Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låt då ej heller märka sig för siktern, som också är här i dag, ty han har sina egenheter, — men nog är det sanning.
Man skall kanhända finna det något besynnerligt,» fortfor hon sedan, «att den yngre systern är förlofvad förrän den äldre, men sådant är på sätt och vis mitt eget fel.» — — —
«Sådant inträffar ju ofta, och mamsell Hedda vill väl, som en öm och god dotter, ej lemna sin åldrige far,» inföll Ludvig, till hvilken det senare af hennes tal synbarligen var riktadt.
«Nog tror jag, att pappa skulle sakna mig bra mycket,» svarade hon, «men icke kan hvarken han, eller någon annan, vara så obillig och begära, att jag för hans skull afsade mig ett parti, som anstode mig; — — men apropos af parti!
Känner någon af herrskapet en mamsell Finnberg i Borgå?
Amalia menar jag hon heter.
— Herre Gud hvad hon är lycklig, som gjort ett så fördelaktigt giftermål!»
Ingen af de närvarande kände, eller hade hört omtalas detta parti, utom Ludvig, som svarade något betänkligt:
«jag delar icke mamsell Smitts tanke i detta fall.
Händelsevis träffade jag det nygifta paret på — gästgifvargård, dit de följdes af några sina bekanta, när de reste till sitt blifvande hem.
Att dömma efter utseendet och den karakter, man tilldömer denne man, ansåg jag denna förbindelse ingenting mindre än lycklig.»
«Huru så?
Hvarföre tror kapten det?» frågade Hedda ifrigt.
«Blir hon icke försörjd, till och med rik, om han gör henne testamente; och just den rang han har, gör ju henne till en af de förnämsta ståndspersoner, dit hon kommer.
Hon har efter som jag hört berättas, fått de vackraste och dyraste presenter.»
«Allt det der kan visst vara möjligt,» svarade kapten Ludvig; «och tror mamsell Smitt, att lyckan — huslig lycka menar jag — består i sådant, så har hon på sitt vis rätt; men jag för min del, kan ej utan grämelse tänka på, att en ung, barnslig och oerfaren flicka, antingen säljer, eller låter sälja sig för sådana lumpna förmåner; i synnerhet till en sådan gammal och knarrig man, som — rådet X synes mig vara, ty det lilla jag der såg af honom, motsäger icke hans rykte.»
«Nå visst kan det så vara,» medgaf hon, «men andra få äfven dragas med knarriga gubbar, utan att hafva någon af dessa förmåner.
Utomdess var mamsell
Finnberg en fattig flicka, som till och med arbetade för betalning, efter hvad jag hört sägas.» Ludvig teg.
Hon fortfor: «och hvad ålder beträffar, skulle jag ej tveka att gifta mig med en äldre man, förutsatt likväl, att han behagade mig» — och härvid gaf hon kaptenen rätt blida ögon.
Hedda Smitt hade vackra ögon, men hon, lik många af sina medsystrar — det vill säga, sådana qvinnor, som ega samma lynne, — vanställde dem genom ett bemödande att göra dem ännu vackrare.
«Ögat är själens spegel.»
Rummen fylldes efterhand af talrika gäster, bland dem flere ryska officerare.
Enligt gammal sed, skulle en herre och en dam sitta om hvarandra vid bordet.
Onkel Ludvig tog plats emellan Ottilia och Leonna; till venster hade den sistnämnda en medelålders jägarofficer, inqvarterad i huset, bredvid honom satt värdinnan.
Gentöfver dem, sutto mamsellerna Smitt med unga Nordenskans emellan sig.
Heddas andra granne var en rödbrusig handelsbokhållare från Lovisa; båda sistnämnde syntes vara mycket bekanta.
En ung ryss, med ett qvickt och ganska hyggligt utseende satt på andra sidan om Marie.
Han talade temligen god svenska, ehuru med stark brytning.
Fru Lurhjelm såg sig omkring, liksom saknade hon någon.
Sluteligen höjde hon sin stämma:
«hvart har kusin Smitt gjort af med sin vackra tyska inqvartering?
