Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En smula högdragen föreföll hållningen, liksom ansiktets uttryck, hvilket fick sin prägel af näsans hårda böjning.
Ögonen voro mörkbruna, håret glänsande svart, benadt midt öfver den låga pannan.
— Hon hälsade med en stel böjning på hufvudet, men stelheten försvann, så snart hon började tala.
Hon talade lifligt, och hela ansiktets uttryck förändrades därvid:
»Jag kunde inte styra mig hemma, när jag visste, att Mia skulle komma Jag är ju hennes bästa vän.»
Det flög en skugga öfver Alfhild Johnsons ansikte; det var som om hon funnit en hemlig förebråelse dold under de alldagliga orden.
Men hon svarade med ett småleende:
»Jag vet, det skall glädja Maria att se sin bästa vän här.»
»Det hoppas jag också.
Därför bad jag min snälla bror låta spänna för, och så följde han själf med, för sällskaps skull.»
Hon klappade sin snälla bror beskyddande på skuldran, och han steg nu fram, hälsande med den fjäderprydda hatten i hand.
Han var af medelhöjd och väl proportionerad.
Den gröna jägardräkten med blanka knappar satt ledigt på hans breda axlar och slöt sig tätt kring hans midja.
När han räckte fram sin hand stod han starkt framåtböjd, med bröstet spändt och ryggen svängd och de små fötterna på militäriskt vis utåtvända, med slutna hälar.
Hans bruna ögon hade ett aktningsfullt och uppmärksamt uttryck.
Håret var svart, benadt vid vänstra tinningen öfver den låga pannan.
Han sade ingenting; långt innan han fått tid att öppna munnen, hade hans lifliga syster åter börjat tala:
»Jag förstår knappt, hur de här åren kunnat gå utan Mia.
Å hvad jag har saknat henne!
Vi lefva ju också mycket ensamt hemma och — det var så förtjusande roligt den sommaren hon var här sist.»
Alfhild Johnson hörde på med ett förbindligt småleende, men det mesta af hvad Gerda sade berörde Marias mor på ett pinsamt sätt.
Hon såg nog, att känslan var äkta, fastän orden voro något för mycket högröstade; men just denna osminkade glädje öfver återseendet gjorde att hon själf kände sig så fattig.
Medvetandet om hur innerligt förhållandet mellan de båda unga flickorna var, kom henne att förnimma afståndet mellan henne själf och hennes barn ännu större; och i det stackars modershjärtat bröt ett gammalt sår, som aldrig velat läkas, ånyo upp därvid.
»Mia har alltid varit min bästa vän.
Andra flickor kunna ha mer än en bästa vän, men ingen har för mig kunnat ersätta Mia.» — — — — —
Tåget brusade fram öfver magra marker, mellan mörka granar med ljusgröna skott och hvita björkar i en bladskrud som ännu icke förlorat ett grand af sin friskhet; förbi sjöar, i hvilkas djup himmelens ljusa strömoln speglade sig; öfver myrar, där den svarta torfmyllan tittade fram.
Maria Lindenow såg ut genom kupéfönstret och igenkände Smålands natur.
Om en half timme skulle tåget vara framme vid stationen.
Hon slog ihop den gult inbundna bok, hon läst i, och satt några ögonblick försjunken i tankar, stirrande framför sig med en drömmande blick.
Den lilla resmössan af mörkblått siden var skjuten tillbaka, och under dess skärm ringlade sig det ljusa håret fram i naturlig rikedom, silkeslent och fint.
Ett par lockar hade lossnat och fallit ner öfver pannan, ner mot de stora blåa ögonen, som hade ett vemodigt, sorgset uttryck.
Hon tänkte på sitt lif, på allt hvad hon sett och upplefvat under de år som gått.
Det var så mycket — och så litet på samma gång.
Hon hade varit med i hvirfveln, där allting brusar och sjuder, och hon hade känt sig som ett stoftgrand, en atom i en kokande trollgryta.
