Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Och hon pekade på en vers i den gamla folianten med bilder och utskurna träpermar, hvari hon nyss så flitigt studerat.
-- Jag håller så för -- fortfor hon eftersinnande -- att denna öfversättning:
»kvinnan är mannens ära» har blifvit ditkastad såsom en gyllene mantel att skyla en slafvinnas kedjor.
Paulus har ej kunnat mena någonting annat, än att en hustrus rykte återfaller på mannen, ehvad det är godt eller ondt.
Hon kan vara hans ära, men också hans vanära.
Men antingen hon är det ena eller andra, är hon till för hans skull.
Hvad säger du därom, Sara?
... hvad heter du?
-- Nå, hvad säger Hagar därom?
-- Nådig fröken vet det bättre.
Jag har ej tänkt därpå förr.
-- Såå?
Du har ej haft någon friare, du?
Hagar rodnade.
Hon var mycket oerfarnare i allt sådant, än hennes kungliga jämnåriga.
Hvem skulle fria till hafvets drifvande spån?
Osökt och fri.
Det är något förskräckligt att gifva sig med kropp och själ i en mans våld.
Äro vi inte lika friborna som han?
Och om vår arm är svagare, hafva vi inte en lika stark vilja som han?
Hvarför skola vi vara honom underdåniga?
-- Prästerne säga det, svarade Hagar, i hvars hjärta dessa Kristinas återupprepade rebelliska känslor funno ett anslående gensvar.
-- Prästerne! ...
Är du en prästdotter, du?
Gå din väg, du, med prästernes Sara; hvad var hon annat än en österländsk trälinna?
Ser du, alla dessa bibelöfversättningar -- och hon pekade på folianterna -- har jag genombläddrat från perm till perm för att utgrunda rätta ordaförståndet med detta, som de kalla gudomlig lag!
Att börja med, Adams refben.
Här är det afbildadt; hvilken afskyvärd bild!
Och det går igen öfverallt, ända till detta dubbeltungade doxa.
Vet du ingenting?
Du har läst Plato, säger du?
-- Jag läste hans Symposion för professor Terserus i Åbo.
-- Förtälj mig hvad Plato säger om man och kvinna!
-- Jag vet så litet.
Han talar mest om mäns vänskap och sällan om kvinnor.
Han säger, att den rena kärleken frigör, emedan den förenar allt och utplånar skillnaderna.
-- Och du tror, att det finnes en ren kärlek?
Den lyckliga, hon förstod icke frågan.
-- Huru gammal är du?
-- Jag fyller om tre veckor sexton år.
-- Och vet ännu intet om kärleken?
Det likar mig godt.
Jag önskar jag visste lika litet som du.
Pelikan!
Läsa Plato och inte veta så mycket som en strumpsticka om kärleken!
Jag slår vad, att du aldrig har läst en strof af Ovidius eller Tibullus?
-- Nej, nådig fröken.
-- Ser du, jag var säker därpå.
Du skall få läsa Ovidius och Tibullus med mig.
Det är nöjsamt.
Du skall flytta till slottet.
Hvad vill du blifva?
Min kammarpiga?
-- Får jag städa nådig frökens bibliotek?
Tända studerlampan?
Uppgöra en bokförteckning?
Och Hagars mörka ögon tindrade af förtjusning.
Hon ville kyssa drottningens klädningsfåll, men Kristina afböjde det.
-- Det är blott de okunniga, som ha rätt att förödmjuka sig.
De, som Gud adlat, få icke förnedra sig, minst inför ofrälse, genmälde hon med en vacker höghetsblick. -- Och för öfrigt behöfver jag en sådan som du ... en lärd i bokvett, ett barn i världsförfarenhet.
Jag har för många statskloka, jag har fränder, vänner, tjenarinnor ... spanska höns, som skilja sig från andra med fjädrarna.
Lycka, Hagtorn, eller hvad du heter, att du ej är en karl!
Jag skulle törhända få dig så kär, att jag slutligen blefve nödsakad piska ut dig med ridspöet.
Men nu är du, som jag, en af de välborna trälinnorna, som skaka på handklofvarna.
-- Ers majestät är drottning.
-- Ja, påminn mig därom, ifall jag skulle råka att glömma det!
Jag skrattar åt hela världen; anse icke dig för ett undantag!
Du är för löjlig med din Plato utan kärlek och din Tacitus, som kommer hästar att skena.