Han var ju äfven inviterad.»
«Håll man sig med den frågan till mina flickor,» genmälte en äldre flintskallig man, som satt nedanföre på samma sida.
«Hedda har honom kanhända i sin ridikyl, ha, ha, ha!»
«Deruti bedrar pappa sig,» svarade Hedda skrattande.
«Han kunde ej hafva den äran, ty han skulle på vakt i afton.»
«På vakt?» inföll Maries unga ryska granne.
«Karlowitsch inte vara på vakt — vara mycket lat — inte fara ferti verst för att dansa!
Hvad ni säga, mamsell Gedda?» fortfor han med en skälmaktig blick. «Karlowitsch i afton vara assemblé, dansa vackra mamsell Agata.»
«Han kan rätt vara, hvar han behagar.
Hvad rör det mig?» svarade hon litet stött.
Detta ryssens skämt hördes blott af de närmaste, men nu yttrade Petter Nordenskans så högt, att det gerna kunnat höras af alla:
«förlusten är ingalunda stor!
Damerna här, kunna gerna unna honom och hans sällskap åt biljard-mamsellen; han trifs också der så gerna.»
«Är ni allt ovänner ännu, bror Petter?» frågade herr Smitt.
«Det är illa nog det!
Ett sådant der lappris groll, sköljer en bra karl bort med en butelj vin eller godt öl.
— Karlowitsch är i alla fall en bra hygglig ungdom.»
Petter teg, men såg förargad ut.
Leonnas ryska granne hade äfven börjat blifva språksam, och hviskade den ena långa meningen efter den andra i hennes öra, hvaraf hon ej begrep ett enda ord; till slut lade han sin arm om hennes lif; då blef hon förfärad, och klämde sig intill onkel Ludvig, för att söka hans beskydd.
Okunnig i ryska språket, adresserade denne sig till den unga ryssen gentemot med de orden: «vill löjtnant Schalinsky vara god och säga kapten Markoff på mina vägnar, att fröken ej är van vid ett så familjert uppförande.»
Något brydd öfver uppdraget, uträttade han det likväl.
Markoff var godsint nog, att ej upptaga detta illa; sade Leonna några ord liksom till ursäkt, drack hennes och Ludvigs skål och lemnade henne sedan i fred för allt galanteri.
Denna lilla mellanakt hade ganska mycket roat Hedda Smitt och hennes rödbrusige granne.
Värdinnan proponerade sång; sjelf föregick hon med godt exempel:
Hvar fogel sjunger efter sin näbb säger ordspråket, och så gick det äfven här.
«Rätt nu kommer vår tur,» sade Ludvig till sina vackra grannar.
«Ack för Guds skull laga så, att jag slipper!» bad Leonna.
«Jag kan alldeles ingen svensk visa.»
«Nå, sjung finska då,» sade han leende.
«Det kan jag lika litet.
— På tyska kan jag väl några, och isynnerhet en, som jag tycker så mycket om, men det ser kanske illa ut, om» — —
«Huru lyder den?»
«Süsse heilige Natur, Lass mich geh'n auf deine Spur.»
«Den är mycket bra, jag och Ottilia känna den äfven; vi skola sjunga tillsammans» — sade Ludvig obesväradt.
Leonna hade ofta sjungit denna lilla visa med sin tant, men dubbelt skönare förekom den henne nu, när hennes klara, men späda stämma fick ett stöd i Ludvigs vackra, manliga röst; Ottilia sjöng icke tyska, det var ett föregifvande af onkeln, att ingifva Leonna mod.
Efter maten föreslog Ottilia alla flickorna att gå upp i hennes kammare.
Hedda hade druckit flere glas punsch vid bordet, men det syntes ej bekomma henne något.
Båda systrarna voro något fjera mot Leonna; Hedda raljerade med en växande flicka i sällskapet, för det hon vid bordet sjungit en liten finsk visa, och sedan nekat att kyssa en herre, den hon likväl slagit «matklapp.» Hedda kallade henne «sipp» och sade, att hon ville göra sig «serdeles.»
