Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fullmäktige att ständigt hafva silfver i förråd för allmänhetens beqvämlighet, så har BankoUtsk:t, efter min öfvertygelse, ålagt Fullmäktige en omöjlighet, ty som f. n. myntadt. silfver är den begärligaste exportartikel, tror jag att nuv:de myntverk och måhända icke ett myntverk till, skulle vara tillräckligt att mata de reqvisitioner å spccier, hvilka i sådant läll ständigt o. fortfarande skulle komma att ega rum.
Har åter BaukoUtsk:t uti detta afs:de endast velat gifva Hrr Fullmäktige en allmän föreskrift, så' anser jag att denna varit öfverflödig, ty den finnes redan i BankoRegleraentet.
Jag tror dessutom att tidpunkten är högst otjenlig att införa en så beskaffad förändring, då jag har mig bekant, att det lärer i Hamburg existera ett bolag, som genom kontrakt åtagit sig att skaffa myntadt silfver till Osterriska Staten, samt att nämnde bolag ligger i negociation med andra exportbolag här i Stockholm.
Jag fruktar, att om detta stadgande skulle inkomma uti BankoReglementet, så skulle Bankens silfverförråd, hastigare än man anar, medtagas.
Såsom motiv för förändrad lydelse af 96 g utaf nu gällande Bankolteglemente anför LTtsk:t, att »möj»tigheten för Banken att i vexlingsväg tillhandahålla silfvermynt af »hvarje valör understundom kan blifva beroende deraf, huruvida »Fullmäktiges reqvisitioner a dylikt mynt kunna vid K.
Myntver»ket inom förelagd tid fullgöras.»
Med fästadt afseende deruppå, att ifrågav:de lagstadgande måtte blifva upstäldt i öfverensstämmelse med åberopade motiv, hemställer jag fördenskull, att R. o. Ad., i likhet med hvad i PresteStåndet egt rum, måtte elter ordet »att» uti näst sista raden tillägga »så vidt ske kan», hvilket synes vara så myeket mer lämpligt, som Utsk:t, på sätt jag förut omförmält, sjelft medgifvit, att det vore omöjligt för Bankofullmäktige att bestämma, huruvida erforderliga qvantiteter alltid kunna finnas att tillgå.
Jag anser således, att sista punkten uti denna g borde hafva (öljande lydelse: »börande Fullmäktige tillse, att, så vidt ske »kan, prägladt silfvermynt af alla faststälda sorter städse finnes i förråd.» Frih. Tersmeden, Wilh. Fredrik:
Uti 96 g af gällande BankoReghte är föreskrifvet, att »Banken är ovilkorligen skyldig, »att, när så påfordras, dess sedlar med Svenskt silfvermynt af de »sorter, hvarå tillgång finnes, inlösa.»
Det är således, enligt detta BankoReghte, öfverlemnadt helt och hållet åt Bankofullmäktiges skön att bestämma, huruvida tillgång finnes eller icke, samt Ben 1 Februari.
245 följaktligen af hvilka sorter utaf silfvermynt innehafvare af sedlar skola erhålla silfver.
Som nu ofta inträffat, enligt hvad upgifvet är, att, då allmänheten varit i behof afspecier, sådana icke funnits, har man velat förekomma att det vidare skall öfverlemnas åt Bankofullrmge att bestämma af hvad sorter silfver utvexling mot sedlar skall ega ram; men å andra sidan har man insett, att förhållanden kunna gifvas, då Bankofullmäktige ieke kunna hafva tillräckligt förråd af alla särskilda silfversorter, i händelse att af en eller annan sort större behof än vanligt förekommer; och derföre har nian, med borttagande af orden »af de sorter, hvarå tillgång finnes»,, gjort den uti förslag till ny § förekommande ändring.
Som denna mening är upstäld, så är det ingenting annat deruti föreskrifvet an att Fullmäktige skola tillse, att de olika sorterna finnas.
