Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt detta var nytt, och detta nya mottogs med glädje af dem, som älskade den literatur, hvilken under det gångna decenniet framträdt i Danmark och Norge.
Men liksom Bååths motståndare ensidigt betonade bristerna och lytena, lika ensidigt stälde hans vänner och beundrare förtjensterna i förgrunden.
De förre sågo endast skugga, de senare endast ljus.
Och så är det ju alltid, då något nytt framträder; jemte dem, som stå på alltför långt afstånd, finnas äfven de, som stå alltför nära.
Diktsamlingen led emellertid af åtskilliga brister och oegentligheter, såväl i innehåll som form; dessutom hade, som naturligt i ett debutarbete, författaren ännu icke hunnit vinna klarhet öfver sig sjelf.
Teckningarna af den skånska slättbons lif i forna tider äro förträffliga, sanna och målande.
Sådana taflor som de, hvilka upprullas i »Gammal tid och ny» och »Hvilan», äro gripna ut ur det lefvande lifvet och återgifna med mästarhand.
Men det har gått med Bååth som med Schandorph; de känna folket från i går, men de känna icke folket, som det är i dag.
Allting förändras snabbt i våra dagar, de hafva icke följt med utvecklingen, utan tro, att folket lefver under samma förhållanden, oförändradt, som i deras egen barndom.
I sammanhang härmed står deras naiva, allmänna beundran för den mystiska personifikation, som de kalla »folket», samt deras böjelse att betrakta detta från en ensidig humoristisk-nedlåtande synpunkt.
En uppmaning som denna:
»I hennes (modern – statens) allmänning låt också
Ett korn, ett korn blott ur korgen falla.
Och när du sticker ditt lass i stacken,
För henne låt falla en kärfve i backen»,
är fullkomligt oberättigad inför det enkla faktum, att skatterna här hemma äro så högt uppdrifna, som det under nuvarande förhållanden gerna är möjligt.
Hvar och en, som känner den samtida skånske bondens religiösa åskådningssätt, vet, huru felaktiga och osanna dessa rader äro:
»Vill, hvad ditt folk är värdt, du känna,
Vill du det se i dess hjertegrund,
Skåde du ut från kyrkobacke
Midt i en solig middagsstund.
Folket sin sabbatshvila håller.»
»Far» står icke längre vid gafveln efter gudstjensten och »skiner i söndagsväst», och jag kan försäkra författaren att han icke skall få höra någon enda »bondson» sjunga visor vid skörden, om han också far genom den skånska slätten från den ena ändan till den andra.
Värst är det med språket, hvilket med sina många och stora företräden har många och stora lyten.
Bååth saknar helt och hållet musikaliskt öra, han har alls ingen föreställning om de särskilda bokstafsförbindelsernas egendomliga skönhet.
Hufvudsaken för honom är, att hvarje versrad har det bestämda antalet betonade stafvelser.
Han kan skrifva en i rytmiskt afseende så barock rad som denna:
»Och det sken sol ut öfver den stilla trakt».
Med rimmen är han, som lätt förklarligt, ej just så nogräknad, och han låter stundom en preposition eller ett tonlöst pronomen sluta en rad och bilda rim; t. ex.:
»Svåra nöjd med idog dag,
Satt i mörknad kammar jag.»
En egendomlighet hos Bååth – men en sådan af ledsamt slag – är, att han ofta börjar med predikatet; dessutom förekommer en myckenhet germanismer af det slag, som
Tegnér plantat i den svenska diktningens mark: »de långa lägrade led», »den fräjdade bondestam», o. s. v.
Två år derefter utkommo »Nya Dikter».
Det fins en väsentlig olikhet mellan dessa båda diktsamlingar.
Författaren har kommit till större sjelfkännedom, och deri ligger ett framsteg.