Det der skulle vara «fina pikar» åt Leonna.
Stadsmamsellerna begynte en ifrig diskurs om annandags assemblén.
Hedda sade, att hon ej fått sitta en enda dans och frågade en af de andra: hvarföre hon tillika med sin syster hade dansat så litet.
«Vi ha inga ryska bekantskaper,» svarade denna något stött af frågan, «och vi hade ondt om andra kavaljerer, när de flesta voro bortresta öfver helgdagarne.»
«Å lappri:» svarade Hedda skrattande.
«Ryssarne bjuda ej upp till dans, för bekantskap skull, utan efter tycke och smak.»
«Vi kunna beklagligtvis ej skryta med denna lycka,» svarade den andra litet försmädligt.
Tvisten afbröts derigenom, att damerna nedkallades att dricka kaffe.
Alla bord voro borta, men salen fylldes af herrar och tobaksrök.
Snart ljöd musiken och polonäsen kom i gång.
Under en sådan dans, tackade Schalinsky Leonna ännu en gång för den vackra sången, den han sade sig väl förstå, ehuru han ej talade språket.
«Karlowitsch skall ångra sig mycket, att han ej kom med hit.
Det är sällsynt att finna fruntimmer här i nya Finland, som tala tyska,» sade han.
«Han bor hos Smitts?» frågade Leonna, endast för att säga något.
«Ja, vi äro kammarkamrater der, och älska hvarandra som bröder, men den der herrn, som satt mellan mamsellerna Smitt vid bordet, är icke hans vän.» —
«Hvarföre?
Hvad kan vara orsaken?» frågade hon med nyfiken förlägenhet.
«Några inbilla sig väl att det är jalusi i fråga, men det är visst icke sannt.
Den der siktern är allmänt känd som en öfversittare, och min vän är för» — —
«Huru länge ärnar herrskapet hålla ut?» frågade kavaljern bakom dem.
Schalinsky återförde
Leonna till förmaket och samtalet afbröts.
Det var första gången Leonna bivistade ett dansnöje, der andra danser än menuette och polskor kommo i fråga.
Musik, steg och turer voro henne fullkomligt obekanta; men ett fint öra, en medfödd takt och uppmärksamhet läto henne öfvervinna alla svårigheter.
Äfven för de andra gick det stundom på tok, men konfusionerna syntes snarare öka än minska nöjet.
Konversationen var äfven i god gång och Hedda Smitt syntes rätt vara i sitt element denna afton.
Midnattstiden smögo Ottilia och Leonna sig från sällskapet, upp på sin kammare.
De funno der en så kallad «syskonsäng,» och några fruar, bland dem fru Nordenskans, sofvo redan godt.
Flickorna, för att ej väcka dem, måste hålla sig tysta, och somnade äfven snart nog, oaktadt dånet af den bullrande musiken der nere.
När gästerna dagen derpå samlades för att frukostera, innan hvar och en reste hem till sitt, såg Hedda ganska medtagen ut.
Hon och några andra hade hållit ut till klockan sex om morgonen.
Leonna erhöll tillåtelse af sin far att genast följa hem med Ottilia.
Hennes föräldrar lofvade komma till Rönnbacka trettondagsafton, för att dagen efter bevista ett ¯julkalas¯ hos herr Smitt, dit allesammans voro bjudna.
«Jag ställer till dans två gånger om året, på det mina flickor måtte blifva bjudna igen:» voro hans egna ord.
Man lefver ofta mera verkligt under trenne dagar, än under tre år, då lifvet liknat ett stillastående vatten.
Det erkände Leonna.
Hon lärde här genom ett bildadt, lärorikt umgänge inse, att menniskan har ett ädlare ändamål för sitt sträfvande, än att, lik djuren, äta, dricka, sofva och dö.
Det vill säga: man bör lefva för att söka ljus och klarhet för tanke och begrepp, samt andens förädling, för att en gång kunna närma sig ¯upphofvet¯ till allt godt, ädelt och skönt.