Ar det något materielt hinder i afs:de derpå att icke utpregling i mån af behof kan fullbordas, så beror det naturligtvis icke af Fullmäktige att bestämma tillgången.
Jag tror icke, att det tillägg, som Hr Lilliehöök föreslär, är behöfligt att förekomma att något ansvar må drabba Fullrmge, ifall de icke, till följd af det hinder, jag nyss omnämnt, kunna hafva tillräckligt silfver i förråd; men å andra sidan anser jag ock att' ett sådant tillägg är fullkomligt oskadligt, och efter ett Stånd redan beslutat ett sådant tillägg, sfi vill jag, för min del, icke motsätta mig detsamma, ehuru, jag uprepar det, jag anser det icke vara af behofvet på kalladt.
Det innebär en omöjlighet att ålägga Banken att vara, på sätt man här föreslagit, sorterad med silfvermynt.
Hvar och en, som har rättighet att uttaga silfver i Banken, skulle för sådant fall hafva rätt att bestämma: »Jag vill »icke hafva annat än den eller den sorten.»
Deraf blir en gifven följd, att Banken, för att lemna hvar och en tillfälle att välja, skulle vara sorterad med större silfvermassa än den eger.
Man måste således finna, att det är en orimlighet att föreskrifva
Ban ken annat åliggande, än att iemna myntadt silfver, som är gällande i landet.
Likväl anser jag mig kunna förena mig uti den mening, Hr Lilliehöök nyss uttryckt, och hvilken Frih.
Tersmeden icke bestämdt motsatt sig, emedan denna åsigt åtminstone lemnar
Styrelsen rättighet att gifva sådant silfvermynt, som den för tillfället eger, och enär någon chican på detta sätt icke kan Banken ådragas.
Går jag till det af BankoUtsk:t nu framstälda förslag, så härflyter det ovilkorligen derifrån att på sednaste tider klagomål blifvit anförda, att det vore alldeles omöjligt att i Riksbanken få vexla sig till en enda specie eller åtminstone högst få.
Jag delar helt och hållet den tanken, som den förste tal. uttalat, och äfvenledes vill jag instämma med Hr Lefrén; men jag anser att det är den största inskränkning, man bör tillåta sig att göra i det af BankoUtsk:t framstälda förslag.
Hr Ehrenhoff: Hvad beträffar Gr.
Liljencrants’ upgift att klagomål skett deröfver att man icke i Banken fått vexla till sig Den 1 Februari elis en enda specie, sä vill jag icke förneka att sådana verkligen egt runi; men i öfrigt öfverensstiimmer icke denna upgift med sanna förhållandet, ty man har alltid fått vexla i mindre partier så långt jag minnes tillbaka.
För öfrigt hemställer jag hvartill det skall tjena, att speciel1 lemnäs ut från Banken, när de icke begagnas i allmänna rörelsen, annat än möjligen till julklappar eller drickspengar.
Månne det iir skäl att hålla ett större silfveriörråd för sådana småaktigheter?
Vill roan deremot befordra exporten af silfver, så bör man bifalla förslaget, ty speeier är den begärligaste vara för export, och det ännu mer än förr.
Iir Printzensköld, Carl:
Jag anser som min skyldig het att vitsorda allt hvad den siste talaren rörande siifverutvexlingen i Banken anfört.
Lika med honom, tror jag att Banken icke bör vara skyldig, att när som helst och till hvilken qvantitet som helst, till utvexling hålla alla de särskildta silfvermyntsorterna tillhanda.
Såsom han ganska riktigt erinrat, inträffar aldrig det förhållande, att man för inhemska behof vexlar sig till större partier silfvermynt, utan tvertom är ändamålet med en sådan utvexling frän Banken att exportera detsamma, hvarigenom, som Hrrne nogsamt torde finna, Staten eller det allmänna förlorar slagskatten på det myntade silfret, hvilket, med plantsar ej är förledet.
