Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då vi icke hafva dylika tjenstemän, utan måste öfverlemna åt egaren och den ekonomiska beräkningen att taga så stor inkomst som möjligt, så tror jag man bör lägga de hinder i vägen, som kunna åstadkommas, och anser mig således på goda skäl kunna tillstyrka tull pä dessa slag af virke, samt förenar mig i följd deraf i den propos., Hr Åkerman framställt, ehuru jag i intet annat fall varit af samma mening som han.
Jag beklagar att jag åter nödgas upptaga R. o. Ad:s tid, men denna fråga synes mig så vigtig att den tid icke är illa använd hvarunder man deråt egnar sin uppmärksamhet.
Jag ber således få återkalla i minnet att jag vid föregående diskussioner rörande denna princip betraktat utförselstullen från de synpunkter, hvarifrån den vanligen brukar försvaras, nemi. såsom statsimkomst, och såsom skydd för inhemsk näring.
Men en tredje återstår.
Det finns nemi. dem, som påstå att man i tullagstiftningen bör inlägga ett råd, som med ett slags gif akt! skall verka på den enskilde att icke sköta sin egendom på ett sätt, som för det allmänna kan vara skadligt, d. v, s. man utgår från den åsigten, att den allmänna lagstiftningen bör uppträda såsom förmyndare för den enskilda.
Jag behöfver dock icke uppehålla mig härvid, då en person, hvars ord väga mycket mer än mina, redan brutit stafven öfver allt sådant förmynderskap, och tydligt visat, att det icke låter sig verkställa.
Jag anser således detta allmänna påstående vara vederlagdt, och öfvergår till de särskilda betänkligheter, man uppställt mot Utsk:ts hemställan uti ifrågav:de punkt.
Genom de stadganden, man då, i strid mot Utsk:ts förslag, föreslagit, motverkar man indirekt det mål, hvartill man vill komma.
Hvar och en torde minnas det, snart sagdt, hat, som utvecklade sig hos vår allmoge mot ekskogen under den tid de strängare straffbestämmelserna gällde för åverkan å densamma.
De stora ekarne, som uppväxt, tordes man visserligen ej röra; men de små ekplantorna undanröjdes i tid!
Om också icke hvad man nu föreslagit till den unga tall- och granskogens skydd, kan framkalla dessa följder, emedan den icke likt ekskogen växer på sådana ställen, som kunna till annat användas, så är det säkert, att den egendom, den enskilde ej får fritt förvalta, den lättar han ej kärlek för, och om man kan åstadkomma kärlek till träd i allmänhet, så verkar detta oändligt mycket starkare än alla tullar och förbud.
Den enda väg, hvarpå det allmänna således kan ingripa i denna fråga, är icke tvång, utan upplysning.
»Detta är godt och väl,» säger man, »men under tiden sköflas skogen och landet blir obeboeligt.» När
Hrr skogsifrare komma in på denna sats, pläga de gå kring hela verlden Den 29 Maj e. m. 633 för att framdraga exempel på länder, som blifva ofruktbara genom skogens förstöring.
Så plägar man vanligen framdraga Mindre Asien.
Klimatet skulle der genom skogens uthuggning blifvit så torrt att växtligheten i allmänhet lidit ofantligt och särskildt skogens återväxt ej mer vara möjlig.
Händelsen gör att jag under mina långa resor äfven besökt mindre Asiens kuster.
Utefter hela södra kusten Yoro bergen betäckta med småskog, som, om den lemnades i fred, ofelbart snart skulle växa upp; men man hugger ideligen ned buskarne och bränner för att få bättre bete.
På vestra kusten ha bergen ett mer naket utseende, emedan dessa operationer längre der fortgått; men äfven der syntes strödda plantor i skrymslorna, och vore ej getterna, nog tilläte klimatet skogen att återväxa.
För öfrigt är Mindre Asien fortfarande ett af de fruktbaraste länder i verlden, och det är icke skogsförödelsen, utan civilisationens undergång, som lagt det så öde, mot hvad det i forntiden var.
Sedermera företager man vanligen en utflygt till Island, och talar om dess fordna stora skogar, samt tillägger att nästan ingen sådan växer der nu eller kan växa, sedan den en gång blifvit uthuggen.
Detta erinrar mig om ett ställe i en af de gamla Isländska sagorna.
En man bebodde en gammal gård närmare kusten.