Först och främst är hvarje spår försvunnet af den patetiskt oratoriska poesi, som sporadiskt framträdt i »Dikter», t. ex. i »Island» och »I Dalarne» samt – i sin bästa form – i »Nyårshelsning till svenska folkhögskolan».
Blott en enda patriotisk sång förekommer, en versifierad bearbetning af en skånsk folksägen om Karl XII, – en dikt, som betänkligt tangerar det platta.
Af sociala dikter finnas endast några få, och vid dessa visar det sig ännu tydligare än i den första samlingen, att det är motivet, som lockat målaren.
För öfrigt naturskildringar, situationer och stämningar.
Det fins emellertid en brist, hvartill Bååth i dessa dikter af och till gör sig skyldig.
Han vet, hvilken stor rol de skenbart obetydligaste och mest triviala detaljer spela.
Han har en skarp blick för vigten af att få dessa småsaker in i en dikt, som skall måla ett natursceneri eller skildra en stämning.
Men det ligger nära till hands att hopa allt för många detaljer och att endast hopa detaljer, och Bååth undgår ej alltid denna fara.
Men en blott föremålsförteckning är icke någon landskapsmålning; det finnes i ett landskap mera än hvad ögat ser och hvad örat hör.
Den doft, som hvilar öfver ett natursceneri, skall strömma mot oss ur dikten som dess grundstämning.
Derför är en sådan dikt som »Vinterstämning» (i »Dikter») ett mästerstycke.
»Så tyst kan det vara i julens tid,
Då snön ligger mjuk öfver frusen mark
Och skiner på alla taken i byn,
På kyrkotorn och på prestgårdspark.
Men när det lackar hän emot kväll
Och rutan en stund i strålar stått
Och hälgmålsringningen stannat af
Och ringaren ned ifrån tornet gått,
Då spörjes det lif.
Kring kyrkotorn
Det flaxar och kraxar ett snacksällt lag;
Nog har man lof att ha glad sin kväll,
När rätt man haft sig en arbetsdag.
Från arla i morse, då snön låg röd,
Man sträfvat för kallaste husmanskost.
Man snattat kring hus och gräft i snö
Kring mark och by i bitande frost.
Från parken det svarar med samma fröjd,
Där har man sitt samvete lugnt också.
Det kraxar belåtet i kronorna rundt,
Det knäcker i grenarne då och då.
Så blir det igen så juletyst.
Det väntas i kyrkglugg och prestgårdspark
På vikande vinter, på vår med mask
Längs rykande fåror i solig mark.»
Men derföre är också en sådan dikt som »Efterhöststämning» förfelad.
Endast ett uppradande af en mängd saker, som ställas vid sidan af hvarandra utan tillstymmelse till sammanhang.
Luften bokstafligen fylles med foglar: sparfhökar, sparfvar, glador, vipor, markerna med harar, får, kor.
Denna dikt är icke skrifven ut från ett bestämdt, i ett ögonblick funnet motiv.
Man tänke sig denna målning öfverflyttad till duken: hvar skulle målaren få plats till de många djuren?
Och så har Bååth blifvit erotisk skald.
I »Fynd» skildras en djup, äkta, gedigen kärlek, som i sitt glada, innerliga allvar stärker och förädlar, en kärlek, på hvilken ett lif kan byggas.
Den kärlek åter, som med »Ett trollslag» lockar nejden med skog och sjö fram ur den våta, tjocka dimman, är af annan art.
Det är den flygtiga ungdomskärleken, väckt af sekunden, byggd på stämningens lösa sand, svärmeriet, »förälskelsen».
Och det är motsatsen mellan dessa båda känslor, förblandningen af förälskelse och kärlek, som skildras i diktcykeln »Fragment af ett lif».
Modern förstår denna motsats.
»Så talte han vidt och vackert
Om ögon med underligt sken,
Om rodnande kinders rundning,
Linjefin och len,
Om hår, som slöt sig åt tinning
I svart och lockande glans
Och knöt sig om vacker nacke
I ringlande flätors krans.
