Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adeln i Sverige väl eger rättighet att representera; men ingen legal endast en moralisk skyldighet dertill.
Med ett ord: flera omständigheter påkalla, alt något i delta afseende bör göras.
För min del är jag ej intresserad för, att just mitt förslag blir antagit; men jag önskar, alt något annat då i stället blir vidtagit.
Jag har emedlertid trott mig böra fästa uppmärksamheten på detta ämne och deruti framställa mina åsigter och det sätt, hvarpå jag tyckt mig finna, att en utväg till förbättring i representationen kunde vidtagas, ifall detsamma skulle förtjena något afseende.
Jag kan icke föreställa mig, det våra MedSländer skulle vara så misstänksamma, att det förslag jag framställt, skulle kunna hos dem väcka några farhågor, eller i något afseende af dem tydas så, att vi vilja inkräckta på deras rättigheter.
Herr Hjertaj Gustaf:
Jag förenar mig i allt med Herr von Troil, och anhåller blott få fästa uppmärksamheten på, huru föga gällande de skäl äro, som af Molioliairen blifvit anförde.
Han har nemligen yttrat, att undantag från förbudet mot FideiCommiss-stiftelser borde äga rum för Adeln, och ansett dermed böra förenas skyldigheten att representera vid Riksdagarne.
Då vårt jordbruk är af den beskaffenhet, att det ej lönar sig alt i stort bedrif - 74 Den 29 December f. m. va, utan med största vinsten drifves af sjelfbrukande händer; så hemställer jag om juan i vårt Land skulle kunna förse 1200 ÄLter med Fideicommisset’, för att ålägga dem fara till Riksdagarne.
Jag kan ej inse någon fördel af denna inrättning; men väl ser jag, att man äfventyrar faran, att
Adeln petrificera)- sig i de gamla former, som tiden en gång lyckligt brutit.
Jag tror» med den öfvertygelse jag äger, att Ridderskapet och Adeln allenast vill afse Fäderneslandets bästa, och icke egna företrädesrättigheter, att Ridderskapet och Adeln heldre bör allt mer och mer inblanda sig med Nationen och dess näringS3rrken, som alltid gifva trygghet för en nödig utkomst.
Och, mine Herrar, huru illa beräknadt är det icke, att tro sig gifva stöd åt frihet och sjelfständighet genom privilegierandet af stora egendomsägare.
Alla tiders erfarenhet har visat, att dessa dock alltid äro de första, som, då Nationens constitutionella lif börjar vackla till folkyra eller envälde, hylla de grundsatser, som begynt blifva rådande, för att rädda sig undan de alla Samhällsbrytningar åtföljande lidanden och oredor.
När såg man ej dessa söka skydd hos magten, och göra sina interessen gällande under de nya formerne; då deremot det är den arbetande Näringsidkande delen af folket, som är ordningens och rättvisans säkraste stöd, emedan de blott deri hafva trefnad och skydd.
Den 29 December f.
.m 75 anser således de åsigter helt och hållet falska, som antaga jord-aristocratien till Adelns princip och Grundlagars stöd.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt-Marskalken tillkännagaf, att Plenum bomme kl. £ till 6 i eftermiddag att fortsättas.
Herr Prinzenscliöld, Axel:
Jag anhåller att få instämma i hvad Herr Hjerta nyss yttrat.
Jag har aldrig föreställt mig, att 1200 Ätter skulle kunna förses med Stamgods, och tror, att alla farhågor i detta afseende äro öfverflödiga.
Dessutom liar jag föreslagit beloppet af hvardera af dessa Stamgods värde så lågt, att jag trodde det man ej skulle kunna framställa den invändning, att för stora massor af förmögenhet skulle samlas på få händer.
Angående frågans och ämnets behandling, bar jag för min del ej i RegeringsFormen och Riksdags-Ordningen funnit någre föreskrifter, huru Privilegiifrågor skola behandlas.