Ostridigt är således, att det för Banken är vida fördelaktigare att hålla allmänheten tillhanda ett ringa förråd af större speciemynt, under det man icke bör förvägra vederb.
exportörer att erhålla det för dem behöfliga förråd af silfver i plantsar, hvarigenom en besparing i myntningskostnaden upkommer.
Att nu, såsom BankoUtsktt föreslagit, ålägga Pullmtge, som en ovilkorlig skyldighet, att hålla pregladt. silfver af alla iäststälda sorter i fullt förråd, så att hvar och en, när som helst, kan erhålla så mycket han önskar af hvarje sort, är, såsom en talare anmärkt, en uppenbar omöjlighet; och jag hade sannerligen icke trott, att BankoUtsktt, i följd af en obefogad anmärka, deröfver att silfver af en viss myntsort icke utfått» till så stor qvantitet, som önskats, skulle velat gifva Pullunge en dylik föreskrift, sorn, enligt hvad en föregtde talare äfven erinrat, skulle hafva till följd, att
Bankens hela metalliska silfverförråd måste upmyntas.
Sålunda, och ehuru jag ingalunda anser att man eger medgifva Banken rättighet att icke invexla sina sedlar mot silfver, bör den likvid hafva rätt att lemna sådana myntsorter, hvarå den eger tillgång; hvaremot den, som vill tillvexla sig silfver mot sedlar, icke bör ega valrättighet till hvilka sorter han behagar, emedan Banken då ganska ofta skulle kunna komma till korta, utan att det likväl kunde påstås att den saknar förmåga att inlösa sina papperslappar.
Jag tillstyrker följaktligen afslag på det tillägg, som BankoUtsk:t gjort i nu gällande Bankoreglemente, och anhåller att de ord, sora ett annat Stånd tillagt, må äfven af B. o. Ad. antagas. såsom varande en garanti för Bankofullmäktige att icke råka i ansvar och vid en kommande Riksdag af ett möjligen mindre väl - Ilen l Februari. 247 sinnadt BankoUtsk. ådraga sig förebråelse att icke hafva gjort hvad som är en fullkomlig orimlighet.
HrCarlheim-Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oscar:
Såsom i någon mån uplysande i denna fråga, ber jag att få nämna den erfarenhet, som jag dels sjelf eger, dels inhemtat utaf en af de tjenstemän, som med vexlingen i R.
St:rs Bank hafva befattning.
Min egen erfarenhet består deruti, alt, då jag för några år sedan vid afresa från Cöln ännu hade ett temligt antal Svenska specier, hvilka jag icke ansåg skäligt att längre medföra, och jag derföre utvexlade mot utländskt, Tyskt, Belgiskt och Engelskt mynt, så voro mina Svenska specieriksdalrar så väl både kända och omtyckta, att jag vann på att lemna dessa, så vid vexling, som vid liqvider.
Det sades mig då, att Svenska specier stå i högre kurs uti södra Tyskland än i Hamburg.
Om så är händelsen, måste de följaktligen vara särdeles begärliga till export, och stor anledning finnes till den förmodan, att om Banken är skyldig på reqvisition lemna specier, så blir åtgången ganska stor, och, på sätt redan af flere talare blifvit anmärkt, kan dels svårighet, dels rent af omöjlighet inträffa för Banken att fullgöra den förbindelse.
Utsk. nu vill honom ålägga.
Tillförbindes
Banken att utlemna åt hvem som begär myntadt silfver af hvad slag och till huru stor myckenhet som helst, så är helt naturligt, då detta är begärligare samt t. o. m. betalas högre än det omyntade, att åtgången, särdeles af specier såsom begärligast, skall blifva vida större än af plantsar.
Detta bevisas äfven genom den Banktjenstemans erfarenhet, jag åberopat.
