Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sommar, då jag var ensam i helpension och min far bodde som ungkarl i Stockholm, kom han hvarje eftermiddag, tog mig och alla nio kamraterna med på landet, så att vi skulle slippa från sömmen under de vackra sommardagarna.
På sina vandringar hade han en oändlig vakenhet för naturen, för olika arbeten, och han gaf sig i prat med alla gubbar och gummor.
Folk sade honom ofta sina djupaste hemligheter; ingen hade en sådan makt som han att vinna förtroenden.
Vi barn berättade honom allting, han förstod alltid våra känslor, på samma gång som han aldrig smekte våra svagheter.
Han väckte t. ex. aldrig vår ärelystnad, berömde icke våra framsteg, utan framhöll, att flit endast var en plikt.
Jag skref vers som barn, men han hvarken afmuntrade eller uppmuntrade mig.
Att dikta, det är helt, fullt lifsallvar, sade han, och man bör endast göra det, när det är oemotståndligt.
Hans väsen var så mildt, att jag aldrig sett honom häftig, och jag trodde därför, att världen höll på att förgås, när han en enda gång – med allt skäl – sade till min bror, att denne burit sig åt »som ett exekrabelt nöt».
Min bror hade aldrig verklig glädje skild från min far, i stället för att andra ynglingar inte ha något nöje, när deras far är med.
Men endast att vara nära vår far var för oss båda lycka».
En gammal man, nu död, som tillhörde den ungdom, hvilken samlades kring Almqvist, har för mig till alla delar bekräftat dotterns skildring.
Sålunda träffade min sagesman en gång Almqvist i skjortärmarne, spelande kort med sonen och dennes militära kamrater, och aldrig, yttrade berättaren, såg jag
Almqvists ansikte stråla af en gladare stolthet, än när sonen förklarade, att allt nöje var slut, om fadern gick, ja, han fick ej ens taga rocken på sig, ty skjortärmarne hörde med till kamratligheten!
Samme man berättade en annan anekdot, som belyser arten af det inflytande, Almqvist öfvade på ungdomen.
Min sagesman bevistade ett bröllop, där en yngre man för penningar gifte sig med en gammal kvinna.
Medan de andra gästerna efter vigseln samlades lyckönskande omkring brudparet, fick berättaren se Almqvist komma emot honom med den glidande lätta gång, de skugglikt snabba, tysta rörelser, som voro för honom egendomliga.
Hans långa, gängliga figur såg tunnare ut än vanligt i prästrocken, och i det kritbleka anletet, omramadt af det stora, negerkrusiga, svarta håret, lyste ögonen med det rika färgskimmer, ömsom gulbrunt, ömsom grågrönt, med den underbara glans, den hypnotiska makt, som mycket få kunde uthärda.
Ynglingen kände de förunderliga ögonen genomborra sig, när Almqvist grep
hans båda händer och hjärtligt skakade dem under halfhöga lyckönskningar.
»Men det är ju icke jag som är brudgummen», invände ynglingen.
»Just därför lyckönskar jag dig», svarade Almqvist, »du har nu sett huru man icke bör gifta sig, glöm det aldrig».
Almqvist kände, att i äktenskapsfrågan var ungdomen »på själens sida» och därför hans naturliga bundsförvandt, ty »ungdomen äger lifvets hopp» och därmed tron på väsentlighetens seger.
Det är därföre Almqvist framhåller, att det är ungdomen som för världen framåt.
Men i den rasande strid, som bröt ut med en flod af broschyrer rörande
Det går an, och som fördes i nästan alla bildade hem, blef de gamles svåraste anklagelse mot Almqvist den samma, som en gång riktades mot Sokrates: att han var en ungdomens förförare.
Om Almqvist genom sina åsikter oroat ett och annat svärmiskt sinne, en och annan obefäst karakter, så blef det hans tragiska öde att genom sin historia gifva korrektivet till hvad hans ideer ägde af idealistisk ensidighet, särskildt genom den obetingade tron på instinkten som ofelbar inspiration, på subjektiviteten som enda rättsnorm.
Han skulle själf uppenbara, att i det verkliga lifvet kunna vi icke lefva »utan ramar kring våra taflor», för att bruka hans egna ord.
Den inre musik, som Almqvist säger sig ha varit behärskad af ända från barndomen, som arbetat sig fram såväl i hans lefnadsomständigheter som i hans skrifter, var med ett ord helhetens melodi.
För denna helhets mäktiga ton var det hans väsens sköra glas brast i stycken.