Ömsesidigt förtroende tillknöt ännu fastare de unga flickornas vänskapsband.
Leonna erfor af Ottilia att hennes mor och onkel Ludvig älskat hvarandra från unga åren.
Ödet hade då skilt dem, men ej utplånat deras kärlek.
Bekantskapen skedde under de år, Ludvig var vid Borgå gymnasium, der han bodde hos hennes far, dåvarande rektorn vid denna läroanstalt.
Efter få år träffades de unga händelsevis åter i Lovisa, der flickan, nu faderlös, lefde hos en af fadrens fordna ungdomsvänner, som vid hans död upptagit henne i sin familj.
Tvertemot den ädle mannens förmodan, lärde Fredrika snart känna, att nådebrödet är hårdsmält.
Hemkommen från akademien, kom Ludvig på sin faders vägnar i affärer en gång till herr Müller, och återsåg der sin barndoms inklination, då sjuttonårig.
Deras fordna böjelse stegrades genom det tvång, hvari flickan nu lefde; de måste förställa sig, förneka all bekantskap, för att få träffas i andras närvaro.
— Utan vittnen sågo de hvarandra aldrig; — men då och då vexlades ett skriftligt ord.
Ludvig insåg nog, att hans far, som endast satte värde på adel och rikedom, svårligen skulle lemna sitt bifall till en förbindelse med henne.
Han ville derföre gå in vid svenska flottan, för att söka vinna oberoende af fadrens godtycke; men då äfven denna önskan strandade mot fadrens egensinnighet, reste han i tysthet till Åbo, tog der tjenst på ett handelsfartyg hemma från Lübeck, sedan han genom ett långt kärleksfullt bref, tagit afsked af Fredrika, som han tröstade med framtiden, och lofvade evig trohet.
På fyra år hördes intet ord från Ludvig.
Under tiden dog gamla Lurhjelm.
Uppretad mot sin förstfödde, testamenterade han förut allt åt den yngre sonen Matthias, som ännu ej var fullt myndig.
Enligt fadrens vilja skulle Müller vara hans förmyndare; i dennes hus skulle han bo, till dess han finge tillträda Hertola; under tiden skulle han i böcker studera landthushållningen.
Snart såg
Müller att hans myndling
Matthias fattat tycke för Fredrika och såg det gerna.
Han trodde denna förbindelse skulle göra bådas lycka, och ett år efter fadrens död hemförde den unge egendomsherrn henne som sin hustru.
Och Fredrika?
— När ingen kände hennes fordna förhållande till Ludvig, var det utan ändamål, tyckte hon, att nu upptäcka det.
Matthias var henne, såsom bror till den älskade, kärare än hvarje annan man, med hvilken hon kunde tvingas att förena sig, för att slippa sin tryckande ställning der i huset.
Hon antog tillbudet med tacksamhet.
Ja hon sökte till och med inbilla sig, att det endast varit ungdomsvänskap mellan henne och Ludvig.
På Hertola upplifvades dock mången gång gamla minnen, i synnerhet genom ett familjeporträtt, som Ludvig mycket liknade; men hon, som alla andra, ansåg honom för död, och blotta minnet var henne dyrbart.
Var hon också ej rätt lycklig som maka, hoppades hon blifva det som moder, och egnade sig helt och hållet åt detta dyra kall.
Matthias, hvars uppfostran fadren i yngre åren mycket vårdslösat, i den tanken att han nog skulle hjelpa sig fram som militär, var af ett ostadigt lynne; han hade väl i början med ifver åtagit sig landtbruket, men ledsnade snart dervid, och lemnade allt i legda händer.
Äfven Fredrika förlorade snart för honom nyhetens behag, i synnerhet sedan hon blifvit blek och mager, efter det hon födt sitt andra barn.
Sällan såg hon honom numera hemma, om han icke der samlade sällskap omkring sig.
Han lefde helst med och hos sådana bekanta, som delade hans smak för spel, jagt och andra förströelser; och vårdslösade ej allenast hustru och barn, utan äfven sin egendom; afkastningen förslog ej ens att betala räntorna på de upplånta kapitalerna.