Han talte om växten smidig,
Om sprittande sjutton år,
Om eldigt, tjusande väsen
I majfrisk, leende vår.
Hon lyddes stilla och log så smått
Och skakade sakta på hufvudet blott.
Han sade, att hvad han varmast
I skiftande lifvet känt,
Som vaggat sig fram i rytmer
Och kylts, då det kom på pränt,
Det hade åt svarta ögon
Gett dubbel värme och glans
Och födt än fagrare skimmer
Bak skuggande ögonfrans.
Han sade, att samma ögon,
Som sågo så innerligt,
De gett honom nya tankar
Till hans framtids lefvande dikt.
Då var som all oro vika fått.
Hon tryckte hans hand och log så godt.»
Men sonen hade misstagit sig.
Mot sin vetskap ljuger han för sin mor, då han säger, att »samma ögon» o. s. v.
Detta var något drömdt.
Hans kritik vaknade först senare.
Ännu rådde stämningen som fördunklade den nyktra eftertanken.
Men så kom den tid, då
»Hvad förr honom smekt till drömmar,
Nu gaf honom ingen ro»,
då äfven han af lifvet sjelft lärde sig inse sitt stora misstag.
»Fragment af ett lif» är en af lifvets många hvardagshistorier, en tragedi mellan moder och son samt dennes älskade.
Framställningen af förhållandet mellan dessa tre är fin och sann samt rik på psykologiska smådrag.
Och allt det innerliga, varma, blida, veka i Bååths naturel har genomträngt dessa dikter, i hvilka det tunga svårmodet, den heta febervåndan, den gnagande ångern, klaga och vrida sig och le och gråta; – dessa blad »Ur portföljen» med deras enkla ord och djupa känsla.
»När vid nattetid det sakta
I din hjärnes fibrer bränner
Och för synder, färska, forna,
Helt som sjunken du dig känner,
Haf dock mod, ty får en gång du
Fästa bo i kvinnotanke
Och du känner, att du står der
Som den stolte, starke, ranke,
Står i sol för klara blickar,
Därur vårens värme strömmar,
Vet i kolsvart natt dig vaggad
Däjligt fram i jungfrudrömmar,
Då blir anden liksom lögad,
Tvagen stark till nya strider,
Och förgråtna varda alla
Kval i leda, gångna tider.
Men en gång, när samma blickar
Kallt och glanslöst mot dig falla,
Först då vrid dig, du har fallit,
Det är djupast fall af alla.
Och hade jag kvar en gnista
Af utsläckt barnatro
Då skulle jag be Guds änglar
Dig unga vyssa i ro.
Hvar gång under värmande täcket
Du fryser och gråta vill
Vid tanken, att just den samme,
För lifvet du hörer till,
Hvar gång i den djupa natten
Du känner i barm ett sting
Vid tanken, att just den kärlek,
Du lofvat, är ingenting.
Nu kan jag ej be till himlen –
Men jag vet, att sparfvar små,
Hur än de om vintern frysa,
Om våren bygga ändå.»
»Vid Allfarväg» är det gedignaste, som Bååth skrifvit.
Han har i denna diktsamling ännu mera än i de föregående hållit sig inom de gränser, som hans kynne utstakat för hans diktning; han har koncentrerat all sin diktande kraft på de områden, som naturenligt äro hans, och på denna sjelfmedvetna begränsning har han vunnit.
Man kan med rätta särskilja tvenne grupper i denna diktsamling liksom i de föregående: den målande och den icke-målande.
I den förra – den ojemförligt talrikare – är Bååth utan vank och lyte, i den senare icke, men i dem båda betecknar »Vid Allfarväg» höjdpunkten af hans diktning.
All patriotisk poesi är ändtligen försvunnen, och af akademiska festversar finnes lyckligtvis endast ett exemplar.
Den patetiska deklamationspoesien framträder visserligen, men endast momentvis.