En dag tog hans son Hrafnkell sin häst och red från hemmet inåt ön och uppför en hittils obebyggd dal, der han ville anlägga ett nybygge.
Har var väl beväpnad, hvilket den tiden alltid behöfdes.
När han ridit en stund i skogen i den obebyggda dalen, såg han sig om, och märkte nu, att han var förföljd.
Han såg nemi. »öfver skogen» hur män kommo ridande bakom honom.
Skogen var således icke högre än att han från hästryggen kunde se öfver densamma, och härtill kommer att den Isländska hästracen är ungefär af våra ölänningars storlek.
Det är just sådan skog som växer i Bohuslän, i mot den skarpa hafsvinden skyddade dalar; men så snart trädtopparna nå upp öfver bergskanten, äro de liksom afsvedda.
Sådan skog torde nog vuxit i gamla tider på Island, men enligt all sannolighet aldrig någon stor skog.
Dessutom lär orsaken till Islands klimats förändring — om det förändrat sig — böra sökas i förändringen i polarisarnas ställning.
På den gamla Isländska tiden hade Norrmän och Isländare äfven kolonier på Grönlands östra kust, en kust som nu i flera sekler varit alldeles otillgänglig i anseende till de oerhörda drifismassor, som derutanlör numera hopat sig.
Det må dock härmed vara hur som helst.
Om ock skog ej på Island återväxer, der den en gång nedhuggits, så torde väl något sådant blott på ytterst få ställen kunna komma i fråga i vårt land.
Om det ock möjligen kan vara sannolikt att skogen på vestra kusten, om den en gång blir undanröjd, i följd af hafsvindarne får svårt att växa igen, så är det väl nästan den enda trakten i vårt land, der detta kan hända?
Jo! detsamma förhållandet — det är sannt —kan 834 Den 29 Maj e. m. äfven inträffa i våra fjälltrakter, der fjällvindarne — der skogen en gång är nedhuggen — få en sådan makt att skog har svårt att i sådana trakter komma sig för igen; men om man undantager dessa båda ställen, så tror jag icke man behöfver hysa någon fruktan i detta afseende hos oss.
Man plägar äfven framdraga svältorna såsom exempel på trakter, gjorda för alltid odugliga genom skogens borthuggande.
Härmed vill sig dock ej bättre än att man just i dessa år börjat plantera skog på flera håll på dessa svältor, och den växer förträffligt!
Visserligen var det svårt i början, men nu går det, och fastän den en gång varit förödd, kan den således ganska väl komma igen, och derigenom torde ett af de största skälen till fruktan vara undanröjdt.
Det kan väl äfven framdeles hända, att en landsträcka kan bli skoglös genom misshushållning; men frukta behöfver man ej, att den ej skall kunna åter förses med skog, när insigten om fördelen och nödvändigheten deraf vaknat.
Men hvilken tid åtgår ej härtill, säger man?
Det åtgår visserligen 120 år, innan man får fullmogen timmerskog, men endast 20—30 år till dess skogen hinner växa upp till sådana dimensioner som de nu ifrågav:de grufstolparna.
Det slaget skog kan man således snart nog få igen.
Den frågan är heller icke afgjord, hvilket som lonar sig bäst, antingen lågskogs- eller högskogs-hushållningen.
I Rhenfänderne och medlersta Tyskland herrskar den s. k. lågskogshushållningen, och skogen får der endast växa till höjden af buskar.
I våra aflägsna landsorter med sina svåra transport-vägar kan det väl vara skäl att endast uppdraga timmerskog, hvilken kan bära transporten; men närmare kusten är det ej omöjligt, att det kan löna sig bättre att producera pitprops och sparrar.
Vi skola här göra en liten beräkning.
Man antager i allmänhet att på ett tunnland utmärkt skogsmark kan finnas 300 träd, då de äro fullväxte.
Af pitprops kan man deremot antaga att 4—5000 träd kunna rymmas på ett tunnland, och på 25 år har man denna skog af grufstolpar färdig.
Man får således minst 4 omgångar sådan skog på samma tid som man får en gång timmerskog.
Om det nu rymmes på ett tunnland 300 timmerträn, men 5000 trän dugliga till grufstolpar, så får man således på samma utrymme som man hvart 120:de år får ett timmerträd, i stället under samma tid 64 grufstolpar.
Jag vill antaga den låga siffran af 10 öre för hvarje grufstolpe; detta gör dock 6 rdr 40 öre.