När jag blir myndig, skall jag adla dig med namnet von Doxa och gifva dig Minervas uggla i skölden.
Men du är en frände till Kurck; är du af adel?
Åter teg Hagar.
Där var åter lifsfrågan, där var stolthetens tysta, förtviflade kamp mot ett förödmjukande svar.
-- Nådig fröken har själf sagt -- genmälde hon slutligen med låg, men fast stämma -- att de, som Gud adlat, ej få förnedra sig.
Jag har aldrig känt fader och moder.
Jag har fallit från stjärnorna.
Om Kristina burit ett kvinnohjärta i sin barm, skulle hon märkt den sönderpressade tåren i sin nya skyddslings ögonvrå, men hon märkte den icke.
Hon höjde endast på axlarna och svarade lätt:
-- Det är också ett adelsbref.
Jupiter och Mars ha stått fadder vid min vagga.
Jag drömde i natt, att en stor, klar stjärna sänkte sig ned till min bädd.
Hon hade ingen gestalt, hon var idel ljus, hon flöt in i mig, så att vi tycktes vara som ett.
Jag lefde i henne och hon i mig, och jag förnam ord, som endast voro reflexer af skenet.
Du är min måne, sade hon, och jag är din sol.
I ären tre, som tillhöra mig, och innan solen går upp, skola dessa tre för första gången stå ansikte mot ansikte med hvarandra.
Hagar blef uppmärksam.
Hon glömde sin förödmjukelse, hon ihågkom sin stjärna från Turholm och Andromedas akterdäck.
-- Nådig fröken! utropade hon.
Jag känner stjärnan.
-- Drömmar! återtog Kristina i samma lätta ton.
-- Dimmor uppstiga af jorden och förtäta sig till kometer.
Dimmor uppstiga i hjärnan och förtäta sig till drömmar.
Månge säga, att stjärnorna styra människors lefnadslopp; det lämnar jag osagdt.
Det är nogsamt kändt huru Tycho Brahe spådde före salig konungens tid, att en stor härförare skulle födas i Finland och underlägga sig hela norden.
Jag vet inte om detta har rätteligen uttydts på salige herren, min fader, den där fuller stor var, men måste lämna en part af de nordiska riken åt mig och andra sina efterträdare att anamma.
Kanske var det mig, som spådomen gällde, efter ju mina föräldrar voro i Finland nio månader före min födelse; men jag tänker vi lämna detta åt kommande tid att neka eller bejaka.
Min stjärna förtäljde, att där skulle någonting ske, förrän solen går upp i dag.
Det är inte långt dit numera, och lärer det nog blifva oskedt ...
Men nu har jag råkat i diket för detta eländiga doxa.
Jag hade i sinnet att leta i Skriften efter de reformertes villfarelser ...
Det kom
Hagar till pass, att hon bland de teologiska stridsskrifter, som hemkomne soldater för länge sedan efterlämnat i nejden af Kaskas torp, äfven funnit vederläggningar af den reformerta läran.
Hennes förträffliga minne hade ännu bevarat tillräckligt af denna hårdsmälta läsning i barnaåren för att komma drottningen till hjälp i hennes efterspaningar.
Hagar erinrade sig flera skriftställares namn, titlarna på deras böcker och citationer af bibelställen.
Ingenting kunde vara önskvärdare för Kristina i den teologiska stridsfråga, som för tillfället upptog hennes omättliga forskningsbegär.
De två läserskorna voro fördjupade i ett lifligt samtal härom och den kungliga ynnesten befanns vara i starkt stigande, när rikskanslerns väntade besök anmäldes för drottningen.
-- Ah -- utropade Kristina, i det hon otåligt slog tillsamman folianten med träpermarna -- den gamle riksbekymraren harcelerar mig åter med sina frälseköp och sin brist i statskassan ...
Segerbudskap.
Det var en barnsaga, men hon gällde en hjältebragd.
Axel Oxenstjerna inträdde denna gång till sin drottning icke som riksbekymrare, utan som segerbudskap.
Han tycktes föryngrad, hans gestalt var rakare, hans hållning spänstigare, hans annars så lugna och betänksamma blick återspeglade ungdomens glans.