Skalden tyckes ha kommit till medvetande om, att han icke är mäktig, icke kan bära uppe den patos, som är ett omedelbart utflöde ur en väldig andes inre och runnit in i diktens form och stelnat i denna likt smälta metallmassor; han har i stället, såsom i »Ståt», fogat målning vid målning.
Och när han någon gång glömt arten af sin begåfning, när hans patos är abstrakt orerande, såsom i »Farväl till utvandraren», då slinter han, och en vacker och varm tanke fuskas bort och kallnar i hans släpiga resonnemang.
Han kan icke hålla ton, han sänker den, så att den kommer att ljuda falskt.
Han har mattats under diktens formande; entusiasmen flämtar som en tynande låge.
Äfven de berättande, halfepiska dikterna äro färre till antalet.
Versen har i våra dagar förlorat sin rol att berätta; dess uppgift har i betydlig mån inskränkts.
Berättelsen har öfverflyttats till prosan, till novellen och romanen; lyriken har att binda ögonblicket, dess stämning och dess sceneri, det yttre och det inre nuet.
Derför är en sådan dikt som »Fisklägets krögare», i hvilken berättelsen koncentrerats kring ett enda moment, rent konstnärligt taget vida öfverlägsen »Jon Fant» och »Knut Laveson».
Sammalunda »På iltåg», i hvilken berättelsen skickligt är länkad till målningen af en banvaktstuga och naturligt framsprungen ur ögonblickets stämning.
»Brist» är den vackraste icke-målande dikt, som Bååth skrifvit.
Hjertevärmen har genompyrt hvartenda ord af denna ärliga bekännelse, formen sluter sig smidigt kring denna tanke, i hvilken en menniska gifver sig helt.
I denna dikt har Bååths diktareande sprängt sina egna länkar.
Men Bååth är framför allt målare, hans dikter äro dukar.
I ramen af en målning gifver han oss ett stämningsfullt natursceneri, en situation ur familjelifvet, en social interiör, en psykologisk analys.
Ju större omsorg han egnar åt föremålen, dess bättre lyckas han; och han lyckas bäst, när han lägger allt in i dessa föremål, håller sig till dem, icke lemnar dem ur sigte.
Bååth är, som nämdt, omusikalisk i högsta tänkbara grad.
När han, såsom i »Kvällsstämning», vill använda ett musikaliskt motiv, misslyckas han och dikten glider öfver i en målning.
Derför kan han icke alltid lämpa versslaget efter ämnet, utan använder ideligen, utan åtskilnad, samma versslag; derför skall han aldrig kunna uttrycka dessa fina känsloströmningar, hvilkas skära, spröda, andetysta musik finner återljud endast på rytmens allra finaste strängar.
Men Bååth har förmågan att nyanseradt uppfatta stämningen öfver ett natursceneri och en situation ur lifvet, och genom enskilda ord kan han gripa en sådan stämning samt göra den märkbar för läsaren.
Interiörerna äro af mycket skiljaktigt innehåll.
Ofta äro de utspunna öfver motsatser: mellan båla ord och tyst arbete, såsom i »Hamnlif»; mellan lifsglädjen och lefnadströttheten, det sunda, glada naturlifvet och det tärda, märglösa studielifvet, det goda humöret och en lärdom, som kommer själ och kropp att skrumpna, såsom i »Sonen är student»; mellan en stor stads jägtande, feberaktiga lif och ett värnlöst stackars menniskolif, hvilket med våld oundvikligt skall ryckas in deri att krossas mellan de snurrande hjulen, som i »Utanför Café National»; mellan lifvet på lek och lifvet på allvar, som i »Välgörenhetsbazar»; mellan det skratt, som klingar ur hjertat och ett friskt lynne, och det skratt, som är kallt och fröjdetomt, såsom i »Glädje»; mellan fabriksarbetarne, som återvända till sina sysslor från sin middag, samt deras herrskap, som är ute på »Middagspromenad».