En sågstock torde i allmänhet icke vara värd mer än 4 rdr.
Häraf skulle då synas som på lämpliga lokaler småskogs uppdragande kunde löna sig vida bättre än timmerskog; och då härtill kommer att barrskog på många ställen i vårt land, såsom på Skånes flygsand, icke trifves längre än till dess den blir cirka 30 år gammal, så torde detta vara ännu ett skäl att icke lägga hinder i vägen för skogshushållningens fria utveckling i den för hvarje ställe mest lönande och derför naturliga rigtningen.
Den 29 Maj e. m. 635
Dessutom synes fiel mig eget att man icke kan fä sälja sin vara i livad skick man vill.
Då skulle man ju icke heller få sälja de unga husdjuren förr än de blifvit full växte.
Hvad skulle man säga om ett förbud att sälja Halfvar och grisar?
Slutligen kommer jag till hvad en arman talare redan påpekat, nemi. att genom denna tullagstiftning skulle den oskyldige komma att straffas med den skyldige, ty om det också kan vara skadligt att lemna frihet åt somliga oförståndiga hushållare, så bör man väl derför icke förbjuda andra, som väl beräkna, att sköta sin egendom, som de behaga.
Ur statsinkomsternas synpunkt torde det äfven vara allt skäl att borttaga denna tull, ty kostnaden för den bevakning, vi nu på många ställen måste underhålla och som då kunde indragas, stiga långt högre än tullbeloppet.
Allt hvad utförselstull heter kan dessutom anses numera så föråldradt att de ha ett tycke af barbari, hvadan det äfven, ur synpunkt af vårt anseende hos andra länder, vore vig tigt att blifva af med desamma.
På denna enda artikel beror likväl nu, örn rubriken utförselstull skall qvarstå i vår tulltaxa, åtminstone enligt H. o. Ad:s beslut.
Så länge för en enda artikel utförselstull qvarstår, måste hvarje skepp lastas endast i Stapelstad, eller sådan ort der ständig tullbevakning finnes, eller ock skaffa sig en särskild tillförordnad tulltjensteman att under lastningen närvara, samt draga all dermed förenad tidspillan, olägenhet och kostnad.
Iakttager någon icke detta, kan han få plikta från 100 till 1,500 rdr, och blir dessutom uppehållen samt kan t. o. m. bli ålagd lossa igen.
Dessutom tillkommer en annan olägenhet, och den är att han icke får lasta andra tider än då tulltjensteman är ombord, eller under månaderne
Maj —Sept. från 7 f. m. tili ti e. m., samt den öfriga tiden af året från 8 om morgonen till kl. 4 e. m.
Alla dessa band på vår export bero nu på, om vi envisas att bibehålla tull på denna enda artikel.
Särskildt med anledning häraf, samt på grund af hvad jag i öfrigt om saken i allmänhet anfört, får jag anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts Betänk.
Flera ledamöter yttrade härtill bifall Frih.
Jag börjar med att jag icke vidlyftigt skall behandla detta ämne, så mycket mera som redan åtskiliige talare behandlat detsamma.
Men som de fleste af dessa talare yttrat sig för att Utskffs förslag skulle bilällas, och jag åter tillhörde minoriteten inom Utsk:t, har jag ansett mig böra tillkännagifva att der funnos flere som voro af samma åsigt som jag.
Och det visade sig inom Utsk:t att just de personer, som intresserade sig för bibehållande af tullen å ungskog, antingen längre tid bott i Norrland eller ännu bo der.
Inom Utsk:t voro nemi. de två prester och några bönder, som motionerat i denna fråga, Norrlänningar, och de yttrade stor fruktan öfver huru det en gång skulle gå, om skogsförödelsen finge fortgå på samma sätt som 636 Den 29 Maj e. m. hittills ännu några år, då det stränga klimatet hindrar återväxten och åstadkommer en stark förbrukning af bränsle.
Jag erkänner visserligen att icke uträttas mycket genom att bibehålla dessa tullar på ungskogen, utan att man bäst vunne sitt mål genom en väl ordnad skogshushållning, och är härutinnan af olika tanke med Hr Akerman, i så fall, att jag ingalunda anser omöjligt att införa en sådan hushållning i medlersta och södra Sverige; men vid detta tillfälle är det icke på sin plats att framställa förslag om huru denna hushållning skall ordnas.