Allt var som en dröm; de människor, hon mött, voro som skuggor, väsenlösa fantomer, hvilka strukit förbi utan att beröra henne.
Hon hade varit så ensam — en främling därute, där hennes väsen icke hade några rötter.
Och ändå — hela den skönhetsvärld hon drömt om, fanns ju där!
Hon älskade musiken så högt som någon konstnär kan älska sin konst; men konsten hade icke förmått tillfredsställa hjärtats behof.
Hjärtat längtade efter någonting mera, någonting, som hon icke funnit därute, någonting varmare, mera personligt — hon visste icke hvad.
Men nu, då hon nalkades denna tysta vrå af världen, var det som om en förnimmelse af oändlig trygghet bredt sig ut öfver henne, och på samma gång kände hon en välgörande, behaglig trötthet, sådan man erfar då en stark längtan blifvit stillad.
Denna längtan hade varit starkare än allting annat — starkare än en öfverretad nutidsmänniskas längtan om våren efter tystnad och hvila, gröna ängar och gröna träd, ren luft och blå himmel, när hon under tillvarons vinterdagar bott i en stad med ett evigt, rastlöst, jäktadt buller af vagnshjul och spårvagnsklockor, en stad med gråa gator och gråa hus och en luft som är sjuk och en utsikt utan himmel.
— Detta var någonting ännu starkare; det var hemlängtan.
Och därför var också njutningen, nu då den nått sitt mål, så mycket större.
Det var som om allting häruppe vore mera ägnadt att bringa hennes väsen i harmoni; det var som om själfva den luft, hon andades, vore den för hennes lungor mest välgörande.
Något liknande hade hon alltid känt, när hon återvändt från utlandet till sitt eget fosterland; men aldrig hade hon känt det så starkt som nu.
Hon reste sig upp och började rulla ihop sin respläd; hon lyfte sina armar och sträckte sig upp emot nätet ofvanför soffan; och grannen, midt emot såg hennes smärta figur i den mörka resdräkten afteckna sig mot kupéens ljusgrå tapet.
Korsetten hade hon lagt af på resan, och kroppens konturer framträdde fritt under det mjuka tyget.
— Det var blott ett enda ögonblick, han såg henne så, men kroppens ställning och linier brände sig outplånligt in i hans minne, och som han var en konstnär, växte det fram ett konstverk därur.
— Tre år därefter vann han med detta konstverk sitt lifs största seger.
Det var en kvinnobild i marmor, med armarne sträckta upp öfver hufvudet, framåtböjd, med slutna ögon.
Han kallade den lakoniskt »Ut!» och den föreställde en kvinna i det ögonblick hon kastar sig ut i vattnet; men som han var en symbolist, hade han i kroppens rena linier och i ansiktets uttryck karakteriserat en jungfru i öfvergångsåren, och hela konstverket fick därigenom mera innehåll och själ: man tänkte sig att det var lifvet hon störtade sig ut i och att en mans armar mottogo henne där.
— Det hela var en dikt; den rann upp i hans hjärna i detta ögonblick.
Lokomotivet signalerade station.
Maria slog ner fönstret och viftade med näsduken till sin mor.
Tåget stannade och hon steg ur kupén, men i sin ifver att komma fort halkade hon på trappsteget och föll rakt i famnen på Gerda du Camp, som begagnade sig af tillfället och välkomnade
Mia med en hjärtlig kyss:
»Efter som slumpen kastar dig först i mina armar, så ...» och hon såg bort till Alfhild Johnson, hvars ansiktsuttryck åter fördunklades.
Maria märkte den lätta skuggan, och den ömtåliga känslighet, som förrådde sig däri, grep henne in i hjärtat.
Hon vände sig till sin mor för att godtgöra hvad slumpen brutit, slog armarna omkring hennes hals och kysste henne, varmare än hon kunde minnas att hon gjort det på mången god dag.