Han hade burit så tunga bördor på sina åldrande skuldror, han hade så ofta nödgats utfinna en väg, där ingen annan såg stig eller räddning, han hade stängt så mången frestelse till förtviflan inom sin slutna barm och nödgats ljuga ett hopp, där intet hopp mera fanns, att han ju engång var berättigad till ett uttryck af stolta segerkänslor.
Han glömde icke sin alltid stereotypa, underdåniga vördnadsbetygelse, när han stod inför suveränen, men han afbidade icke hennes frågor, han reste sig efter den ceremoniösa bugningen i hela sin längd och utropade lifligt:
-- Gudi vare äran!
Jag lyckönskar eders majestät och riket till en stor victoria.
Äfven Kristina glömde i detta ögonblick doxa och allt hvad teologi hette, hon glömde den likaså ceremoniösa hälsning, hvarmed hon vanligen mottog rikets främste tjenare, sprang upp, fattade kanslerns arm och utropade med sin ålders hänförelse:
-- Torstenson?
Gud vare lofvad!
-- Fältmarskalken
Torstenson och den svenska hären, fortfor rikskanslern, ha värdigt firat salig konungens minne genom den andra segern vid Leipzig och Breitenfeld.
Ilbudet kom för en timme sedan.
Ärkehertigens hela armé är slagen och skingrad, 5,000 döda, 4,500 fångar ...
Vi ha tagit hundranittio fanor, fyrtiosex kanoner, hela trossen ...
Leipzig skall oförtöfvadt vara i våra händer.
Den 23 Oktober har Gud gifvit Sveriges vapen denna victorian.
Våra förluster ...
-- Intet nu om våra förluster!
Intet nu!
Intet sorgflor öfver triumfen!
Lefver fältmarskalken?
-- Han lefver och är osårad.
Torstenson uppväger en här.
Rapporten?
Låt mig se denna bit papper, som lyfter ett rike ur faran till segerjublet!
Och hon nästan drog rikskanslern till sin sida i en af fåtöljerna.
De föregående dagarnas oroliga spänning hade varit så stark, till följd af otillförlitliga och motsägande rykten om härens ställning i Tyskland, att den första säkra rapporten, och därtill ett segerbudskap, trängde allt annat åt sidan såsom en exploderande mina.
Drottningen ensam hade haft mod att skratta och studera teologi: nu var äfven hon besegrad af segern.
Vid denna statsnyhet var Hagar så platt förgäten, som en tufva ljung i en skogsbrand.
Rikskanslerns inträde förflyttade henne ögonblickligen tillbaka till hennes förra ställning i denna värld, där hon var mindre än intet.
Hon hade förstånd nog att känna sig öfverflödig och drog sig tillbaka så långt hon förmådde.
Men den kungliga bostaden var henne obekant; hon såg tre dörrar, igenkände en, genom hvilken hon kommit in, och gled ljudlöst ut.
Där var ett halfmörkt förrum, svagt belyst af en vedbrasa i den oformligt stora, öppna spiseln.
Vid brasan satt kammarpigan Fiken Lång, fästande bandrosor på ett par skor, medan hon afbidade signalen af drottningens ringklocka.
Vid utgången stod kammartjenaren Johan Holm, som nyss mottagit rikskanslern och nu syntes beredd att affärda den främmande flickan.
Han bedrog sig; hon gick icke, hon hade icke fått sina order ännu.
Tiden blef Holm för lång: han fejade i smyg en trumpet, som han dolde under rocken, när någon visade sig.
Hagar satte sig vid brasan midtemot kammarpigan.
Hon behöfde värma sig, hon frös.
Hon hade icke förut märkt, att luften bland drottningens folianter var ganska sval.
Hon erinrade sig, att hon frusit äfven efter sitt första kungliga möte, medan hon satt i slupens förstäf på väg till Norrköping.
Denna unga, bländande drottning, så lärd, så nyckfull, och så förtjusande högsint, när hon ville -- hvaraf kom det sig, att man frös -- icke i hennes närhet, icke när hon så oemotståndligt kunde tala och skratta, ty då glömde man allt -- men efteråt?
Hagar växlade några ord med kammarpigan.
Enstafviga svar.
Flickan var sömnig och trött; hon hade vakat på sin post långt in på kvällen, och klockan tre på morgonen skulle hon åter passa på drottningens ringklocka.
En ofrivillig blund gällde tjensten.