Något serskildt
Utskott för deras upptagande är icke i Grundlagarne bestämdt.
Det sjrnes således ej kunna förfaras annorlunda, än att hvar och en fråga, äfven om den skulle anses innefatta ett Privilegium, remitteras till del Utskott, dit densamma enligt sin natur hörer.
Denna fråga har 76
Den 29 December f. ra.' omedelbart sammanhang med och rörer Stadganderne om Arf och Testamente, och det synes deraf vara klart, att den bör af Lag-Utskottet handhafvas.
Skulle något afseende derå fästas, och liufvudfrågan komma till afgörande, då torde det vara tid nog att tala om, huru dermed bör förhållas.
Herr Ugglctj Carl:
Det är endast för att förena mig med Herrar von Troil och Hjerta, som jag begärt ordet.
Jag finner formationer af stora Egendomar till FideiCommisser, genom hvilken natur de blifva odelbara, så mycket mera olämplig, sorn vi allt mer och mer närma oss till principen, att än ytterligare sönderdela jorden, hvilket visar sig, t. ex. genom enskiftes åtgärderne, som alltfort af behofvet påkallas.
Motionairens förslag synes mig stridande mot den åberopade principen och skadlig i det hela, till förmån för hvilket stånd det än må befordras.
Jag anhåller, att detta yttrande må till behörigt Utskott få åtfölja remissen.
Utan att ingå i något yttrande öfver hufvudsaken, hvilket möjligtvis torde vara origtigt och i alla fall för närvarande öfverflödigt, tror jag uppmärksamheten böra fästas derpå, alt en lagfråga, som skall till Lagutskottet remitteras, bör vara af allmäu beskaf - Den 2g December f. m. fenhet.
Sådan är likväl icke denna Motion, emedan den angår ett enskildt Stånd.
För min del skulle jag således tro, att saken rättare borde behandlas såsom en privilegii-fråga, och jag förenar mig i detta afseende med Herr von Troil.
Herr von Troil:
Jag har hört sättas i fråga, huruvida detta verkligen är en privilegii-fråga; men då hvarken i 114 §.
RegeringsFormen, som handlar derom, eller på något annat ställe i Grundlagen finnes definition på ordet Riksstånds-privilegiurn; så är för mig ej tänkbart, att det kan betyda något annat, än hvar och en rättighet, som tillägges ett RiksStånd med de andras uteslutande.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalkenhem&lvMAe, att Herr Stråles ifrågavarande Motion, jemte de af åtskillige Ledamöter i anledning deraf afgifne yttranden, måtte till LagUtkottet remitteras.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att, som, efter hvad Han tyckt sig finna, Ja öfverröstat
Nej, Remissen blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen. 78 Den 29 December f. m.
Föredrogs å nyo Herr Cederschjöld.?, Pehr Gustaf, den i5 dennes f. m., pä hordet lagde Motion, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet begära del af de Krigslagar, sorn nu lära vara under utarbetning.
Friherre von Schultzenheim, Conrad Theodor, hade inlemnat ett så lydande Anförande:
I anledning af Herr Cedersclijölds väckta Motion, att Rikets Ständer skulle lios Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att förslaget till nya KrigsArtiklar måtte Rikets Ständer meddelas, anser jag mig böra vördsamt upplysa, att detta vigtiga arbete väl är under granskning, men, efter all sannolikhet, icke hinner fullbordas under den tid Rikets Ständer ännu kunna vara samlade, och att all möda nu användes på att så upprätta Lagförslaget, att så väl Hr Cederschjöld, som öfrige Fäder, med all trygghet kunna anförtro sine söner till Krigsståndet, hvartill Beväringen otvifvelaktig t hörer. 33 §.
Riksdagsordningen stadgar uttryckligen, hvilka delar af KrigsLagen böra Rikets Ständer meddelas.