Moderns ögon öfversvämmades också strax af tårar.
»Välkommen!» sade hon, »och måtte du kunna trifvas här nu!»
»Tack, tack, det kan jag säkert»... i detsamma såg
Maria att unga baron Du Camp stod med hatten i hand, framåtböjd och med ett aktningsfullt uttryck i sina bruna ögon, och hon räckte honom sin hand, småleende.
Hon tänkte på den tiden, då hon brukade stryka honom öfver nacken och säga: »tack, snälle pudel!»
Och hon gjorde för sig själf den iakttagelsen, att pudeln verkligen hade ett par riktiga hundögon.
Vagnarne gåfvo sig af från stationen samtidigt, men det dröjde icke länge innan doktorns stora hästar lämnat de små öländingarne långt bakom sig.
Mor och dotter samtalade.
Orden följde på hvarandra utan hast; detta var ju endast inledningen till en längre tids samlif.
Man talade om likgiltiga ting.
Ingen af dem berörde något af det, som låg dem närmast om hjärtat; de började känna det som om kylan från de föregående mötena ännu alltjämt fanns kvar.
Mest rörde sig samtalet kring
Norrbyholm och dess invånare; här möttes deras känslor i den gemensamma sorgen öfver moderns och mormoderns död.
Maria medförde många hälsningar från Nils Wiede och hans unga maka och från tant Sofie, som icke trifdes så väl på Norrbyholm efter gamla grefvinnans död.
Den unga var själf en praktisk och verksamhetslysten husfru, och tant Sofie kände sig därför helt öfverflödig.
Hon var så van att härska ensam och enväldigt öfver sitt område, att hon icke kunde fördraga någon annan vid sin sida, äfven om det var själfva husfrun.
Vägen vek af mot vänster och vagnen körde fram ur skogen; därnere låg insjöns vatten, krusadt af vinden, med tusentals små hoppande vågor, hvilka alla tycktes ha uppfångat hvar sin purpurdroppe från den dalande solen.
Själfva solnedgången såg man icke; den var dold af skogarne.
Men dess röda ljus bröts i en annan sjö många mil borta i väster, studsade därifrån åter upp på himmelen och färgade ett par hvita ullmoln röda som om de dränkts i blod, speglades åter i den nya sjön och purprade dess vågor.
Borta på andra stranden sågos tegelmurarne och de stolta tornen af Aspinge slott, aftecknade mot fonden af den mörka furuskogen.
Samtalet gled så småningom dit öfver; Maria frågade efter den gamle baronen.
Gubben var sig lik, tyvärr; han hade sina drinkare-perioder, nu som förr, då han stängde sig inne på sitt rum, drog sig undan som ett sjukt djur och drack, drack, drack.
Dessemellan kunde han vara beskedlig, riktigt en rar gammal gubbe med hvitt hår och hvitt skägg; men hans näsa började att bli märkbart blå.
Under sina ljusa mellanstunder gladde han sig åt det sätt, på hvilket sonen skötte gården.
Den unge baronen sades vara en mycket duktig landtbrukare, och allting hvilade nu i hans händer.
Gubben hade blifvit så van att vara en nolla, medan friherrinnan lefde, att han sedermera icke kunnat finna sig i någon annan roll.
Nu var det barnen, som öfvertagit förmyndarskapet.
Nu som förr låser man in sina spritvaror och nu som förr köper han brännvin i smyg — han kallar det själf för konjak, men det är den rena finkeln.
Han har sin pension och den omsätter han samvetsgrant i spirituosa; det är Kongl. Maj:t och kronan som består hans rus.
Han har instruerat sonen, att denne aldrig skall ge honom ett öre.
Men ibland, när han hvarken har pengar eller brännvin och alkoholbegäret — »Saulsandan», säger han själf, en smula patetiskt — kommer öfver honom, då går han till sonen och ber att få låna så och så många kronor till den eller den dagen.