»Före bröllopet» är en fin, skarp stämningsanalys; »En pingstdagsmorgon» är äfven af psykologiskt intresse, men något för långdraget resonnerande.
På mig personligen har intet i Bååths hela produktion gjort så starkt intryck som »Barnsöl», icke derför att denna dikt är typisk för Bååths skaldskap och sålunda skulle utgöra dess blomma, utan derför att den ligger närmast mig sjelf, så som jag sjelf ser och känner, och sålunda kunnat tränga djupast in.
Bååths diktningsområde har bestämda, något snäfva gränser, men inom detta område är han mästare.
Han skrifver om de små och förtryckta och fallna, om det tysta slitet och lifvets blida makter, hemmets ro och lycka, barnaoskuldens upptinande inverkan och kvinnosinnets stilla välde.
Kvinnan är för honom lifvets salt.
HENRIK PONTOPPIDAN.
På ett ställe i sin långa berättelse »Kirkeskuden» gycklar Pontoppidan med den gamla skefva idylluppfattningen af folklifvet.
Ensamt, långt ute på en öde landtunga, låg en liten bräcklig fiskarhydda med klenade väggar och lappadt tångtak.
Stadens damer, som gjorde utflykter på landet, drömde så vackert om detta lilla stycke fattigdom, och stadens poet skref en hel diktsamling, i hvilken han »sammansmälte de diamantklara ögonen, den svanhvita marmorbarmen, Söbymossens lyktgubbar, hafvets dryader, luftens andar och Roeskilde domkyrka till tjugusju ’stämningar’ i guldsnitt, som vid jultiden förelades publiken och från den tiden icke saknades i någon af de unga damernas syskrin».
I »En Fiskerrede» är en annan typ af folklifsskildrare föremål för Pontoppidans satir, en ung författare, som för sommaren lagt sig ute vid ett fiskläge för att »studera folklifvet» och nu snokar omkring med blyertspennan i munnen och anteckningsboken i handen, sökande efter »motiv», som han sedan, efter återkomsten till staden, kan koka en novell på.
Hvad dessa båda, lyrikern i »Kirkeskuden» och novellisten i »En Fiskerrede» hafva gemensamt trots all olikhet – ty jag tror, att man mycket väl skulle kunna kalla den förre »idealist» och den senare »realist» – och hvad
Pontoppidan vill komma åt, är synpunkten, ur hvilken de betrakta folket.
Synpunkten är hos dem båda rent estetisk, »folket» är för dem båda ett intressant fenomen, något som läskar deras estetiska gom, och erbjuder ypperliga motiv till deras diktning, ingenting annat.
De äro lika ensidiga i sin åskådning af menigmans lif, den enes uppfattning af detta är lika felaktig som den andres.
Det fins ett samband mellan dessa ensidigheter, den ena har framkallat den andra, slagit öfver i den andra.
De gamle folklifsskildrarne höllo sig till det idylliska i naturen och lifvet ute på landsbygden, de nyare deremot hålla sig till det komiskt-naiva, det oslipadt grofkorniga.
De förre sträfvade efter att röra sina läsare med en falsk sentimentalitet, de senare – åtminstone många af dem – söka roa dem och få dem att skratta.
Det har funnits författare, som trott sig gifva en sann och uttömmande skildring af landtbefolkningens lif genom att skildra den englarena, bleka, blodfattiga, onaturliga dygden, och det fins författare, som tro sig göra det samma genom att späcka sina böcker med tvärheter och grofheter (som då kallas »saftig humor» och »bred målning»).
Men det är lika origtigt att inmänga allt med en stank af gödsel som att se allt i en romantisk månskensbelysning, ty det är lika ensidigt samt har sin orsak i otillräcklig kännedom eller falsk synpunkt.
Och det är just det ovanliga och nya hos Henrik Pontoppidan, att han skildrar folket ur en rigtigare synpunkt.