Lagstiftaren har säkerligen insett, att Rikets Ständers LagUtskott, ehuru väl sammansatt af upplyste och lagkloke män, icke är behörigt, eller så organiseradt, alt det kan granska Den 29 December f. m. en rent af varande MilitnirFörfaltning; och anser jag således för min del någon underdånig skrifvelse till Kongl. i detta ämne icke vara af nöden eller behörig.
Jag anhåller, att detta anförande må få åtfölja Herr Cederschjölds Motion dit den remitteras.
Jag anser det ej så afgjordt, som den siste värde Talaren, att den conscriberade Beväringen verkligen hörer lill Krigsstaten.
Jag tror, att den saken behöfver närmare begrundas; men hemställer den nu endast till Utskottets pröfning.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken föreslog, att Herr Cederschjölds ifrågavarande Motion, jemte de af Friherre von Schultzenheim och Herr Cederschjöld rörande samma ämne nu afgifne yttranden, måtte till Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten remitteras; hvilket bifölls.
Å nyo föredrogs Herr Cederschjölds, Pehr Gustaf, den i5 dennes f. m. på bordet lagde Motion, att ingen tjenare må kunna för skuld hos husbonden hindras, att efter vederbörlig uppsägning afflytta.
Om ej mitt minne bedrar mig, omnämner Hr Cederschjölds 8o Den 29 December f. m.
Motion äfven Smedje- och Manufacturs-arhetare.
Jag känner icke, huruvida arbetsfolk vid Fabrikerna kunna tvingas att qvarstanna i tjensten för skuld till Husbonden.
Men den upplysning har jag velat lemna, att, enligt i8a3 års HammarsmedsOrdning, kunna icke Smeder vid Bruken qvarhållas för nämnde orsak.
Hvarefter Herr Cederschjölds ifrågavarande Motion, jemte Herr Thams i anledning deraf afgifne yttrande, remitterades till Lagutskottet.
Föredrogs å nyo Herr Cederschjölds, Pehr Gustaf, den i5 dennes f. m. på bordet lagde Motion, att Lagutskottet måtte granska alla de Lagförändringar, som blifvit gjorde utan Rikets Ständers vetskap och samtycke, i synnerhet mellan åren 1786 och 1809.
Herr von Schulzenheimj David> uppläste följande:
Då jag går att vördsammast underställa Högloflige Ridderskapets och Adelns upplysta pröfning några anmärkningar i anledning af den nu ifrågavarande Motionen; utber jag mig i första rummet, att få försäkra den värda Motionairen, det jag gör fullkomlig rättvisa åt hans bevekelse grun - Den 2g December f. m. grunder, sådnne jag tror mig hafva fattat deni.
Jag föreställer mig nemligen, att han vid mera än ett tillfälle kunnat finna några af de lagstadganden, som utkommit emellan år 1786 och år 1809, under en Regeringsform, hvilken närmade sig till suverainiteten, vara mindre öfverensstämmande med det samhällsskick, som sedermera inträdt, samt således mindre passande för närvarande tid och omständigheter.
Om detta omdöme rätteligen kan tillämpas på den större mängden af dessa Lagstadganden, eller blott, som jag för min enskilda del skulle tro, på ett inskränktare antal deribland, vill jag ej nu söka afgöra; men jag tror i båda fallen, att Motionairen skulle gjort det Allmänna en tjenst, om han, utgående från ofvannämnda synpunkt, hade bestämdt uppgifvit de emellan 1786 och 1809 tillkomne Lagförändringar, dem lian ansett kräfva rättelse,—.om han för hvarje särskildt fall hade motiverat sina åsigter, — och om han, begagnande sin Riksdagsmannarätt, hade framställt sina förslag till den behandling 87 §.
RegeringsFormen föreskrifver.
Den värde
Motionairen har deremot sökt målet på en annan väg; istället att söka tillvägabringa en dylik partiel ändring i möjligen bristfällige eller föråldrade lagar, har han angripit dem i sjelfva grunden för deras tillvaro, ansett dem i massa vara i olaglig väg tillkomne, och 8 II. 6 82 Den 29 December f. m. derföre föreslagit, att de nu mätte endast såsom Lagförklaringar anses, samt såsom sådane behandlas.