Han har nemligen sagt, att, sedan Svenskt pappersmynt i Finland icke mera är gällande och Ryskt silfvermynt der blifvit allt mera sällsynt, har hvarje sommar en betydlig silfveruttagning i Banken skett af Finnar, som hitfört varor, och som icke blott hemföra betalningen derför i silfver, utan äfven före hitresan från bekanta hopsamlat så mycket de kunnat i penningar, för hvilka, sedan de först förvandlats i Svensk pappersmynt, derpå i Bankokassan uttagits silfver och och framför allt specier eller hela Rdrs stycken, hvilka i Finland äro lika begärliga, som annorstädes.
När de ej fått specier, hafva de mången gång låtit silfver-vexlingen anstå, emedan de mindre silfvermynten ej allmänt gå i Finland.
Detta synes mig bevisa, att, då den ifrågasatta föreskriften ofelbart skall medföra ökad uttagning af myntadt silfver, samt dymedelst en förlust för Banken och riket, densamma icke bör bifallas, så framt den icke är af behofvet särdeles påkallad, och då jag icke i BankoUtskits
Utlåt, funnit med några skäl ådagalagdt, att ett dylikt behof förefinnes, så tillstyrker jag afslag å Betänk:t.
Jag får för min del instämma i den framställning, som gjordes af Hr Lilliehöök om ett tillägg, som tillstädjer Bankofullmäktige att icke ovilkorligen hålla allehanda slag af silfvermynt allmänheten tillhanda.
Jag tycker, lika med Hr Lilliehöök, att ett ovilkorligt stadgande skulle innebära någonting orimligt, och sål. icke böra fastställas; men jag vill fästa upmnrksfim 248 Den 1 Februari.
Jieteu på hvarthän det skulle leda, oin man konseqvent tillämpade den sats, som Hr Printzensköld uttalat.
Han har nemligen sagt att, såframt Banken upfylde sitt åliggande att i utbyte mot sedlar lemna mynt, det borde få bero af Bankens styrelse att lemna hvilket slag af mynt, den pröfvade lämpligt.
Vi sakna ej eller en temmeligen färsk erfarenhet, hvarefter en så godtycklig åtgärd visserligen skulle af allmänheten bedömas.
— Man sökte nemligen, någon längre tid förrän Bankens moratorium år 1818 utfärdades, efter hand inskränka utvexlingen af silfvermynt genom att lemna de aldra minsta myntsorteme.
Det har dessutom förut varit fråga om att låta slå t. ex. 10-lödigt eller 8-iödigt silfver, och frågan var t. o. m. så allvarsamt före, att den afgjordes genom förstärkt Bankoutskott.
Om man nu skulle tänka sig att de minsta silfvermynten icke voro 12-lödiga, såsom de nu äro, hvilket utom andra olägenheter äfven medförde den, att de blefvo mindre hållbara och att Banken hade rätt att i utbyte mot sedlar lemna hvilka myntsorter som helst, så skulle följden blifva en verklig myntförsämring.
Det är den erfarenhet, som vi redan i den vägen haft och i följd af sakens natur ett sätt att väcka misstroende om bankosedlarnes rätta verde.
Talaren afbröts här genom ankomsten utaf Hr StatsEAdet» B. af K.
M:ts N. O. Carl Joh. Malmsten, som öfverlemnade 2:ne K.
Propos:r och en K. M:ts Nåd. skrifvelse til! E. St* Sedan Hr StatsBådet blifvit utbeledsagad, upropades ånyo och yttrade Gr.
Liljencrants: Innan Hr StatsBådets ankomst sökte jag fästa iipmärksamheten derå, att man icke borde vidtaga några sådana åtgärder, som kunde väcka farhåga för realisationens bestånd.
Måhända torde, genom alslag å BankoUtsk:ts framställning, en sådan farhåga vinna fäst fot, och jag måste derföre tilltvrka, att B. o. Ad. behagade bifalla det tillägg, som ett annat Stånd, enligt upgift, redan godkänt, hvarå jag anhåller om propos.
Stadgandet i 96 § af nu gäl lande Bankoreglemente, att Banken skulle vid vexling eller inlösen af sina sedlar lemna mynt af de sorter, hvarå tillgång finnes,, är enl. min åsigt ett bevis på de mångå försök, som stundom hos oss gjorts, att genom små finesser bevara realisationen.