Personerna i hans böcker, dessa danska bönder, män och kvinnor, äro inga dockor, som beskedligt dansa efter diktarens dygdepipa, utan menniskor af kött och blod, med goda sidor och dåliga sidor, med menskliga känslor och jordiska lidelser, som lefva lifvet på sitt sätt, så som deras förhållanden forma det samma.
Och han ser på dem som menniskor och som sina likar, ej som estetiskt intressanta, halfkomiska företeelser eller lägre stående organismer, hvilka han och läsaren i sällskap kunna omfatta med ett slags sympatetiskt löje, som visserligen är sympatetiskt men som dock alltid är ett löje.
Han ser icke på dem med »skaldens» öga och icke heller, om jag så får uttrycka mig, ur prestgårdssynpunkt.
Han känner dem tillräckligt grundligt för att förstå, att de i första rummet äro menniskor och först i det andra bönder, och icke tvärt om.
Han bor sjelf ute midt ibland det folk, som han skildrar, han känner sig sjelf som en medlem af detta folk, ställer sig på samma nivå, ser med dess ögon, känner med dess sinnen.
Han skildrar allmogen icke som en samhällsklass, utan som medmenniskor, och han tecknar dess lif, icke ensidigt, utan fullt, som lifvet allestädes är.
Schandorph storler åt sina drängar och pigor.
Bååth tecknar sina skånska interiörer med en min, i hvilken man skymtar det gemytligt-öfverlägsna löjet eller den estetiska förtjusningen.
Pontoppidan skildrar sitt folk vid plog och nät, vid lie och räfsa, helg och hvardagslag, vid dess sysslor och dess nöjen, i samma ton, i hvilken en af detta folk sjelf skulle skildra det.
Han berättar om den danske bonden ungefär i samma anda, i hvilken Pietari Päivärinta berättar för oss om sina finska ståndslikar och Gottfried Keller om landtbefolkningen i Schweitz.
Derför skrifver han icke blott om folket, utan äfven för folket.
Pontoppidan skildrar en annan samhällsklass än den, han sjelf genom sin börd och uppfostran tillhör.
Det ämne, han med synbar förkärlek behandlar, är också den djupa, breda klyfta i tänkesätt och känsloverld, som åtskiljer de s. k. bildade klasserna och folket.
För egen del har han genom noggranna studier och sin varma sympati för folket lyckats slå en bro öfver denna klyfta; han känner de båda samhällsklasserna i grund och botten.
Hvad han först kom underfund med, var naturligtvis, att hans ståndslikar i sjelfva verket så oändligt litet förstodo det folk, som lefde ute i byarne och fisklägena.
Han har sett, huru litet de mest välvillige och folkvänlige, de som verkligen intresserade sig för folkets sak, kunde uträtta och hur deras arbete oftast intet spår lemnade efter sig utom missmod och trötthet hos dem sjelfva.
Så har han sett närmare efter, hvar orsaken låg, och sina erfarenhetsrön har han framlagt i sin diktning.
Stundom är det uteslutande bristen på ömsesidigt förstånd, så t. ex. med presten Østrup i »Kirkeskuden».
Han vill folket väl, lyfta det, förädla det, göra det allt möjligt godt, men han har i sin verksamhet utgått från den falska förutsättningen, att mannen af folket tänkte som han, kände som han, han har icke haft en enda punkt gemensam med detta folk, i hvilken de kunde sammanträffa och från hvilken de kunde utgå i samarbete.
Och hvad vinner han?
Man tycker att han är en beskedlig menniska, visserligen en smula enfaldig och besynnerlig, men oförarglig.
Hans dräng lurar honom, man lyssnar till hans tal med knäppta händer – ty han talar så vackert – man ler åt honom bakom hans rygg, och han predikar om söndagarne för tomma bänkar.