Han blef ett offer, icke blott på grund af sin tids försiktiga ifver att taga brödet ur den fritalandes mun.
Ty huru ödesdigert detta än
i andra hand blef, huru mycket det medverkade till hans slutliga moraliska undergång, så hafva många i detta fall lidit mycket större orätt än han, utan att därför göra orätt.
Hans offerbestämmelse är ett med hans väsens rot, är utsprungen ur det naturgrundens hemlighetsfulla djup, som han inom sig själf med fasa blickat ned i, innan han diktade Amorina.
Han blef, hvad
Ibsen kallar sin Julianus, »Nødvendighedens slagtoffer», »en vildfarende menneskesjæl», som »maatte fare vild».
Också Almqvist hörde till dem, som beredt
C. J. L.
ALMQVIST. Hans sista porträtt.
det tredje rikets tillkommelse, det, på hvilket samtiden väntar, det, om hvilket Almqvist siade, och för hvilket han blef »et herligt, sønderbrudt redskab».
All lifvets djupaste tragik ligger i begränsningen, i den psykologiska nödvändigheten att icke kunna kasta sig med måttlös andlig energi åt ett håll och hafva kraften kvar för ett annat område.
Almqvist var genomträngd af framtidens lifsåskådning, monismen.
Enhet och helhet voro hans mål, framför allt mellan lifvet och dikten.
Han ställde individen med dess egen inre auktoritet mot alla yttre auktoriteter; hans sträfvan var att spränga gränser öfverallt.
Och all hans kraft gick till detta.
Gränser kunde han ej sätta, ej ens för sig själf.
Att individen behöfver växelverkan med släktets rättsbegrepp och sin ansvarskänsla utvecklad genom solidaritetskänslan med det hela, detta kunde således icke han bli en målsman för.
För honom äro »tingen ej goda, ej onda; de blott äro».
Handlingar blefvo för honom såsom tingen, och småningom upplöstes både ting och handlingar till overkligheter, och fantasien blef verkligheten.
Hans son yttrade, att han mångfaldiga gånger fann fadern tro sig ha utfört, hvad han blott tänkt, och tro sig endast ha tänkt, hvad han verkligen utfört.
Här ligger fantasiens ständiga fara för moralen och tillika det fullgoda skälet, hvarför samma sedliga dom icke blir rättvisa, när den mäter fantasimänniskan med den fantasilöses mått.
Almqvist definierar karakter sålunda: en lifvets inre friskhet, poetisk rörlighet, ofängslad fantasi.
Vi finna, att han sätter likhetstecken mellan ett artistiskt temperament och en karakter, hvilka vanligen äro motsatser.
En karakter bevarar genom alla utvecklingsskeden en kontinuitet; den är identisk med sig själf genom minnet af sina föregåenden, och genom detta minne kan den »läsa korrektur öfver själens poem», för att bruka ett Almqvists uttryck.
För fantasimänniskan är lifvet däremot plastiskt, ett ler, hvilket hon i dag omdanar från den form, hon gaf det i går.
Detta gör henne i stånd att ständigt idealisera sin egen ställning och sin egen stämning, att dikta om det förflutna, för att lämpas efter det närvarande.
Ingen äger omdiktningens förmåga i så hög grad som den, hos hvilken fantasien och fåfängan, reflexionen och känsligheten, dialektiken och svagheten ingått de hemlighetsfulla föreningar, hvilka tillhöra Hamlet-naturens kännetecken.
Almqvist var i hög grad en sådan natur.
Men denne Hamlet var ytterligare sammansatt, genom att i honom fanns ett stycke af en don Quixote, som stundom dref till handling.
Sedan fick
Hamlet brådt att utplåna spåren efter don Quixote.
Den fäderneärfda advokat-energien, den lifliga inbillningskraften hjälpte Almqvist att bli så grundligt karakterslös, som han visade sig vid hvarje tillfälle, då det gällde att bära ansvar för sina handlingar.
Sålunda bortresonerade han afsiktligheten i Det går an; sålunda försvarade han sitt myckna slarf som rektor med att framhålla sin förmåga att göra skilda saker på en gång!
Sålunda intalade han sig, att han kunde prästvigas och emottaga prästerlig befordran, ehuru han var en utpräglad fritänkare, och han lugnade sitt samvete med samma jesuitiska skäl, som i våra dagar brukas, att kyrkan är Guds egendom och icke prelaturens, samt att man således, som Almqvist, kan lofva att obrottsligt och utan reservation lära den ortodoxa läran, men i hjärtat bestrida den.