Efter mitt omdöme kan ändamålet icke på denna väg vinnas, utan bör man i detta afs, liksom i andra, vara ärlig.
Antingen skall man lösa in sina sedlar med silfver elier också säga att man icke kan verkställa denna inlösning.
Att förneka den, som kommer med en sedel, att få mynt af de sorter, som enl. reglem:t skola preglas, är ungefär detsamma, som då någon kommer i Banken för att vexla en större sedel, och Banken då skulle vara berättigad att truga på honom t. ex. ,1-rdrs-sedJar i st. för de andra sedelvalörer lian önskar.
Jag tror derföre att ett sådant vilkor, som här står infördt i regi emen - Den 1 Februari. 249 tet) »af de sorter, hvarå tillgång finnes», gagnar till ingenting, men ger den, som närmare studerar saken, anledning att misstänka ett ganska besynnerligt förh. med Banken, som visserligen icke stärker det förtroende, hvaraf den liksom alla penningeiurättningar är i behof.
Här har blifvit föreslaget att i slutet af §:n borde införas följande tillägg: »börande
Fullmäktige tillse att prägladt silfvermynt af alla fastställda sorter, så vidt möjligt är, städse finnas i förråd.»
Inom Utsk:t väcktes fråga om huruvida orden »såvidt möjligt är» behöfdes, men man ansåg allmänt att det icke var af nöden.
Hade man i §:n sagt att hvar och en, som anmälte sig att få en sedel invexlad, skulle ovilkorligen vara berättigad att få den myntsort, han begärde, så kunde skäl till anmärkning förefinnas, men man har trott sig upfylla all rättfärdighet genom att säga att förråd borde finnas af alla sorter.
Het kan icke annat betyda än att, då ett förråd af ett visst slag myntadt silfver börjar lida till slut, så reqvirera!- man förstärkning från myntverket, ty hvar och en lärer finna, att om Banken vore i den lyckliga belägenhet att han för alla sina sedlar kunde hafva speeiemynt af alla slag till fullt belopp, så vore det en rikedom, som visserligen ingen bank har eller kan få.
Jag tror således att det i fråga vide tillägget, som framkallats af omsorg och försigtighet, icke är behöfligt, men önskar B. o. Ad. att det skall insättas, så har jag ingenting deremot.
En talare har yttrat att förslaget borde afslås, emedan våra speciel' hafva så god kurs i utlandet.
Detta yttrande förefaller mig ganska besynnerligt.
Man skall väl icke tro att någon utför speciel' till utlandet för annat ändamål än att antingen betala en skuld, eller en vara, eller hvad han förtär.
Kan han få göra det med Svenska specier och med profit, finner jag icke att deri ligger något ofördelaktigt; i annat fall skall lian skaffa sig ett kreditiv eller en vexel, oell det kostar mycket mer.
Sål. antingen hans liqvider i utlandet ske med vexel eller specier, så inverkar det icke på vår realisation; men då dessa liqvid er en gång skola ske, så är väl bäst att göra dem på ett sätt, som för den liqviderande medför den största vinst.
Skulle åter förbit vara, hvilket jag icke har mig bekant, att man preglar våra specier till högre värde än hvarföre de ges ut, så är skäl att åstadkomma rättelse i sådant fall, och man borde då väntat att Hrr Bankofullmäktige derå fästat upmärksamhet.
Inom Utskit har derom icke varit fråga.
Jag anhåller af dessa skiil att It. o. Ad. ville bifalla den föreslagna reda k tionsföränd ringen.
Jag nödgas att på det högsta prote stera mot riktigheten af den slutsats, som Gr.
Liljencrants dragit af mitt anförande, angående Bankens rättighet att utlemna speeiemynt mot sedlar.