Öfverhofmästarinnan fru Beata Oxenstjerna skulle infinna sig på sin morgonuppvaktning klockan sju, och ve den tjenare, som icke då fanns flink på sin post, när göken i det stora vägguret galade!
Fiken Långs tvära, sömniga svar var en kall dusch för drottningens nyss så lyckliga nya favorit.
Fru Beata!
Skampålen!
Riset!
Källaren! ...
Och tjena, kanske hatad från början, under denna frus dagliga öfverinseende!
Hagar behöfde icke fråga mera om sin blifvande tjenst.
Kammarpigans trötta utseende lät henne frukta, att hon skulle tjena sju dagar och sju nätter i veckan.
Vid dessa tankar vaknade vildfågelns trotsiga lynne ...
-- Jag står icke så ensam nu, som i källaren, tänkte hon vid sig själf. -- Är fru Beata mäktig, så är drottningen mäktigare.
Hon har sagt mig, att de, som Gud adlat, ej få förnedra sig ...
Jag skall heta för henne von Doxa.
-- Och när Hagar erinrade sig detta befängda påhitt, måste hon skratta; hon kunde ju skratta nästan lika uppsluppet som drottningen själf, fastän långt mera sällan.
Lifvet hade snärjt mycket olika band kring skalken på läpparna hos dessa två jämnåriga.
Fiken Lång såg upp från sina röda bandrosor och betraktade henne förvånad.
Var människan tokig?
Komma från ett företräde hos drottningen, sätta sig ned vid brasan, i stället att gå sin väg, och sätta sig där och skratta!
-- Väck inte honom där borta!
Hans nåd rikskanslern har befallt, att han skall få sofva, fnurrade kammarpigan.
-- Är där någon?
-- En kurir, kan tro.
Hagar varseblef i den anvisade riktningen en mänsklig gestalt utsträckt på en hård hvilobänk i den nästan mörka del af rummet, som skuggades af den stora kakelugnen.
I själfva det kungliga slottet kunde man tätt invid praktrummen se den tarfligaste möblering, alldeles som tidens sed ställde hemlifvets enkelhet tätt vid sidan af det offentligas prakt.
-- Hvarifrån har han kommit?
Från Tyskland, kan tro.
Hagar hade hört rikskanslerns första budskap om segern.
Hon aktade sig att yppa något därom.
Hon betraktade den sofvande, som var höljd i en kappa.
Han kom från Tyskland.
Kände han något om hennes tvillingsbror Bennu, den enda lefvande varelse, som hafvets flytande spån kunde kalla sin?
Sedan två år visste ej systern, om han var lefvande eller död.
Ännu förmärktes ingen strimma af höstmorgonens sena dager.
Göken i vägguret galade sju gånger, och på slaget sju inträdde fru Beata Oxenstjerna.
Kammartjenaren gömde sin trumpet, Fiken Lång rätade ut sig, styf som en sticka.
Hagar hade makat sin stol från eldskenet till skuggan och vände sig bort.
-- Hur har fröken sofvit i natt?
-- Som vanligt.
Lade sig klockan elfva, stod upp efter tre.
Jungfru Ebba gick klockan tio.
Fröken har läst på morgonen med en främmande jungfru.
Fru Beata borrade sina skarpa ögon in i skuggan, där Hagar satt; främmande jungfrur voro icke i hennes smak.
Lyckligtvis upptäckte hon i detsamma två utsträckta ben på hvilobänken.
-- Hvad nu, Fiken?
Hvem understår sig ...
-- Hans nåd rikskanslern förde hit en knekt och befallde honom lägga sig att sofva på bänken.
-- En kurir!
Är hans nåd inne hos fröken? fortfor den stränga frun nyfiket och lade handen på dörrvredet till studerkammaren, när hon hejdades af svaret.
-- Hans nåd är därinne och befallde, att ingen skulle få tillträde förr än han eller fröken ringde.
Den utsträckta handen sjönk, fru Beata tvekade.
Nyfikenheten var stor, hennes öfverhofmästerliga och systerliga rättigheter voro icke heller små, men i statsangelägenheter måste man lyda.
-- Jag kommer tillbaka klockan åtta, sade hon motvilligt, glömmande för statsangelägenheterna den främmande jungfrun, som härmed undgick ett vådligt förhör.
Rummets luft kändes lättare, när sista fliken af statsfruns kjol var försvunnen.
Kammarpigan blinkade förstulet åt Holm, likasom ville hon säga: jag klippte kråkans vingar!