Och slutligen blir detta Almqvists omformande af verkligheten den enda möjliga förklaringen till den slutliga tragedien.
Oaktadt enkla och måttliga lefnadsvanor, saknade Almqvist all hand med penningaffärer.
Hans ekonomiska ställning blef, trots hans eget oerhörda arbete, trots hans vänners, särskildt L. J. Hiertas, och hans brors, sedermera generaldirektör Almqvists bemödanden att hjälpa honom, allt mera förtviflad, och den fasta, väl lönade plats, som kunnat rädda honom – den fanns icke för »samhällsomstörtaren» i det samhälle, han tillhörde.
Hans natur kände det ekonomiska trycket som en outsäglig pina, han kände också djupt dess demoraliserande inflytande.
Redan några år innan slutet kom, yttrade han en gång till min ofvan anförde sagesman: »Penningen är en helvetets makt.
Jag har nyligen haft två tusen kronor i min hand, dem jag skulle utbetala till min bror på Antuna.
Man kommer från Stockholm till Antuna på tre timmar.
Men jag har behöft tre dagar för att resa den vägen och lämna ifrån mig penningarne, som just var den summa, med hvilken jag nu varit hjälpt».
Mer än en gång har helt visst den olycklige känt liknande frestelser.
Och med afseende å giftmordsanklagelsen har han, likt en annan Raskolnikow, länge tumlat om med tanken, om det skulle vara rätt eller orätt att göra slut på en gammal usel procentares lif, en procentare, som njöt af att pina sin omgifning, och som genom några reverser (på hvilka Almqvist en gång förfalskat sitt namn till Almgren, hvilket han dock sedan godtgjorde) höll Almqvist i sin hand.
På reverserna hade Almqvist icke kunnat skaffa borgen.
Frestelsen att döda von Schewen var dessutom sammanhängande med den fullmakt, Almqvist erhållit af Schewens son, att taga hand om boet, i händelse faderns länge väntade död skulle tima.
Under sådana förhållanden kunde ju Almqvist lätt återtagit sina reverser.
Mycket i dessa förhållanden talade således mot Almqvist, då v.
Schewen anklagade honom att ha lagt arsenik i hans soppa.
Vid undersökningen fanns mycket riktigt arseniken i denna historiska hafresoppa, som i Sverige endast har en medtäflare i ryktbarhet, Erik den XIV:s ärtsoppa.
Men många flera skäl tala för, att en svartsjuk tjänarinna, hvilken ville göra Almqvist misstänkt hos v.
Schewen, lagt dit arseniken.
I den hänryckning, med hvilken man från många håll omfattade tron på den hatade revolutionärens brottslighet, fann man emellertid bevisen för denna lika solklara, som de nu synas underhaltiga.
Almqvist kunde också i själfva verket endast dömas sitt ämbete förlustig, och det enda stora beviset mot honom är – hans egen flykt.
Denna flykt synes dock ur de gifna förutsättningarne ej svår att förklara.
Almqvist visste bokstafligen icke, under den första svindlande förnimmelsen af att stå anklagad som giftmördare, om han verkligen handlat eller endast tänkt, och han flydde från alla de förvecklingar och förödmjukelser, som han i sitt dåvarande sinnestillstånd icke hade mod och makt att uthärda.
När han sedan fick ro att tänka, insåg han, att han aldrig skulle lyckas att på samma gång ge ljus åt det förflutna och själf därunder förbli ljus.
Och framför allt grep han möjligheten att bli fri från hemlifssorger, arbetssläp, affärsbekymmer, från alla de sins emellan hoptrasslade maskorna af de nät, i hvilket lifvet snärjt honom, innan det riktade nådestöten.
Han greps af frihetsyrsel, af den lidelsefulla lyckan att kunna börja på nytt.
Världen stod honom öppen, denna värld, hvars okända härlighet redan som barn och hela lifvet igenom hänryckte honom, då han anade den genom kartans behag, kartan, hvars former, färger och namn på länder och haf alltid försatte hans fantasi i lifligaste rörelse.
Han hade genomströfvat Stockholms omnejd och stora delar af Sverige, han hade äfven gjort utländska resor men aldrig helt fått tillfredsställa sin brinnande reslust.
Drifven af alla dessa impulser, offrade han de sina, offrade sitt rykte, tog vanäran med sig i landsflykten, i grafven.
Han var helt visst aldrig medveten om huru han själf sålunda fördunklat sin diktning eller förringat sitt lifsverk.