Stundom, såsom i »En Kjærlighedshistorie» är den åsyftade förädlingen af folkets karaktär välment, men haltlös, teoretiskt vacker, men praktiskt värdelös, och sträfvandena studsa maktlösa tillbaka mot folkets sunda åskådning och lifserfarenhet.
Pastor Rudes högstämda ord om kärleken, »den sanna och djupa kärleken», såsom äktenskapets grundval, ljuda som bjellerklang för menniskor, som resonnera som så:
»vi gammaldags bönder, vi ha det nu så der på vårt vis; ty när den ene är karl och den andra flicka, och de eljes äro hyggliga och ordentliga och vilja vara goda mot hvarandra, så är det ju precis, hvad som skall till; och sen komma ju barnen, och så detta lif samman i arbete och sysslor; tro mig – lilla fru! – det är något annat än det här tramset, som de kallar kärlek!»
Men de »bildade klassernas» ställning gent emot folket är skarpast belyst i »Sandinge Menighed».
Denna berättelse är byggd kring detta ämne och är en flammande protest mot så väl de gamle grundtvigianernas som det unga radikala studentpartiets bondevurm.
En ung husmansdotter ryckes af byns grundtvigianske prest – en typ, som är mycket nära beslägtad med Østrup – ur eländet i föräldrahemmet och sändes till Köbenhavn till en fru Gylling, hvilken vunnit ett namn som bondevän hela landet öfver.
Hon omhuldas och bortklemas här på allt sätt som ett slags kuriosum, ett intressant djur, en knähund, »detta lilla stycke landtlig oskuld», hon är sin beskyddarinnas stolthet och visas för främmande, fruarna öfverhopa henne med skänker, de unga damerna, »som svärma ända till raseri för allt landtligt och naturligt», kalla henne sin allra bästa väninna – och sonen i huset, den entusiastiske bondevännen, vill förföra henne.
Och när det så kommer till stycket, visar sig beskaffenheten af fru Gyllings bondevänskap i stark dager; hon tillbakavisar med förskräckelse tanken på ett äktenskap mellan sin son och bondedottern.
Studenterna, Knut Gyllings kamrater, kasta sig med lif och lust in i den folkliga rörelsen – för att sjelfva bli bemärkta.
Det är svårt för en svensk att fälla något omdöme, huruvida Pontoppidans framställning af det grundtvigianska partiet är rigtig.
Men jag har grundad anledning att tro, att det kan uppvisa personer af annat skrot och korn och af vida bättre halt än fru Gylling och Friskolelærer Povelsen.
Men det är förunderligt hvad
Pontoppidan sett djupt i landtbefolkningens inre och yttre lif.
Han har trängt ända in till det innersta, det centrala i allmogekynnet, och han har en skarp blick för de sociala förhållandena inom folket sjelft.
Han har så lefvat sig in i folkets egendomliga tanke- och känslolif, att han förmår att se på de högre klasserna i samhället med dess ögon.
Han förstår t. ex. hvad folk finner komiskt hos en person som Østrup, hvad det är hos denne, som framlockar humorn och skalken hos hans församlingsboar; han vet, att intet bereder dessa större nöje, än då de kunna lura en »ståndsperson» eller komma i tillfälle att ge honom »gliringar».
Kyrkoherde
Østrup är ute på promenad.
Försjunken i tankar, har han icke märkt, att himmelen hastigt höljt sig i moln.
Han ser, huru skördefolket kommer löpande ute från markerna för att hinna under tak, innan regnet börjar, och han kan beräkna, att han skall komma torr hem, om han följer exemplet.
Men ett dylikt fyrsprång skulle naturligtvis vara oförenligt med hans presterliga värdighet, han slår rockkragen upp, gör sina steg långa samt påskyndar sin gång just så mycket, att det omöjligen kan kallas springande af drängarne, som redan stå inne i portar och stalldörrar och göra sig stormande lustiga öfver dem, som ännu icke hunnit rädda sig undan ovädret.