Jag erkänner att jag begagnat ordet valfrihet i detta fall, men jag hoppas att man lätt inser, det min mening icke kunde vara någon annan, än att Banken skulle ega rätt säga till den person, som kommer och vill vexla sig till silfver: det finnes icke tillgång på denna myntsort, utan på den här; den lemna vi nu 250 Den 1 Februari. tili vexling och kunna icke göra annorlunda.
För öfrigt, om i mitt yttrande legat ett misstag, så har likväl Gr:n begått ett ännu större genom den slutföljd, han ytterligare dragit af mitt anförande i afseende på utlemning af underhaltigt silfvermynt, i fall sådant blefve pregladt, såsom full valuta för Bankens sedlar, ty det står på hvarje sedel bestämdt utsatt, huru lödigt silfret skall vara, med hvilket den bör inlösas, och iag skulle tro att i det fallet är lagen och icke godtycket rättesnöret.
Dessutom ligger uti Grins invändning mot mig en bestämd motsägelse, då Grin förklarat det vara rent ut en orimlighet, hvari jag instämmer, att vilja ålägga Banken att hålla önskade qvantiteter af alla fastställda myntsorter tillhanda, men — ändå vägra Banken rätt att i detta fäll säga någonting; ty följden häraf måste ju blifva den att Banken nödgas underkasta sig deu skyldighet, som Hr Grin anser orimlig, att tillhandahålla alla möjliga myntsorter till den qvantitet, allmänheten åstunda)'.
Jag hade trott att jag skulle blifva rätt förstådd, och jag har nu öfver min mening afgifvit en förklaring, som jag hoppas Grin skall tinna tillfredsställande.
Att, såsom Hr Akerman yrkat, låta det föreslagna tillägget inflyta i den nuvarande 96 g, kail jag för min del icke medgifva.
Hr Akerman säger väl att man icke kan fordra annat eller mera af Banken än hvad den möjligen kau åstadkomma, och att i BankoUtslcts förslag till stadgande icke ligger något slags äfventyr eller skyldighet för Bankofullmäktige att hålla af alla gällande myntsorter nödiga qvantiteter tillhanda; men jag hemställer, huruvida denna slutsats kail dragas af nämnde stadgande.
Nu står det tydligen att Bankofullmäktige skola tillse, det prägladt silfvermynt af alla fastställda sorter städse finnas i förråd.
Om nu Hr Akerman sjelf kommer till Banken och vill tillvexla sig en qvantitet speciedaler, men det svaras i kassan, att f. n. finnes icke tillräckligt förråd deraf, så lärer icke Hr Akerman underlåta att säga, det står ju tydligen i Bankoreglementet att det skall städse här finnas förråd af silfvermynt, och det är ju en orimlighet, då Fullmäktige skola tillse att detta förråd är tillräckligt, att den individ, som kommer och vill vexla, icke skall vara i tillfälle att utbekomma de sorter han önskar.
Jag tror sål. att den garanti, sorn Hr Akerman påstår ligga i det vid gins slut gjorda tillägg, mot klander af Fullmäktiges åtgörande, ingalunda lärer förefinnas.
Tvertom, när man nu utan allt fog klandrat Banken, derföre att den icke utvexlat önskliga qvantiteter specie-rdr, ehuru det står i det nuvide reglitet att man skall utvexla af den sort, hvarå tillgång finnes, så skulle detta stadgande hafva till följd att ett allmänt klander skulle upstå mot Fullmäktige, om icke de fullgjorde detsamma, äfven om i detta klander lage den uppenbaraste orättvisa.
Om t. ex. myntmästaren eller vederb. föreståndare för Myntet förklarar att Myntet gått sönder, att det icke på så och så lång tid kan prägla det eller det myntet, hvilket äfven inträffat under den tid, jag haft äran vara Bankofullmäktig, så drabbar derföre klandret Fullmäktige.
Jag anhåller derföre, att det af Hr Lilliehöök föreslagna tillägg till gin måtte få inflyta.
Deli I Tebruari.