Han får alltid pengarne och han återbetalar dem punktligt, när han får sitt kvartal; han betraktar det som om han lånt af en tredje person — icke af sig själf eller sin son utan af gårdens kassa.
När vagnen körde upp till villan stod Alfred Johnson på trappan och höll sin lilla parfvel vid handen.
»Go’da’, go’da’, go’da’!» ropade den lille, viftande med sin mössa i luften.
Och nu var det som om modern glömt allting annat, icke tänkt på, icke sett någonting annat än de två däruppe.
Hennes ögon glänste så varmt, när de vändes emot gruppen på trappan; mannens och barnets ögon svarade; alla dessa sex blickar möttes och smekte hvarandra långt innan vagnen stannat.
För första gången i sitt lif kunde Maria se detta, utan att känna det som om allt hvad modern gaf vore taget från henne själf.
Nu hade hon endast en svag förnimmelse af att hon stod utanför den trollkrets, inom hvilken dessa tre dvaldes; men, hon kände icke längre någon bitterhet därvid.
Långt utåt natten sutto de ännu på verandan.
Samtalet hade afstannat och tystnaden insvepte dem, lätt och genomskinlig som skymningen själf.
Månen stod högt på himlahvalfvet, liten och rund, och från denna nattens sol duggade det silfverstoft öfver den svarta, blanka ytan af insjön, hvars vågor somnat in.
Men från andra stranden hördes plötsligt en skroflig röst bryta fram ur stillheten, ropande: »båt! båt! båt!» med en ton så jämmerfull och oartikulerad som om en drucken sjöman kämpat för lifvet därute.
— Maria for upp, förskrämd:
»Någon ropar därutifrån!» sade hon.
»Någon är i nöd!»
Men styffadern sträckte helt lugnt sin arm emot henne och tog hennes hand i sin:
»Blif inte rädd, det är bara bergufven i Aspingeskogarne.»
Hon kände sig tacksam därför, att han icke skrattat åt henne.
Hon hade en förnimmelse af, att hennes ytterliga förskräckelse borde ha förefallit löjlig, och vid sådana tillfällen, då hon var skälfvande ömtålig för minsta ljud, kunde ett skratt ofta förefalla henne så hjärtlöst och kallt.
Nu förstod hon, att han velat lugna henne genom sitt handtag och fick ett intryck af finkänslighet och godhet, som värmde hennes hjärta.
Och återigen bredde sig en välgörande känsla af lugn och ro öfver henne — som om hon under alla dessa år irrat hemlös omkring i världen och först nu kunde få hvila riktigt ut.
Så gingo de första dagarne, och Maria trifdes i sitt hem.
Hon kände sig i harmoni med sitt hemlands natur och njöt som en vederkvickelse stillheten i dessa tysta skogar, dit intet buller från världen därutanför nådde hennes öron.
Hon tyckte sig just vara skapad för att lefva i en sådan aflägsen vrå; hon gick och bar på ett innerligt välbehag.
Denna förnimmelse, oartikulerad och fin som den var, gömde kanske redan inom sig det första svaga lifstecknet af hennes hjärtas längtan, och var själf en af de fina trådar som hennes väsen sträckte ut för att slå rot i den jord, där hennes lif skulle blomma.
Rundt omkring på vägar och stigar, mellan hvita stammar och gröna buskar såg man hennes ljusa sommarhatt skymta fram.
Än gick hon med sin mors arm i sin, än såg man vid hennes sida styffaderns höga, ranka figur; än ledde hon vid handen sin lilla halfbror, Johan, som hon redan började hålla af så smått.
Detta var också ett af de nya skott, som hennes känslor skjutit här hemma: ute i den stora världen, där det var kallt och där hon frös, hade hon hittills aldrig varit så mycket kvinna, att hon känt någonting för de barn, som förts i hennes väg.