I den vidlyftiga brefväxling med familjen2, som
ERNST AHLGREN (VICTORIA BENEDICTSON).
Född 6 Mars 1850, död 22 Juli 1888.
For in the veindrawn, ashencoloured palm
Death’s hollow hand holds water of sweet draught,
To dip and slake dried mouths at, as a deer,
Specked red from thorns, laps deep and loses pain.
Bland folkens sagoskatter finnes en djupsinnig dikt, som i en efter folklynnena växlande drägt omkläder det öfverallt gjorda rönet af lifvets oberäknelighet.
Det är sagan om de goda och onda ödesmakter, som mötas vid ett barns vagga, där den ena lägger sina yppersta håfvor, den andra vid en hvar af dem fäster sin förbannelse.
Ernst Ahlgren var i sällspord grad ett mål för denna ödesmakternas ofärdbringande täflan.
Hon var född med en diktarsjäls djupa kraf på utveckling, växelverkan med beslägtade naturer, sympati, rika, skiftande intryck, rörelse, med ett ord lif i stora former – och hon nödgades tillbringa nästan hela sitt lif i »småsinnets skrubb», inklämd i trånga hvardagsförhållanden i en svensk landsort.
Hon var genomglödgad af frihetskärlek, och hon stötte hela sitt lif pannan mot fördomar och tvång; hon älskade sanningen och tvangs från barndomen in i förställning.
Hon var en spontan natur, som uppfostran nödgade att stelna och tystna; hon var en för helhet anlagd natur och nästan hvarje hennes lifsförhållande vardt ett splittradt.
Hennes ideal af lycka var kärleken i äktenskapet – och äktenskapet blef för henne ett, kärleken ett annat; det kroppsliga moderskapet ett, hjärtats moderlighet ett annat.
Hon var en rörlig friluftsvarelse, en driftig handlingsmänniska, och hon bands i åratal vid sjukbädden, för lifvet vid ett par kryckor.
Hon hade en våldsam arbetshåg och arbetskraften svek henne; hon ville dana fulländade skapelser, men hon nådde aldrig sitt eget mått, och hennes käraste diktartankar vordo fragment.
Hon hade konstnärslynnets håg för omedelbar, generös lifsnjutning, för att kring sig sprida trefnad och glädje, och hon var pinad af små näringsbekymmer, af fruktan att ej kunna trygga sitt lifsuppehälle.
Hon var danad att beherska omständigheterna och de blefvo henne öfvermäktiga.
Hon älskade lifvet med en djup, sund kärlek och slutade det i obotlig lifströtthet.
Hon fasade för dödens kval och gaf sig själf en kvalfull död.
Orsaken till detta slut ligger delvis i slitningen mellan alla dessa oförsonliga motsatser.
En läkare hade en gång styrka nog att stund efter stund till vetenskapens gagn anteckna förloppet af sin själfvållade död.
Ernst Ahlgren sökte göra något liknande.
Men kraften svek henne och af den började skildringen finnes blott några rader.
I dem yttrar en man, att hela hans föregående lif endast syntes honom som en förberedelse till det slut för egen hand, som nu skulle komma.
Det är denna samma djupa känsla af något ödesbestämdt, som präglar alla Ernst Ahlgrens meddelanden om sitt själstillstånd under de senaste åren.
Det är en fix idé, som länge snärjer sin svarta länk kring konstnärsglädjens gyllene tråd och kring lifskärlekens röda, innan den helt fördunklar dem båda.
Men detta själstillstånd berodde icke ensamt på ett djupt, i skaplynnet försänkt svårmod.
Det berodde därjämte på själfva lifsförloppet,
Ernst Ahlgren fruktade att hennes lif efter hennes död skulle hemfalla åt den mytbildande fantasi, som gärna sysslar kring tragiska öden.
Hon hyste den allmänt mänskliga önskan att icke misskännas af samtiden – eller framtiden.
Men Ernst
Ahlgren hade därjämte den produktiva personlighetens känsla af att hennes lif tillhörde samtiden.
Sina lifserfarenheter ville hon – så långt hennes krafter räckte – hälst omsätta i diktens form.
Men äfven då krafterna icke räckte till för den våldsamma själsansträngning, som åtgår till denna högsta form af själfbekännelse, närde hon en brännande önskan att hennes lifs erfarenheter skulle komma samtiden till gagn; och hon meddelade dem därför både muntligt och skriftligt åt sina vänner.
I dessa meddelanden ligger något af en döendes omutliga ärlighet; och de äro alstrade af den lifdömdes våldsamma kärlek till lifvet.