Men innan vi fått en så beskaffad hushållning ordnad, anser jag det vara af yttersta vigt att vi så mycket som möjligt hämma förödelsen på våra skogar.
Hvar och en, som varit landtman, heldst den som bott i skogstrakter, vet nog huru lättsinnigt man nu går tillväga, och att de personer, som utan kapital köpa egendom, alltid tänka att skogen skall få betala densamma, samt genast afverkat den stora skogen.
Skulle man nu äfven sätta ett slags praemium för att de afverka ungskogen, så kan man knappast föreställa sig huru svårt det blir i dessa trakter, ty utom att det är landet till stor skada, om ungskogen borttages, skulle man komma att nödgas hemta sin ved från norra delarne af landet.
Jag har egendom i samma trakt som Frih. Raab, d. v. s. i Kronobergs län, och har kommit till en helt annan erfarenhet än den ädle Frih:n.
Ty just under de sista tio åren har jag kommit till den erfarenheten, att skogen i dessa trakter till större delen är nedhuggen, och då jag nu kommer dit, kan jag knappast känna igen mig.
Detta är just ett bevis på hvad jag nyss sade om den skadliga följden af de lättsinniga egendomsköpen.
Jag anser således att det vore ganska lyckligt, om vi finge det, af så många klandrade förmynderskapet, och på dessa skäl anhåller jag om afslag å Utsk:ts Betänk., men deremot om bifall till de tullsatser och de förändringar i tulltaxan, som de båda embetsverken Kommers-Colleg. och General-tullstyrelsen föreslagit.
Efter min öfvertygelse förhåller det sig med denna fråga såsom en annan talare redan antydt, nemi. så, att den icke bör betraktas ur samma synpunkt som en vanlig tullfråga, utan är af en belt annan och mera omfattande betydelse.
Ty här är det lika litet fråga om blott ett skydd eller en uppmuntran för någon viss näring på andras bekostnad, som om en tullinkomst för staten, utan det gäller ett stort nationalekonomiskt intresse, som måste bevakas.
I afseende å detta stora allmänna intresse, eller nödvändigheten, att så vidt som möjligt bevara våra ännu qvarvarande skogar från förstörelse, är jag öfvertygad, att alla äro ense om vigten af sjelfva frågan, ehuru man skiljer sig i afseende på medlen för dess lämpligaste lösning.
De som här uppträdt till försvar för fullkomlig frihet i afseende å behandlingen af skogen, och till följd deraf äfven för att alla exporttullar å skogsartiklar
Den 29 Maj e. m. skulle bottagas, hafva såsom sitt hufvudskål anfort, att det i främsta rummet vore nödvändigt att söka en bundsförvandt i det enskilda intresset, samt att medlet härtill vore att bereda skogen så högt värde som möjligt.
Denna tankegång är alldeles klar och i visst afseende också ganska riktig.
Det är nemi. enligt min förmening alldeles obestridligt, att i samma mohn man höjer värdet på skogen, i samma mohn ger man också, genom det ökade värdet på skogsprodukterne, en starkare impuls åt omsorgen att producera skog.
Men nu förhåller det sig så, att det icke allenast är fråga om att producera eller uppdraga ny skog, utan äfven om någonting annat, eller just det, som utgör sjelfva vilkoret för skogsodling, nemi. att bibehålla hvad man på forstspråket kallar skogskapitalet.
Det är nemi. ganska svårt, och på vissa lägenheter nästan sagdt omöjligt att återställa en alldeles ödelagd skog, utan måste all förnuftig skogsskötsel grunda sig på en förut befintlig skogsmassa, och hårdare får icke detta skogskapital anlitas, än att det hinner återväxa.
Men om det å ena sidan är obestridligt, att ett ökadt värde på skogsalster bör gifva ökad anledning att uppdraga ny skog, så är det å andra sidan lika klart att detta ökade värde också blir en ökad frestelse att mer än skäligt, och någon gång totalt, angripa sjelfva kapitalet, d. v. s. den redan befintliga skogen; och det är just denna omständighet som gör det så tvifvelaktigt huruvida icke de framställde förslagen, syftande på att gifva ökadt värde, äfven åt ungskogen, mera mot- än medverka till det önskade resultatet.