Sin väninna på andra sidan sjön hade hon däremot alldeles glömt under dessa första dagar, fastän hon borde ha vetat, att denna lifliga själ skulle lida formliga kval af längtan efter att se henne.
Det var slutligen modern som påminde: »Du får väl fara till Aspinge nu snart?
— Och som hästarne voro lediga just den eftermiddagen, blef det spändt för och Maria reste.
Vagnen stannade utanför trappan i slottets port.
Af mamsell Andersson fick Maria veta, att Gerda fanns på sitt rum, och hon skyndade själf ditupp.
Hon kände vägen: uppför trapporna och rakt fram genom korridoren.
Hon knackade på dörren, men hörde intet lifstecken därinifrån; då öppnade hon dörren och steg in objuden.
Gerda låg och sof på sin soffa — en otroligt lång ärevördig och obekväm möbel med förgyllda fötter.
Det syntes på ställningen att hon somnat med ens, helt och hållet oförberedd.
Maria stod ett ögonblick och betraktade henne småleende; därpå böjde hon sig ner och kysste henne.
— Hon for upp, gnuggade sig i ögonen, slog armarna kring Marias hals:
»Mia, Mia!
Å hvad jag är glad!
Tack för det du kom!
— »Men du kan tro att jag har hatat dig i förgår och i går och i dag, för det du inte hördes af!
Hur kunde du också låta hela tre dar gå utan att göra min af — — »
»Jag kom inte att tänka på det!»
»Nej, visst!
Men jag ’kom att tänka på det’ ska’ du tro.
Jag har inte gjort annat än tänkt på det; och inte har jag sofvit i natt — därför finner du mig nu så här!
Jag var så förbittrad på dig, så du kan inte tro det!
Det kokte i mig — och jag somnade först framåt morgonsidan, men hade inte sofvit en timme förrän en sparf kommer flaxande inom fönstret och väcker mig.
Men berätta, berätta nu —» afbröt hon sig själf och riktade ett par förväntningsfulla ögon på Maria.
»Du har väl upplefvat en hel del därute i stora världen?
Jag får kanske påminna Mia om, att Mia lofvat mig sitt förtroende i allt.
Och du har ju nästan ingenting skrifvit!
— — Har Mia varit kär?»
Gerdas ögon fingo ett glupskt uttryck och frågan föll ner tung och oväntad som en projektil, utslungad af hennes plötsligen exploderande nyfikenhet.
Maria skrattade:
»Nej, jag har verkligen ingenting i den vägen att berätta.
Jag förblir min gamla kärlek trogen — du minns att en nunnas lif, i sida hvita kläder, begrafven i ett stilla kloster med hvita murar, var min framtidsdröm.»
»Ja, men det där var ju barnsligheter och dem borde Mia ha vuxit ifrån nu!»
»Barnsligheter,» sade Maria drömmande, »åja, på sätt och vis.
Det kan ju aldrig förverkligas ...
Seså, sätt dig nu som i gamla tider» — Maria kröp själf upp i soffan och lutade sitt hufvud emot Gerdas skuldra — »och låt mig hvila hos dig.
Om du visste hur ofta jag längtat efter detta, därute!
Det är så kallt därute — hu!
Jag fryser alltid.
Ingenting kan värma mig ...
Jag menar, att jag aldrig kan bli varm så ända in i hjärteroten, som jag inbillar mig, att ni andre kunna värmas.
Det är bara någonting yttre — skönhet och sådant — som för ett ögonblick ...
Ja, men i mitt inre förefaller jag mig själf nästan oberörd!
Och alla människor tro, att jag är kall, och kanske är jag det, men jag vet inte ändå — — det förefaller mig ofta som om det inte vore så, egentligen.
Det finns bestämdt någonting inom mig, som längtar efter att få smälta och som skulle tina upp, om bara lifvet gaf solsken nog.
Men det har lifvet hittills aldrig gett!»