Det var denna kärlek, som gjorde det till ett behof för henne att, liksom den döende läkaren, lämna eftervärlden sina erfarenheter i arf.
Andra af Ernst Ahlgrens vänner hafva lemnat värdefulla bidrag till skildringen af hennes personlighet1.
Jag fogar här nedan några drag till bilden; det sker i enlighet med hennes egen önskan, att jag en gång skulle tälja hennes saga.
Men ehuru Victoria Benedictsons enskilda lif, lika väl som Ernst Ahlgrens offentliga, tål full dager – och skulle vinna derpå – finnes mycket, som af hänsyn till andra ännu icke kan meddelas.
Dock torde mången anse, att i det följande tagits allt för ringa hänsyn till de lefvande: de må då besinna om ej hänsyn till de lefvande stundom måste vika för hänsyn till de döda.
Då flere – af samma material – söka dana hvar sin bild af en själfull och djup personlighet, får den ene alltid fram ett eller flere smådrag, som icke finnas i de andras arbeten – smådrag, som sedan gå igen i den totalbild allmänheten danar sig af allas arbeten tillsammantagna.
Jag vill här nedan söka ge min uppfattning af Ernst Ahlgrens lif och skaplynne, så som jag lärt känna dem genom egna intryck, genom brefvexling och genom meddelanden från de båda, som i lifvet och i döden stodo henne närmast, hennes yngsta styfdotter, fru M. af Geijerstam, och hennes vän Axel Lundegård.
Ernst Ahlgren yttrade en gång, på det för henne egendomliga ordknappa, långsamma och lågmälda sätt, som för alltid gräfde in sådana hennes ord i ens minne: »Lifsledan är i och genom själfva födelsen hemlighetsfullt mängd med min natur.
Jag kom omotiveradt till världen; därför kan lifvet ej få tag i mig.
Tråden, som binder mig vid tillvaron, är skörare än den som binder andra.
Och så berättade hon om sin födelse på ungefär samma sätt som hon gör det i brefvet till en dansk väninna, hvilket Axel Lundegård anför (i Polstjärnan).
Hennes föräldrar hade i omkring tjugu år lefvat i hvar sin del af huset och aldrig träffats utom i matrummet, men, då hennes äldsta systers förlofning firades, slöts fred.
»En mycket kort sådan, ty då jag snarast möjligt därefter kom till världen, hade ofreden åter instält sig.»
Först tvistades om barnets namn, sedan om dess uppfostran.
Fadern, Thure Bruzelius, af den kända prestslägten, hade ej fått följa sin önskan att bli militär och blef i stället en ohågad jordbrukare.
Han hade något af det gry, som sedan förstärkt återkom hos dottern, ett koleriskt och melankoliskt temperament, med en otillfredsstäld längtan på djupet.
Modern var en strängt religiös och viljestark principmänniska, af hvilken dottern ärft energien i sitt skaplynne, och en sällsynt förmåga af själfbeherskning, till dels också diktarhågen; modern skref nämligen religiös poesi.
Redan under sin tidiga barndom såg barnet in i hemmets ofrid.
Fadern, som på annat håll tröstat sig för den bristande äktenskapliga enheten, kom stundom, drifven af önskan om försoning, till hustrun, hvilken, utan att ett drag rördes i hennes anlete, lät honom gråta vid sina fötter.
Barnet glömde icke dessa uppträden; icke häller den brännande känsla af blygsel, med hvilken hon mottog de mutor – i form af 25-öringar o. d. – genom hvilka modern sökte locka dottern från faderns sida och från den kvinnas, som var moderns medtäflerska.
I barnets själ blefvo alla dessa oklara, stridande intryck af lifsbestämmande inflytande.
De framkallade dels misstron, dels den ytterligt uppdrifna själfreflexionen, sådan som man sällan finner den annat än hos de människor, hvilka haft en inbunden, tryckt barndom.
Mellan dessa föräldrar, som voro hvarandras diametrala motsatser, skulle barnet dela sig; sex timmar om dagen var hon sin mors egendom och som modern erhållit en för sin tid ovanligt god uppfostran, undervisade hon själf dottern.
Men, berättar denna:
»Under min fritid stal jag mig alltid till att vara samman med min far.
Han hade två egenskaper, som lockade mig oemotståndligt: sinne för friluftslif och förmåga att berätta.
Han lärde mig rida, brottas, skjuta med pistol m. fl. manliga idrotter; han behandlade mig i det hela taget som en pojke.»