Ottilia var tolf, och Otto sex år, när ett bref anlände från den för död ansedde Ludvig.
Händelser alltför vidlöftiga att anföra, hade hindrat Ludvig att låta höra af sig de första fem åren.
Då erfor han genom en resande från Lovisa, att hans far var död, och att denne gjort honom arflös till förmån för hans bror.
Af samma resande fick han äfven veta, att Fredrika blifvit gift, med hvem kunde den resande icke lemna upplysning om.
Dessa underrättelser väckte hos Ludvig ingen håg att resa hem; men efter femton år, vaknade fosterlandskärleken.
Han återvände då som behållen man, ägare af det fartyg han förde och fri från hvarje förbindelse.
Han återfann nu Fredrika — döende, som hustru åt hans egen bror.
Otrogen — och likväl så trogen sin ungdomskärlek!
Fredrika hade genom sorg öfver sin mans obetänksamma lefnadssätt, kanhända äfven af hemlig ånger öfver sitt löftesbrott, ådragit sig en tärande bröstsjukdom.
När hon nu erfor Ludvigs snara återkomst, intog hon den sjuksäng, hvarifrån hon aldrig mera uppstod.
Ludvig kom i lagom tid för att mottaga hennes sista suck.
I den döendes hand, lofvade han att vara en far för hennes barn.
Den tolfåriga Ottilia var modrens förtrogna.
Hon var vittne till de båda älskandes möte, modrens ånger och Ludvigs stilla sorg. — — — —
«Men vet du Ottilia», sade Leonna, sedan de båda gråtit i kapp en stund, «vet du, jag hade i din mammas ställe, heldre gått i tjenst, än gift mig med en annan.»
«Ack det är lätt för oss att säga så,» svarade Ottilia vemodigt, «men försätt dig helt och hållet i hennes förhållande.
Om hon lemnat fullt förtroende åt sin välgörare herr Müller, hade hon åstadkommit oenighet inom familjen, och förbittrat hans husliga lefnad, genom vissa upptäckter, om hon nödgats säga honom, hvarföre hon ej trifdes der.
Hvad skulle hon göra? men lemnom detta.
Qvinnan är ju utomdess så beroende, att hon sällan eller aldrig äger ett fritt val.
— Ponera bara till exempel: om du goda Leonna, tyckte om en rysk officer, och han om dig, menar du att din pappa skulle gilla en sådan förening?»
«Derpå har jag aldrig tänkt — och likväl —»
«Du rodnar, Leonna!»
«Ja, ty du skall skratta åt min dåraktiga barnslighet.
Vet du, det förefaller mig mången gång, som hade jag varit förlofvad i flere år.»
«Din pappa har väl icke lofvat bort dig?» frågade Ottilia förvånad.
«Hvarken pappa eller någon annan vet ett ord om mina dumma drömmerier» försäkrade Leonna skrattande.
«Saken är den: min tant i Stockholm hade en syster, gift med en tysk adelsman i rysk krigstjenst.
Systrarne älskade hvarandra mycket och brefvexlade ofta.
Det var alltid en glädjefest, när ett bref anlände från Ryssland.
Det behandlade blott ett ämne, men detta var så rikhaltigt.
Denna fru hade ett barn, en son, som hon gränslöst älskade.
Fritz var början och Fritz var slutet.
Tant, som var bra svag för mig också, drog snart fram med ¯mina¯ små fullkomligheter.
Kanhända ¯voro hans¯ lika inbillade som mina.
Men genom denna brefvexling, blefvo vi likasom bekanta, och skickade mången helsning till hvarandra.
Det der var ju allt bara barnsligheter och är nu förbi; hela tre år ha gått, som jag ej hört ett ord om honom — allt borde vara glömdt; och likväl, kan du tro det? drömmer jag ej allenast ofta om honom, utan äfven vakande, står hans bild liksom lefvande framför mig.»
«Det der är icke bra, söta Leonna!» varnade Ottilia.