Gerda tryckte det ljusa hufvudet in till sitt bröst och smekte det med sin hand:
»Nu känner jag igen min egen Mia, min brådmogna, reflexionssjuka barnunge; och nu är det bäst, jag får bli din mamma igen.
Ja — nu har jag dig här och nu släpper jag dig inte!
Gör dig inga illusioner, tro inte att du får vistas mycket på Granudden!
I kväll kan du få resa hem, eftersom man troligen väntar dig, men i morgon kommer jag själf och bortför dig — roende öfver sjön kommer jag, som en sjöröfvare, förstår du!
Min snälla bror är roddare på mitt vikingaskepp — — och sedan vi tagit dig slipper du inte lätt från Aspinge.
En och annan gång får du väl fara öfver till de dina, under bevakning, men så föres du tillbaka igen hit till ditt fängelse — och vet du hvad? i sommar ska du lära dig att rida, nu hjälper det inte att du försöker komma undan!
Jag fick till julklapp en ny sadel — utmärkt fin! — och jag har aldrig själf begagnat den, bara därför att jag tänkte du skulle inviga den.
Du kan inte tro, hvad min snälla bror är skicklig ryttare — och hvad han undervisar bra.
Nå — ger du dig?
En stund senare knackade det på dörren och Casimir trädde in.
Han bugade sig förläget rodnande:
»Jag visste inte —»
Maria räckte honom sin hand.
Han mottog den så som en konfirmand i kyrkan mottager en psalmbok af sin själasörjare; hans ögon, hans min, hela hans personlighet uttryckte den mest vördnadsfulla uppmärksamhet.
»Jag har skaffat dig en elev, Kisemir!
Kan du gissa hvem?»
Unge baronen betraktade sin syster med en frågande blick:
»Fröken Lindenow!»
»Ja, jag vet inte ...»
Han ämnade säga någonting blygsamt, men tanken trasslade in sig i orden, och Gerda måste som vanligt hjälpa honom ur förlägenheten:
»Du vet inte hvad det skulle vara, som du kan lära fröken Lindenow! Jag förstår din förvåning, men det är inte heller frågan om boklärdom.
Det är ridning.»
Han bugade ännu och upprepade, medan han såg på Maria, alltjämt med samma frågande blick:
»Ja, jag vet inte — —.»
Längre hann han icke heller nu, innan Gerda afbröt:
»Du vet inte om du törs erbjuda dig?»
Han nickade till bevis på, att hon tolkat hans mening; och hon tillade småleende:
»Blygsamhet skadar aldrig; men erbjud dig du, i alla fall.
Antagen blir du troligen, icke för din egen förtjänsts eller värdighets skull, utan helt och hållet på min rekommendation.»
De skrattade alla, och denna ordvändning blef sedermera under sommarens lopp alltid föremål för samma munterhet, då den brukades i ett slags frimurarspråk emellan de tre.
Gerda hade verkligen vetat disponera sin väninnas tid så, att Maria kom att tillbringa mesta delen af denna sommar på Aspinge och minsta delen i sitt hem.
Öfver sjön var det knappast en timmes tur från Aspinge till Granudden; och så snart Maria dröjt borta mer än en dag, gjorde alltid sjöröfvar-snipan, rodd af unge baronen och styrd af Gerda, ett strandhugg nedanför den hvita villan, och flyktingen uppsnappades.
Flyktingen var aldrig helt ovillig att låta sig fånga.
Maria var känslig för all värme, och den värme, som strömmade henne till mötes från dessa två, hade snart nog upptinat hennes frusna hjärta.
Förtroligheten emellan Maria och Gerda tilltog för hvarje dag.
De voro ständigt i hvarandras sällskap, och Gerda försäkrade ofta — med den nyans af lidelse, som skymtade fram vid alla utbrott af hennes känsla — att hon nu icke kunde undvara Mia en enda timme.