– Vid hans melankoliska berättelser grät flickan hejdlöst, men så fort hon befarade, att modern kunde se henne och fadern, gled hon ned från hans knän, och när modern frågade hvarför hon gråtit, svarade hon: för ingenting.
»Oftast låg det emellertid öfver det, han berättade, en oemotståndlig, smittande humor; och det humoristiska elementet drog mig alltid mer än det tragiska.
Min mor var alltid tragisk, strängt tragisk, utan tårar.
Som barn hörde jag henne ibland yttra, att hon gråtit som ung.
Jag trodde henne icke; det föreföll mig lika omöjligt, som underverken i bibliska historien, hvilka jag icke heller trodde på.
Mina föräldrars ömsesidiga fiendtlighet gjorde min ställning till dem båda skef; jag ville stå väl med dem båda – och jag tvangs att ljuga för dem båda.
Denna barndomserfarenhet har, sedan jag blifvit vuxen, gjort min sanningskärlek nästan brutal.
I det hela ha de egendomliga förhållanden, under hvilka jag växte upp, sedermera lemnat djupa spår i mitt lif – – – – – –
»– – – – Jag tvingades att vara som en gammal människa, när jag var barn, därför har något af barnnaturen glömt sig qvar djupt inne i mig.
Jag kan vara konventionel i mitt sätt, men jag blir det aldrig i mina känslor och min tankegång.»
Redan långt förut har Ernst Ahlgren (i En realist) skildrat detta sitt barndoms dubbellif, och i några skisser i den efter hennes död utkomna samlingen (Från Malmö, Ur mörkret, Tre) får man också en inblick i den slutna barnasjälens lidelser och lidanden.
Till de senare hörde de oupphörliga hinder som reste sig mot hennes önskningar i form af påminnelser att hon var flicka.
Skilnaden i uppfattning af en flickas och en gosses rättigheter och möjligheter plågade barnet ännu medan hon sprang omkring och låtsade vara »fars pojke»; motsatsen mellan mannens och kvinnans rätts- och pligtsområden blef framdeles för hennes senare lif ödesdigert.
Hennes sista bikt, Ur mörkret, är det samlade uttrycket för allt det lidande, som hon erfarit, endast emedan hon varit kvinna, d. v. s. »en paria, som aldrig kan höja sig ur sin kast».
Själfva stället der Ernst
Ahlgren framlefde sin barndom, en gammal gård i den flacka Trelleborgstrakten, var häller icke ett sådant, där naturintrycken verka befriande.
Skönhetssinnet hade ej någon näring af en sådan naturens fägring, som lockar till drömmar och väcker lyriska stämningar.
Natursinnet blir hos slättbor vanligen pittoreskt, icke poetiskt.
De få en klar och bestämd iakttagelseförmåga, ett utveckladt sinne för form och färg, just genom själfva enformigheten hos det, som ögat möter.
Och detta slags natursinne blef Ernst Ahlgrens.
I hennes landskapsskildringar finnes intet af lyriker men åtskilligt af målare.
Naturskildringen är emellertid icke den starkaste sidan af hennes diktning.
Hennes rikaste intryck kommo ej under kontemplation utan under rörelse; sport var för henne det bästa medlet att träda i liflig beröring med naturen.
Men hennes egenskap af kvinna stängde henne i viss mån alltid från ett otvunget friluftslif och längre fram blef sjukdomen det stora hindret för hennes naturnjutning.
Denna blef i och genom sjukdomen af en vekare, mera kontemplativ art.
Men när hon från dödens närhet återvände till lifvet, beröfvade henne lidandet småningom känsligheten för naturens rogifvande inflytande.
Det är ej den minst olyckliga af lidandets följder, att det icke blott isolerar från människorna, utan hämmar förbindelsen med naturen genom att göra en både döf och blind.
Ernst Ahlgren var medveten om denna förändring och kände den som en del af den stora tomhet hon klagade öfver.
Sinnet för människornas och för djurens lif var dock alltid hos Ernst Ahlgren starkare än hvarje annat.
Hon kunde vända sig från hvilket härligt landskap som hälst, för att ifrigt följa någon ganska hvardaglig företeelse af mänsklig art.
Och detta grunddrag kan skönjas hos henne redan i barndomen.
De gladaste stunder hon mindes, utom friluftslifvet med fadern, var när hon – mot de uttryckliga förbuden – smög sig ned i folkstugan (skildrad i hennes senast utkomna Berättelser och utkast).