Det är nemi. erkändt —och derom vittnar alla länders erfarenhet — att så vida ej en rationel skogshushållning eger rum, finnes ingen egentlig garanti för skyddandet och bevarandet af det befintliga skogskapitalet, hvilket likväl, såsom nyss nämndes, utgör sjelfva vilkoret för skogens ordentliga återväxt.
Många omständigheter bidraga emellertid till att den rationela skogshushållning, som visserligen på många ställen är införd, hos oss likväl icke kan blifva så allmän som i flera andra länder.
Först och främst verkar i detta hänseende skilnaden i skogsmarkernes beskaffenhet här och i andra länder.
Hvar och en, som är bekant med dessa förhållanden, vet att den rationella skogshushållningen, som hvilar på trakthuggning, med helt annan lätthet och framgång kan användas på likformiga, alltid lätt tillgängliga områden, än på våra olikartade, ofta otillgängliga skogsmarker.
Men det är jemväl en annan, ännu vigtigare omständighet, som gör, att detta hushållningssätt aldrig här i landet kan komma att vinna någon allmän utsträckning; och detta är skogsmarkernes sönderstyckning i en ofantlig mängd små enskilda lotter.
I främmande länder tillhör skogen ofta till större delen staten, och endast en mindre del deraf är enskild egendom.
Men äfven då skogen derstädes är enskild, är den nästan alltid fördelad på de större godsen, och utgör derföre sammanhängande m
Den 29 Maj e. m. marker, som sålunda väl lämpa sig till en ordnad hushållning efter trakthuggningsmethoden.
Men huru är förhållandet här?
Jo, i alla afseenden motsatt; ty först och främst äro våra statsskogar endast en obetydlighet i förhållande till det hela. 1 de norra länen hafva vi visserligen ännu en del s. k. öfverloppsmarker, hvilka efter afvittning tillfalla staten, men i dessa aflägsna orter göra klimatet och åtskilliga andra förhållanden, som jag här icke behöfver närmare utveckla, det nära nog till en omöjlighet att använda trakthuggning.
I den södra delen af landet åter, eller från
Dalelfven, utgöra icke statens skogar mer än en procent af skogsmarken i sin helhet, och äfven om härtill lägges allmänningarna, finner man likväl huru jemförelsevis ringa den skogsvidd är, till hvilken staten kan sträcka sin omsorg och förvaltning.
Och likväl är det egentligen blott till dessa skogar, som man, med de stränga begrepp vi här i landet hafva om eganderättens helgd, kan påräkna att något kraftigare ingripande från lagstiftningens sida till skogarnas skydd kan komma att ega rum.
Då nu så förhåller sig, som nyss blifvit anmärkt, dels att den ojemförligt största delen af vår skogsmark tillhör enskilda, dels att dessa enskilda skogar äfvenledes äro till största delen sönderstyckade i små lotter, tillhöriga särskilda mindre jordegare, och att till följd så väl häraf, som en mängd andra förhållanden, enligt min tanka, man icke kan påräkna, att en rationell skogshushållning, grundad på trakthuggning, här i landet blir allmänt införd; men då just detta, eller trakthuggningens allmänna användande, var det stora korrektivet, som, enligt motsidans åsigter, skulle göra allt skydd för ungskogen öfverflödigt, så är det klart, att när jag, på uppgifna skäl, ej anser den gjorda förutsättningen komma att intratta — annat än undantagsvis — så måste jag äfven hysa betänklighet mot att borttaga det skydd som finnes, om också detta ej är fullständigt — åtminstone intill dess sig visat, huruvida man är villig att i stället underkasta sig några andra inskränkningar.
Man säger visserligen att äfven utan någon skogssköfling, blott såsom en nödvändig åtgärd vid den rationella skogshushållningen, gallringar förekomma, och att man således icke bör förhindra att den unga skogen borttages.
Detta är ganska sannt, och vore frågan endast om lagstiftning, der en rationell hushållning vore allmänt införd, eller åtminstone utgjorde regeln, så vore det visst icke skäl att lägga något hinder i vägen hvarken för ungskogens afverkning, eller dess export; men detta är ju icke här förhållandet, och lärer aldrig kunna blifva det, och man måste väl rätta lagstiftningen, icke efter undantaget, utan efter regeln.
Dessutom bör det erinras, att den ungskog, som genom en dylik förståndig och nyttig gallring erhålles, visst icke öfverstiger hvad som för månfalldiga behof inom landet erfordras, och att således, om averkningen inskränktes härtill, säkerligen ingen export af sådan skog förekommer.