— När man såg dem tillsammans, dessa två: den spensliga blondinen med det blida anletet och den ståtliga mörka skönheten med det högdragna uttrycket kring munnen och den skarpa fågelprofilen, kunde man icke gärna tro, att den af de båda, som styrde, var den blida dufvan och icke den stolta kungsfågeln!
Dock syntes de två fåglarne icke ofta i hvarandras sällskap utan att en tredje, en roffågel också han, kretsade om i deras närhet.
Det föll sig från början helt naturligt, sådant förhållandet emellan syskonen var, att Casimir Du Camp, nu som för tre år sedan, skulle få en liten plats med i vänskapsförbundet.
Nu som förr nöjde han sig med den plats han fick: som pudel, och han följde dem öfverallt med en hunds trohet.
Han var aldrig i vägen; men han var med öfverallt.
Han generade aldrig de två väninnorna, vare sig nu detta berodde på hans egen instinkt eller på systerns goda ledning, som han blindt underkastade sig; men det kändes ofta helt tryggt att veta honom vara så nära.
— Han talade icke många ord; han visste med sig, att konversation icke var hans starka sida.
För öfrigt hade han ju ingenting att säga denna begåfvade och kloka unga dam, som själfva hans begåfvade och kloka syster beundrade, och som dessutom kom direkt från den stora världen.
Han hade de mest vidunderliga och förvirrade begrepp om den stora världen; och hon, som kom direkt därutifrån, visste och förstod så mycket, som han själf icke hade någon aning om.
Därför vågade han sig icke någonsin i samtal med henne, på egen hand.
Men det behöfdes icke heller, ty Gerda var alltid närvarande som en skyddsängel åt hans klena intelligens, och ledde allt till det bästa.
Maria vande sig också snart vid denna stumma slaf.
Omärkligt gled han in i hennes dagliga lif och tog en plats där utan att hon visste det.
Med den säkra instinkt, som en djup känsla så ofta ingifver, gissade han alla Marias önskningar och uppfyllde dem innan hon ens hunnit uttala dem.
Han var alltid till hands, och han insvepte henne i en atmosfär af små alldagliga uppmärksamheter, därför saknade hon honom när han någon gång var borta.
Fjäskande eller påflugen blef han aldrig, och hans tjänstvillighet — som kunde sträcka sig till de obetydligaste småsaker — bevarade alltid ett sken af ridderligt galanteri, som gjorde, att han icke drogs ner till domestikens nivå.
Han var endast, nu som alltid, en inkarnation af vördnadsfull, grannlaga ridderlighet.
— När Maria sedermera i lifvet sökte dana sig en bild af Casimir Du Camp, sådan han varit under denna sommar, då han vann hennes hjärta och hand, såg hon honom alltid i den gröna jägardräkten, som framhäfde hans ungdomligt smidiga figur, halft framåtböjd och med ögonen riktade på henne själf, liksom lyssnande.
Det var som om han ständigt gått och lyssnat efter en önskan uttalad af henne.
— Ögonens uttryck föreföll henne ofta drömmande och melankoliskt.
Men det fanns tillfällen, då den stumma ödmjukheten föll af honom och då han, som följd däraf, visade sig ännu mera till sin fördel.
Han var hurtig, han var stark och han var god, och hvar gång hon märkte någon af dessa egenskaper hos honom, fann hon honom vacker.
Det var alltid endast glimtvis dessa sidor af hans väsen trädde fram, och de gjorde därför ett så mycket starkare intryck.
De satte Marias fantasi i rörelse; det var som om hon sett en dräkt af rödt siden och guld skymta fram under vecken af en tiggares kappa.
Han undervisade henne i konsten att sitta till häst.
Genom sin orubbliga trygghet lyckades han öfvervinna den ängslan, hon kände i början; och under hans och Gerdas ledning utbildade sig Maria så småningom till en icke alltför skicklig ryttarinna.