Det är emot denna åsigt, jag skall taga mig friheten framställa några inkast.
Att här ingå i en närmare pröfning, huruvida alla de ifrågavarande Lagförändringarne tillkommit under mera eller mindre noggrant iakttagande eller under åsidosättande af den tidens Constitutionella former, då de promulgerades, vore att missbruka Högloflige Ridderskapets och Adelns tålamod; för min öfvertygelse gör det fullkomligen tillfyllest, att de varit utan motsägelse efterlefde till 1809 års Riksdag, då vår nu gällande Statsförfattning blef antagen, och att vid denna öfvergångsepok från den mera obegränsade Monarkiska Styrelseformen, till den inskränktare och mera lagbundna, Rikets då församlade Ständer visligen undveko all dylik återgång på området af förflutna tilldragelser.
Skulle emedlertid någon dylik tillbakaverkande refst någonsin hafva kunnat eller bordt äga rum, bade sådant väl i alla fall ensamt skolat tillkomma 1809 års Lagstiftare; och hvad de lemnat opåtaldt och oförändradt, bar de facto öfvergått till en integrerande del af den nya ordningen; och med tillämpning af denna princip på närvarande fall, synes mig att alla ditintills utkomne Lag - Den 29 December f. m. 83 stadganden, som då ej blefvo ändrade eller annullerade, hafva, utan afseende på deras mera eller mindre ordentliga tillkomst, derigenom iklädt sig hela egenskapen af gällande Lag.
Då Regeringsformen af den 6 Junii 1809 upprättades, ansågs, att endast de intill denna dag mer eller mindre gällande Grundlagar samt sädane Lagar j Acter, Ordningar, Stadganden och Beslut, Irvilke under namn af Grundlagar inbegripne varit j borde upphäfvas;— och detta fordrade nödvändigheten; — ingen nödvändighet kräfde deremot ett hastigt rubbande af någon del af Rikets då gällande Civila, Criminella och Ecclesiastique Lagstiftning; den lemnades också beståndande sådan den var; men 87 §.
RegeringsFormen öppnade möjligheten till alla nödiga rättelser genom Konungs och Ständers gemensamma beslut.
De Stadganden, hvilkas behörighet till efterlefnad nu först, efter 19 förflutna år, sättes i fråga, hafva under denna tidrymd vunnit den ytterligare häfden af fem på hvarannan följande Riksdagars tysta sanction, och de utgöra länkar i den sammanfattning af Lagar och Laga Stadgar, som af tvänne Sveriges Konungar blifvit besvurne.
Att nu vilja på en gång upphäfva dem befarar jag skulle blifva första steget till ett reactions-systeme, hvilket säkerligen är alldeles främmande för den värde Motionairens önskningar och afsigter. 6* 84 Den 29 December f. m.
Detta om sjelfva principen.
Må (let äfven vara mig tillåtet att yttra några ord om formen.
Lagens definitioner lära ej mera, än sjelfva lagen, få verka retroactivt.
Häraf sjaies följa, att den först i nu gällande RegeringsForm bestämdt uppdragna distinctionen emellan Lagstiftning oell Lagförklaring ej torde vara fullt tillämplig på författningar af äldre datum än denna RegeringsForm.
Desse kunna vara i mer eller mindre behörig väg tillkomne, och hade måhända i den sednare förutsättningen kunnat af 1809 års Ständer upphäfvas, tncn då sådant ej skedt, äro de nu, åtminstone i mill tanke, häfd vunne lagar, som endast af Kongl. Majit och Rikets Ständer gemensamt kunna ändras elier afskafFas.
Bland de Lagförklaringar deremot, sorn i den åberopade S8 §.