Om det verkligen voro fallet, såsom Hr Akerman påstått, att siliVerspeeier ieke användas till annat än att dermed göra liqvider i utlandet, så kunde förslaget hafva skäl för sig, men det bör icke vara Hr Akerman obekant att speeier försålts såsom vara, och om min upgift lios E. o. Ad. icke kan anses ega full giltighet, så ber jag Hrrme upsla 1859 års Revisionsberättelse, angående Bankoverket, der en reservant, Hr Wolffelt, (sid. 103) har uplyst att ett enda handelshus utskeppat 6 <1 7 00,000 silfverspeeier endast i afsigt att försälja dem.
Jag frågar då, om det är skäl att upman t ra en sådan rörelse.
Hr Carlh ei m-Gy lien s k jö 1 d: Jag är till viss grad förekommen af den siste talaren, och anser den af Hr Wolffelt i Revisionsberättelse!) lemnade uplysning vara ganska markvärd.
Hr Åkermans yttrande har dock fästat min upmärksarohet på en sida af denna fråga, som jag bekänner mig ieke förut hafva tagit i betraktande.
Jag har af motionens upgifna syfte, att Banken skulle förpliktas att till den, som sådant åstundar, hädanefter alltid hålla hela speeier tillhanda i vesling, låtit förleda mig tro, det den redaktion, Ban.koUtsk:t föreslagit, skulle befordra detta syfte; men jag finner vid närmare betraktande af ordalagen, särdeles med ledning af hvad Hr Akerman anfört, motsatsen.
Den föreslagna §:n slutar nemi. med orden: »börande Fullmäktige tillse, att prägladt silfvermynt af alla faststälda sorter städse finnes i förråd»
Detta skulle mycket lätt kunna tydas så, att BankoFullmäktige få icke utlemna allt hvad som finnes pregladt af hvarje myntsort, således ej eller aila specieriksdalrar, till dem, som sådant begära, emedan de icke få tömma Baukens förråd af något faststäldt myntslag.
I sådant syfte biträder jag till alla delar Utsk:ts förslag.
Jag ber att få tillägga några ord, med ani. af hvad Hr Åkerman yttrat ang:de Bankens kredit och vilkoren för realisationens bestånd, och deri jag hufvudsakligen fullkomligt instämmer.
Om ett stadgande, likt det nu föreslagna, kunde åsyfta, att genom »små finesser» stärka Baukens vexlingsförmåga, så skulle jag äfven af alla krafter motsätta mig detsamma, emedan jag anser hvarje lag böra vara tydlig äfven till sin syftning och i sjelfva sitt innehåll innebära vittnesbördet derom.
Min mening är dock icke att realisationens bestånd kan bero på en jemförelsevis så ringa sak, som den i fråga vide.
Jag vill blott icke att vår Bank skall tillförbindas låta pregla mynt för utlänningens räkning.
Att Svenska specieriksdalrar, en gång utförda, hit återförts i någon mängd, som förtjenar ringaste alside, är mig alldeles obekant, och jag tvifiar att någon kan bevisa, att så skett.
Hr Akerman yttrade, att det icke skulle stärka Bankens kredit, om ej alltid alla myutvalörer höilos tillhanda.
Jag återigen föreställer mig, att det skulle ännu mindre stärka Bankens kredit, om BankoFullmäktige skulle dag efter annan nödgas säga: vi hafva icke tillgång på den eller den myntsorten, ehuru det vore dem i BankoReglit ålagdt att ständigt vara försedde med och allmänheten tillhandahålla pregladt mynt af alla slag.
252 Den 1 Februart.
Det har gjorts några annor emot mitt sista anförande, som jag ber att få besvara, så mycket hellre som de äro af beskaffenhet att kunna inverka på deni, sorn icke närmare gjort sig reda för förhållanderne.
Man säger: det är rätt viii, att man får begagna specier till de liqvider, man har att göra utrikes, men specier' kunna förås ut såsom handelsvara, och det är detta, som man anser farligt.
Jag frågar då: hvari ligger denna fara?