«Du har lefvat der hemma ensam, utan bestämd sysselsättning.
Ingenting skall vara så farligt för unga flickor, säger onkel, som att lemna inbillningen fria tyglar, den blir sjuklig då.
Verksamhet och goda lärorika böcker är bästa botemedlet.
Böcker får du nog af onkel.»
«Tack, Ottilia, men lustigt vore det ändå, om Fritz von Harlinghausen, en vacker dag, presenterade sig som rysk officer, för kusin Leonna!
För tre år sedan var han underofficer i Dorpat1.»
Läsaren bör erinra sig att detta yttrades i första åren efter Ryssarnes ankomst till Finland.
Som herr Smitt, men isynnerhet hans döttrar, framdeles gripa in i händelsens gång, måste läsaren göra deras närmare bekantskap.
Zacharias Smitt var allmänt känd som en munter sällskapsbroder, väl något obildad i sitt väsende, ofta plump i sitt raljeri; men hans verkliga godsinthet öfverskylde många af hans fel; äfven var man den tiden ej så nogräknad, isynnerhet icke med en man, hvilken det i många fall icke varit godt att stöta sig med.
Han innehade sedan tjugu år stadsfiskalssysslan, och himmelen må veta, huru en man med hans lynne och egenheter, fått behålla tjensten så länge.
Herr Smitts antagna princip var den: att ¯Staten¯ och ¯Staden¯ voro tvenne herrar, och sjelfva Bibeln säger:
«ingen kan tjena tvenne herrar tillika,» utan att den ena blir försummad.
Lönen befanns utomdess ej vara så tillräcklig, att icke sportlar väl kunde behöfvas; men han var en fredälskande man, och lefde gerna i sämja med stadsboarne; derföre ansåg han det vara bäst, att blunda eller se igenom fingren med sådant, som enligt hans tanke lände till ¯stadens bästa¯.
Betalning tog han likväl aldrig för sin svagsynthet.
— Det stred mot pligt och embetsed.
— Men hvem tager ej gerna emot presenter?
Utomdess ägde han god kredit hos alla trafikerande, utan att frukta björnar — dessa plågoandar för mången annan syndare.
Under alla dessa tjugu åren hade hans lefnadsvanor ej undergått någon förändring, i händelse ej något utomordentligt störde dagens ordning.
Förmiddagen bestred han sina göromål, och var i jemn rörelse.
Vid middagen, hemma eller borta, tog han sig alltid en liten nattmössa, på det att eftermiddagsluren skulle smaka bättre; efter pipan och kaffekoppen, var han åter tillgänglig på tjenstens vägnar, men efter klockan sex, var ingen synnerligen välkommen.
Han vandrade då ut för att med vänner och bekanta, tillbringa aftonen under muntert glam.
När läsaren gör hans bekantskap, var han ungefär sextio år; enkling sedan femton.
När hustrun dog, var Hedda åtta, Maria endast fyra år gammal.
En piga, som redan tjenade i huset under fruns tid, förestod sedan hushållningen, till dess hon för tre år sedan gifte sig med en snickaregesäll, och i eget bo, kunde lefva af besparingar under sin långvariga tjenst.
Men ännu företogs ingenting i Smittska huset, utan att hon hade ett ord med i laget; så stort var husbondens förtroende till den «trogna Brita Caisa.»
Hade han, så väl som döttrarna, isynnerhet som Hedda, vetat huru litet hon förtjenade namnet ¯trogen¯, så hade väl förtroendet upphört.
Många andra kände det äfven, men hvem ville säga honom det?
I afseende på Hedda sannades ordspråket «en korp sticker ej ögat ur den andra.»
Från barnaåren kände Hedda många af Britas konstgrepp, men då hon ofta sjelf slog små dunster för fadrens ögon, ingingo dessa båda en tyst öfverenskommelse att ej förråda hvarandra.
Hedda som växande barn ville dölja för honom, var visst bara småsaker; likväl hade hon ej stått sig mer än jemnt, om fadren kommit underfund dermed.