Och det är äfven en känd sak, att de ofantliga Den 29 Maj e. m. 639 qvantiteter ungskog (t. ex. på ett år 20 millioner pitprops), hvilka exporterats, icke erhållits genom sådan rationell gallring, utan nästan uteslutande genom ackord med bönder, som dervid ofta nedhuggit allt hvad som funnits.
Man säger äfvenledes, att om också hinder lägges i vägen för exporten, så kan likväl härigenom icke lörekommas att den omogna skogen nedhugges och törstöres inom landet.
Ja! visserligen kan den nedhuggas och förstörasl men huru vårdslös man än är, och huru litet afseende man än fäster vid denna näringsgrens förnuftiga bedrifvande, tror jag likväl icke att man kommit ända derhän i vandalism att man blott för nöjes skull nedhugger och förstör skogen — utan den hejdlösa averkningen kommer sig deraf att det blir en frestelse att genast på en gång tillegna sig det kapital, som man eger i skogen och sorn man för något ändamål behöfver, eller ock endast tror sig förmånligare kunna använda i form af penningar.
Jag vill i detta hänseende omnämna hvad jag erfor på en resa förra året genom Westergötland, der en stor massa fin ungskog var nedhuggen till export.
Jag kom då i tillfälle att samtala med allmogen härom, och yttrade min förundran öfver att man på detta sätt nedhögg skog, som i sitt närvarande skick hade så ringa värde, och sålunda förstörde hvad som i framtiden kunde blifva en dyrbar egendom.
Men svaret var alltid detta: »ja nog är det sannt, men vi behöfva pengar».
Således det tillfälliga behofvet, eller kanske rättare, begäret efter penningar!
Men om detta begär nu ytterligare stimideras genom lättad afsättning och ökadt värde, skall då ej äfven faran för en ännu hejdlösare framfart, jemväl med ungskogen, blifva förökad?
Ett af de förnämsta skälen för exporttullens borttagande har emellertid varit, att det åsyftade skyddet mot skogsförödelse icke bör sökas i tullagstiftningen, utan i en god skogslagstiftning, som skall framkalla en nationell skogsvård.
Anmärkningen har onekligen mycken vigt, men svårigheten består uti, att genom någon skogslag, under våra förhållanden, kunna frambringa en sådan verkan, och dessutom att få en sådan lag antagen.
Det har varit min skyldighet att efter förmåga söka tänka mig in i skogslagstiftningen, och jag måste tillstå att jag dervid kommit till den öfvertygelse!) att hvad man till skogarnas båtnad af denna lagstiftning kan förvänta, egentligen blott kommer att bestå lili verksamma stadganden i afseende å vården af den skog, som tillhör kronan, eller såsom allmänningar är upplåten åt kommuner; iy alla tecken tyda derpå att man nu icke är sinnad underkasta sig de inskränkningar i den enskildes dispositionsrätt af skogen, som på många andra ställen blifvit stadgade.
Måhända kommer likväl, på grund af det stigande behofvet att afvärja en stor sa rnhälls vå da, snart nog den tid, då man skall visa en större beredvillighet i detta hänseende, men för närvarande tror jag icke att man derom får göra sig allt för stora förhoppningar.
Under sådana omständigheter — och fastän jag 0.40 Den 29 Maj e. ni. medgifver att ifrågavarande stadgande om en exporttull för vissa trävaror visserligen icke innebär något fullt verksamt skydd mot skogens ödeläggning — så kan likväl en sådan bestämmelse efter mitt förmenande i viss mån bidraga dertill att icke genom frestelsen efter ögonblicklig vinning skolängen sträcker sig till äfven den del af skogskapitalet, som med hänsyn till återväxten i främsta rummet bör utgöra föremål för omsorg, nemi. ungskogen.
Jag medgifver för öfrigt att det vore ganska önskvärdt, om man äfven för dessa artiklar kunde borttaga exporttullen och såleledes helt och hållet befria vår tulladministration från de kontroller och omgångar, som till mehn för rörelsen häraf äro en följd; men jag kan likväl icke med godt samvete sätta denna förmån så högt, att jag derför tror mig kunna åtminstone för närvarande uppoffra det partiella skydd, som genom exporttull på åtskilliga slags ungskog blifvit satt mot den för landets framtid så hotande skogsförödelsen.