf, säga mig, om han icke vid införskrifning af 100,000 tunnor säd från ett ställe, häldre skulle ditskicka silfver i betalning, än ett förökadt antal trädv-erulaster, som kanske flera år skulle ligga osålda.
Jag undrar på hvilkendera speculation lian skulle vinna mest.
Men detta förhållande gäller ej endast om enskildte, utan äfven om Staten.
Om utförsel af 2 Millioner erfordrades till inköpande af 6'oo,ooo tunnor spanmål, och man saknar förlusten för silfrets transporterande till 366,666 R:dr 32 sk., så skulle på hela detta qvantum säd förlusten utgöra omkring en half Million Riksgälds; men om man för anskaffandet af samma qvantum säd, nödgades fullproppa de utländska saluplatserna med våra trädoch jernvaror, så är det naturligt, att man icke kunde tilltvinga sig samma pris, som förut, hälst de utländska köpmännen icke i utbyte fingo aflemna sina vanliga varor, Den 6 Julii e. ro. 185 ocli jag är öfvertygad, att förlusten skulle blifva fyra gångor större.
Detta är en sanning, som jag ber att få öfverlemna till behjertande, så väl af de mera djuptänkte, som af de enklast tänkande i ämnet.
Hvarje land har i det metalliska myntet sin egen lycka i handén; det förenar den inländska och utländska handlandens fördelar; det utgör grunden för credilen, och creditkraften är den häfstång, som befordrar ej blott den enskiltas, utan ock det allmännas bästa.
Friherre Rantzou liknar
Realisationen vid ett accord med creditorer, och benämner den en National-bankrutt.
Jag trodde oss vara ifrån alt tala om saker, som ej äro i fråga.
Bankrutten gjordes isynnerhet i8i5, ty så länge ett amortissement fanns, var åtminstone meningen ärlig; den skedde således för i3 år sedan, och jag anser det alldeles onödigt, att gifva saken namn, som endast förvillar.
Friherre Rantzou anser ock en fond af 6 Millioner för liten att börja Realisationen med.
Jag känner ingen Bank, som äger en fond af 6 Millioner med blott dubbel Sedelstock.
Endast Franska Banken bar ett förhållande emellan Cassa- och Sedelstock, som kan jemnföras dermed, men man bör ihogkomma, att denna rörer sig med höga valeurer, och har en stor del af sin inkomst af Statens räntebärande papper.
Om man likväl till de utelöpande sedlarne lagger de rörliga actierna, som i Franska Banken när sorn hälst kunna ut - i86 Den 6 Julii e. m. fordra sedlar, får man nästan samma proportion, som i vår Bank, men den Franska utgifver blott sedlar på minst 5oo Francs; vår Bank deremot har fördelen, att vara den enda, som utgifver creditsedlar ända ned till skillings valeurer, på en yta af 3,800 qvadrat mil; att desse sedlar gå i Kronans uppbörd, och att dessutom äga en lånerörelse, som sträcker sig till alla Rikets orter.
Jag frågar, hur det väl är tänkbart, att en sådan Bank behöfver mer än half valuta?
Det är dessutom klart, att om, i samma stund sedlarne strömmade häftigare till, silfverfondens proportion förbättrades genom upplåningen af sedlar mot Bankens egna obligationer, kunde ingen stark påkänning äga rum.
Friherre Rantzou bar till och med påstått, att en grundfond af 3 Millioner vore otillräcklig.
För min del har jag aldrig förr hört talas om anskaffande af grundfond för en Bank, 160 är efter dess inrättning.
Vår Bank hade vid dess stiftande en grundfond af 1,600,000
Plåtar, men hvartill den nu skall behöfva någon ytterligare grundfond, kan jag ej inse, då den icke är i någon nöd; ty, mine Herrar, vore här endast fråga om Banken och dess förmåga, men icke om hela samhället, så veta vi att, om Staten eller RiksgäldsContoret endast skulle lemna 1,800,000 R:dr i afbetalning på Statens skuld, är Banken i den ställning att kunna betala sina creditorer fullt upp, eller efter 4$ s^- cours, Den 6 Julii e. ro, * 187 och att den således snarare har en liten vinst, än den är i behof af någon ytterligare grundfond.
Jag vill likväl frångå detta ämne, emedan jag vet, att många dervid fästat sig, och emedan jag anser saken oskadlig, hälst kommande
Ständer icke lära underlåta att indraga grundfonden, då de finna den öfverflödig.
Friherre Rantzou har ock yttrat fruktan, att capitalisterna skulle strömma till Banken, för att uttaga silfver och sedan förvandla det till HamburgerBanco.
Friherren må förlåta, att jag ej förstår hvad härmed menas.
Ty om meningen är, att man skulle vexla sin sedel mot silfver i Banken, för att sedermera på vår Börs köpa Hamburger Banco, vöre vexlingen blott en omgång, enär sedeln gäller lika mycket silfver på Börsen och i Banken, och afståndet emellan dessa hus icke heller är serdeles stort, så att det ej kunde vara förenadt med något besvär för vexelsäljaren, att sjelf förvandla sedeln i silfver, i fall han fann sig i behof deraf.
Meningen lärer således vara, att man skulle skaffa sig silfver, och utföra det, för att göra det räntebärande i Hamburger Bank.
Jag önskar hvar och en lycka härtill, och vet ej, hvarföre man skulle sätta sig emot en speculation, att med 2 sk. förlust på hvarje R:dr, utföra silfret för att i Hamburg täfla om 2 procents ränta, då man här kan få 6 procent.
Jag tror, att silfret snart skulle återkomma, om en sådan speculation Den 6 J ulii e. ra. ens vöre tänkbar, sedan myntbestämningen en gång skett; men i allt fall är jag öfvertygad, att Götheborg ensamt med sin credit och tillgång till Engelska capitaler, skulle vara i stånd att ersätta det från Stockholms capitalister utgående silfret, och lia hela vårt behof deraf.
Friherre Rantzou har äfven hotat oss dermad, att sedlarne alltför hastigt skulle löpa in på Banken.
Jag liar redan yttrat, att detta är föga sannolikt, och jag har erinrat, att i länder, der en Bank finnes på hvar tionde qvadrat mils yta, ingen äger så stor fond, som vår.
Jag tror således faran vara ingen; men om man ock föreställer sig, att sådant kunde hända, månne det verkligen skulle medföra någon yåda?
Mig synes klart, att i samma stund myntbestämningen skett, och den enskildta crediten och penning-förhållanderna till följd deraf ordnat sig, skall behofvet af mynt blifva mindre.
Jag erkänner således, att sedlarne i början kunde inströmma, men detta skulle sannerligen ej afskräcka mig.
Jag är så säker, att den sista Millionen af Bankens silfverfond aldrig kunde utgå, att jag skulle våga sjelf sitta i Bankluckan med skyldighet, att låta hudflänga mig, om vexlingen någonsin behöfde att inställas.