RegeringsFormen omnämnas, kunna endast sådane af Riksens Ständer ensamme ogillas utan Konungens medverkan, som till svar på inkomna förfrågningar om lagens rätta mening af Konungen genom Dess Högsta Domstol emellan Riksdagarna af gifvas j och till denna cathegori kunna väl de stadgatiden icke hänföras, som utan någon dylik förutgående förfrågan, före 1809 och af Konunga-magten directe blifvit utfärdade, utan Högsta Domstolens deltagande.
Dessutom visar det sig tydligt vid jemförelse af 19 och 88 §§. i Bea 2g
December f. ni. 85 RegeringsFormen med 33 §. 2 mom. i Riksdags-Ordningen, det Lagstiftarens bestämda mening varit, att äfven dessa Förklaringar icke kunna blifva föremål för Riksens Ständers pröfning vid hvarje Riksdag för längre tid tillbaka än s^dau den nästföregående.
Slutligen torde jag få äran anföra, alt 20 §. i Instructionen för Riksens Ständers Justitieombudsman, af den 27 Februari i8io stadgar, huru tillgå bör om han finnér några Lagar och, Författningar icke stå i förening med nu antagna Regerings Lagar; nemligen att han må derom göra underdånig hemställan, då det beror af Kongl. Majit} att en sådan Författning upphäfva eller i annat fall förhållandet hos Riksens Ständer anmäla.
Härigenom ådagalägges tydeligen, från hvilken synpunkt Riksens Ständer vid 180g års
Riksdag betraktade den vigtiga frågan om äldre Lagars sammanjemkning med en nyare Statsförfattning; men den citerade §. antyder på intet ställe, att dervid skulle tillgå, som då Riksens Ständer pröfva de Lag förklaringar, hvarom Justitieombudsmannen enligt 18 §. af dess lustriiction bör till dem afgifva Berättelse.
Jag anhåller att detta vördsamma anförande må åtfölja remissen. 86
Den 2g December f. m.
Den sista värda Talaren har trott, att de lagstadganden som tillkommit emellan 1786 och 1809, hvilka han likväl tyckes medgifva hafva tillkommit på ett olagligt sätt, och emot gällande former, blifvit genom tystnaden hos 1809 års Ständer sanctionerade, samt derigeuom förvandlade till naturen af sådane Lagar, som ej kunna förändras i annan väg, än 87 §.
Jag vill dervid blott erinra, att hvad som ej tillkommit i laglig väg, kan aldrig blifva
Lag; ty det finnes ej något ställe i våra Grundlagar, som medgifver häfden någon kraft härutinnan.
Dessutom får jag anmärka, att Institutionerna af en EnvåldsRegering, som varat i nära 4° år, ej låta på en gång utrota sig, utan att det blott är småningom man kan hoppas att göra det.
Man må derföre ej förtänka 1809 års Ständer, att de ej medhunno rätta allt; de öppnade emedlertid vägen för dessa rättelser; och på denna väg är det, som efterföljande Ständer böra fortgå.
Då berörde författningar icke tillkommit på det sätt, som då gällande RegeringsForm föreskref för Lagars stiftande, kunna de ej få bättre egenskap än Lagförklaringar.
Det är derföre icke min mening, att de skola nu på en gång tillintetgöras, utan tvertom, att de må stå och gälla, till dess Rikets Ständer hinna nu eller framdeles pröfva, om de äro tjenlige eller ej, samt i förra Den 29 December f. m. 87 fallet godkänna dem såsom lagar, och i det sednare, hos Kongl. Maj:t anmäla dem till upphörande, för hvilken åtgärd, enligt nu gällande grundlagar, ingen prescriptions-tid finnes utsatt.
För att slutligen undanrödja all tvekan om meningen med min motion, vill jag öppet förklara, att den härleder sig från kunskapen om den stora skilnad, som äger rum i Behandlingen af Lagar och af Lag förklar ingar _, hvarmed Rikets Ständer äro missnöjde.