Brita insåg lätt att flickan, af fruktan för upptäckt, aldrig skulle förråda, om hon äfven blef vittne till huru hon (Brita) tog tull af allt, som lät dela sig.
Vidskeplig och lättrogen, hade Brita en märkvärdig bekantskap med alla spåkäringar, som i kort och kaffegrummel skulle se hennes tillkommande öde; men äfven forntidens orakel gåfvo ej sina svar för intet, ännu mindre dessa mer och mindre snuskiga Sibyllor.
Tidigt förstod äfven Brita ingifva Hedda en böjelse att afhöra deras mystiska prat, som med åren hos Hedda vexte till passion; derföre måste hon då också betala dessa qvinnor; och när sådant icke kunde ske med penningar, — ty om dem var fadren mycket mån, — så plundrades visthus och kryddskåp i kompani, och om husbonden någon gång brummade, att det gick mycket åt i huset, fingo råttor eller kattor uppbära skulden.
Så lärde Hedda sig att säga osanning; detta blef en vana, och hon kunde sedermera med den frimodigaste uppsyn försäkra som sanning det, hon visste vara alldeles ogrundadt.
Visserligen gafs det i senare åren ögonblick, då en sådan falskhet, i sin afskyvärda gestalt, stod hotande inför hennes bättre vetande, men — vanan, och ögonblickets frestelse förförde henne ånyo, isynnerhet när, efter hennes begrepp, egen fördel kom i fråga.
Maria uppfostrades ej i fadrens hus.
En fru i granskapet öfvertalade lätt herr Smitt att lemna sig flickan, emedan jungfru Brita sade sig alldeles icke kunna med så små barn.
Om något motiv låg till grund för detta fru Snabbecks förslag, lemna vi osagdt; visst ville malicen påstå, att den trettiofemåriga enkan ej varit emot att göra en ny färd på äktenskapets skridskobana; men malicen säger så ofta saker, som aldrig äga någon grund.
I mångas tanke hade detta likväl varit bättre, än att lemna hus och barn i Britas vård; men Smitt var icke hågad för ett nytt gifte, och sade sig ej vilja gifva sina flickor en styfmoder.
Fru Snabbeck hade som enka flyttat till Lovisa; genom sin skicklighet med synålen och strumpstickan, blef hon snart bekant och var mycket omkring i de bättre husen.
Sträng i sina egna seder, ännu mer i omdömet om andras, var hon intolerant mot det som verlden anser för små synder; det vill säga: öfverflöd och öfverlastande, lättsinne och behagsjuka, m. m.
Det oförlåtliga i dessa fel, bevisade hon genom många exempel ur verkligheten.
I yngre åren husmamsell hos herrskaper, såväl i städerna som på landet, egde hon ett outtömligt förråd af anekdoter och lätthet för att berätta dem.
Ehuru hon alltid höll sig vid det sanna i detaljen, hade hon urskillning och fintlighet, att så krydda sin soppa, att den föll i smaken: eller med andra ord: hon förstod att utleta sina gynnares svaga sidor, och derefter rätta sina reflexioner, — och dessa äro ju qvintessensen af saken.
När fru Snabbeck åtog sig den lilla flickans vård, betänkte hon ej, det hon hädanefter uti henne erhöll en uppmärksam åhörarinna, som besannade att «små möss ha äfven öron.»
Hvad fäster sig väl lättare i barnaminnet än omtalade sagor, i synnerhet om de ofta upprepas; ehuru barn, anmärkte Maria snart nog att frun i sina berättelser gjorde både undantag och tilläggningar.
En gång i ett sällskap, föll flickan henne i talet med den naiva anmärkningen:
«moster kommer icke ihåg den sagan,» ty förr hade hon sagt så och så.
Man skrattade — men hemma fick hon aga för denna sin näsvishet.
Maria tog sig hädanefter till vara, men blef desto uppmärksammare; det synes ligga i barnaårens natur, att spionera de äldres fel, kanhända af harm, emedan dessa få passera fritt, när de sjelfva ofta straffas för den minsta förseelse.