Till de förras upphäfvande, fordras nemligen Konungens bifall: men i afseende på de sednare, beror det endast på Rikets Ständer att hos Konungen tillkännagifva deras beslut.
Denna rätt är af för mycken vigt, för att af oss försakas, i afseende å ifrågavarande Författningar.
Densamma begagnades också af Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag i afseende på den Kongl. Förordningen af år 1787, som utsätter lifsstraff för obeböriga omdömen öfver Kongl. Maj:ts Författningar, Rikets
Ständer funno sig icke hafva af nöden att begära, det Förordningen måtte upphäfvas, utan endast att Kongl. Maj:t täcktes förständiga vederbörande
Domstolar, att den icke mer finge tillämpas eller åberopas.
Herr von Schulzenheim:
I anledning af hvad Motionairen nu sednast anfört, anhåller jag endast att få äran fästa uppmärksamheten på, hvad en Lagförklaring vill 88 Den 29 December f. m. sägn.
Denna definieras i 88 §.
RcgeringsFormen sålanda: ”De förklaringar, som till ”svar på inkomne förfrågningar om Lagens ”rätta mening, Konungen, genom Dess Hög”sta Domstol, emellan Riksdagarne gifver.”
Motionairen liar ännu ej kunnat öfvertyga mig derom, att de Lagförändringar, som äro föremål för närvarande discussion, kunna till denna definition hänföras.
De kunna således ej heller upphäfvas af Rikets Ständer, utan att Kongl. Maj:t dertill lemnar bifall, i den ordning 87 §.
RegeringsFormen stadgar.
Den sista värde Talaren har anmärkt, att de författningar, hvarom jag väckt fråga, ej tillkomtnit på sätt 88 §.
RegeringsFormen förutsätter, och att de således ej kunna såsom Lagförklaringar anses.
Till svar derpå vill jag blott erinra, att de, såsom den värde Talaren förut sjelf medgifvit, icke tillkommit på det sätt, som för Lagars stiftande varit stadgadt, och således icke kunna såsom sådana betraktas.
Skola de nu icke heller anses såsom Lagförklaringar, med hvilket antagande jag trott mig häst gå Regeringens önskningar till mötes, så måste de ju genast falla till intet: och jag åtminstone vet då ingen benämning att gifva dem, hvarunder de skulle kunna äga någon slags kraft, att till lydnad förbinda Svenska Folket.
Den 29 December f. m. % Uppå Hans Eoccellence Herr Gr efvens och Landt Marskalkens proposition remitterades Herr Cederschjölds ifrågavarande Motion, jemte de af Herrarne von Schulzenheim och Cederschjöld rörande samma ämne afgifne yttranden, till Lagutskottet, Föredrogs till remitterande Herr Cedcrschjölds, Pehr Gustaf, d. i5 dennes f. m. på bordet lagde
Motion angående vissa allmänna principer för den blifvande nya ErottmålsLagen.
Herr Cederschjöld uppläste ett så lydande Anförande:
De ideer rörande grunderna för BrotlmålsLagen, som jag i Motion den i5 dennes har antydt, får jag nu utbedja mig att något närmare utveckla» Hvad Jury-inrättningen beträffar, så är den i fullt bevista brottmål öfverflödig; emedan brottsligheten då ieke kan undgå att uttalas lika af en Domare eller af en Jury; men deremot i de mindre fullkomligt bevista brottmålen allt för vådlig; emedan Jurymän mycket lättare kunna af sannolikheter och sina känslor hänföras till orättvisa, än en Domare, som är van alt på rättvisans vågskål bestämma vigten af hvarje särskildt bevis, och som förstår att rigtigt öfverskåda deras logiska samman - 9° Den 29 De c e mber f. m. hang.
För min del skulle jag derföre icke kunna tillstyrka införandet af Jury till bedömande af alla slags Brottmål.
Men deremot torde vissa slags brott, såsom t. ex. smädelser och andra personliga förolämpningar, som mest bero af opinionen, bättre kunna bedömas af en Jury, än af en Domare.
Hvad offentliga Advocater angår, så synas de vara inför en Jury absolut nödvändiga, och torde kan hända, i synnerhet till formernas bevakande, böra finnas äfven vid våra vanliga Domstolar, oaktadt man väl skulle kunna tycka, att den anklagade bör i sjelfva saken ej behöfva annat försvar, än sin oskuld, hvilken alltid framlyser desto klarare, ju enklare och mindre konstladt sanningen framställes.
I afseende på min hemställan, att brottsligheten, i yttre våld, borde bestämmas elter den med sjelfva handlingen tydligt ådagalagda prassumptiva afsigten , får jag vördsammast åberopa ett af mig till Ridderskapcts och Adelns Protocoll d. 19 April 1815 i samma ämne afgifvet Memorial (se 2:dra Bandet sid. 4^o)» hvilket Memorial Lagutskottet den 1 1
Maj tillstyrkte att öfverlemnas åt LagCommiteen.
(Se Bihanget 3 Bandet sid. 238.)
Att spöstraff och 11 fstidsfängelse äro olämpliga, i samma mån de motverka brotts - Den 29 December f. m. 9l lingens förbättring, som likväl bör vara ett väsendtligt syftemål för alla andra straff än dödsstraffet, lär väl ingen kunna bestrida.
Vatten- och bröd-straffet är äfven olämpligt: ty verkställdt efter bokstafven är det omenskligt; och all godtycklig mildring är ett gäckeri med lagen.
Uppenbar
Kjrko-plikt lär först i sednare åren liafva börjat anses som straff: och synes ofördröjligen böra åter upphöra att vara det.
På det sätt penninge-straff nu finnas inrättade, nemligen till en bestämd summa för hvarje brott, äro de helt visst högst olämpliga.
En plikt, som kan förstöra den fattige, tillika med hustru och barn, väcker hos den rike endast åtlöje.
Derföre hafva också i vissa andra länder penningeböter blifvit utsatte i minimum och maximum s med rättighet för Domaren att deremellan rätta sig efter omständigheterna.
Men för att undvika allt dylikt
Dornaregodtycke, skulle man, för att göra plikten någorlunda lika känbar för alla, kunna i Lagen bestämma den för hvarje sådant särskildt brott, till en viss del, t. ex. k, £ o. s. v. eller ett visst multiplicat, af brottslingens Kronoskatter.
Just genom denna skenbara olikhet i bestraffning, skulle en sann jemnlikhet inför Lagen åstadkommas, och Lagens hotelser blifva lika aktade af alla.
Dien 29 December f. m.
Mea ingen ting torde likväl vara svårare, än att, i afseende på personliga förolämpningar, kunna inrätta straffen på ett fullkomligt ändamålsenligt sätt; och utan att tilltro mig kunna öfvervinna dessa svårigheter, anser jag mig åtminstone höra söka utpeka dem och derpå fästa uppmärksamheten, — Uti ett laghundet samhälle kail sjelfhämnd icke tillåtas.
Men för alt kunna hindra, den måste Lagen skaffa den förolämpade en sådan hämnd och upprättelse, hvarmed han kan finna sig belåten.
Men detta är så mycket svårare, sorn icke alla känna sig af en och samma handling lika förolämpade.
I örfilen t. ex, fruktar den råa och obildade endast för den snart öfvergående svedan på kinden: men den bildade och högre uppsatte medborgaren fruktar deremot för en varaktigare fläck på sin heder.
Men ännu mer: en och samma handling blir fö.r en och samma person olika förolämpande, allt efter brottslingens läge i samhället.
Af sin jemnlike, och ännu mer af sin öfverman känner man en förolämpning långt djupare, än af den, som är en vida underlägsen.
Orsaken härtill är latt att finna.