Icke fem minuter därefter ringde klockan.
Det var rikskanslern; tjenarne kände handen.
Holm gick in och återvände med befallning att väcka knekten samt införa honom till drottningen.
Oxenstjerna hade sagt till Kristina, sedan hon, outtröttlig i frågor, stafvat noggrant igenom hvarje ord af rapporten, utom dess uppgift på döde och sårade:
-- På detta allt skulle min nådiga fröken kunnat få en lefvande bekräftelse genom fältmarskalkens kurir, kapten Duvall, som hade sin hurtiga anpart af slaget och anlände hit klockan fem på morgonen.
Duvall är af resans strapatser mera död än lefvande: han har ridit dag och natt, där han i menföret icke kom fram på hjul eller släde, har två gånger störtat med hästen och andra gången bräckt ett refben.
Det stod intet för lifvet till att själfver uppvakta, såsom han det nogsamt åstundat.
Han bad mig hitföra i hans ställe hans ordonnans, en ung sergeant vid namn Niemand, som blifvit i slaget blesserad.
Niemand väntar här ute; jag har låtit honom sofva i förrummet, tills han blir kallad, efter ju den stackars gossen af trötthet knappt tillhopa hänger.
Och lärer han vara nog konfunderad, men jag tänker min nådiga drottning vill höra honom nu strax, tills Duvall får målet igen.
Därpå hade Oxenstjerna med drottningens samtycke ringt, och framför dem stod snart en pojke i trasig, af alla möjliga och omöjliga vägar nedfläckad riddräkt, alldeles omedveten om hvar han befann sig.
-- Niemand, du är hos drottningen! tillropade honom rikskanslern, ruskande honom i axlarna.
Fåfäng möda.
Ynglingen sof.
Han gick dit han fördes, stod där han ställdes, men sof.
-- Holm! ropade drottningen.
Tjenaren kom.
-- Du har varit trumpetare, såsom du varit skräddare.
Blås till anfall!
Holm var icke sen att framdraga trumpeten ur bakfickan och blåste en ljudelig signal för kavalleriet att hugga in.
Verkan var ögonblicklig.
Den sofvande lutade sig framåt, beredd till skarpt traf, gjorde en rörelse med hälarna för att borra sporren i hästens sida och öppnade ögonen.
Det var ett par mörka, vackra ögon, hvilka, ännu omtöcknade af sömnen, stirrade på de kringstående, likasom visste de icke, om de sågo en dröm eller en verklighet.
Drottningen skrattade.
-- Nej, Niemand, sök inte tygeln och sporren!
Hugg inte in på oss; vi äro vänner.
Ser du inte de svenska färgerna?
Så vill jag se en ärlig knekt, rakt från elden och slagfältet.
Säg oss hvar du fått det stora fula ärret öfver din vänstra tinning?
-- Hennes majestät täckes fråga hvar du fått ärret på tinningen, upprepade Oxenstjerna för att gifva ynglingen tid till besinning.
Niemand behöfde en knapp minut, där en annan vid hans år behöft fem.
Han rätade sig, gjorde militärisk honnör och svarade:
-- På fältet vid Breitenfeld under generalmajor Slanges häst.
-- En hästsko?
Och Slange red öfver dig?
-- Generalmajoren föll, och fienden red öfver oss.
Vår svenske Leonidas fallen?
-- Hären och riket ha att beklaga en större förlust, inföll rikskanslern, syftande på Lilliehöök.
Den unga drottningens blick mulnade.
Hon förstod en nationalförlust, och hon kunde, när det behöfdes, gifva en sådan passande uttryck, men nu var en segerdag, nu ville hon njuta en ogrumlad fröjd.
-- Nej, upprepade hon, förlusterna sedan!
Torstenson lefver.
Niemand, hvem har gjort dig till sergeant?
Bure du inte märke af hästskon, skulle du se mig ut att ännu kunna rida på käpphäst.
-- Fältmarskalken har efter slaget befordrat mig till sergeant vid Nylands dragoner och befallt mig tjenstgöra vid staben, svarade Niemand med ny honnör, ej utan en sporre i svaret.
Det syntes, att han, som alla pojkar, var ömtålig om sin manliga värdighet.
-- Liten, men morsk! skrattade åter Kristina, i det hon med synbart välbehag mönstrade den käcke ynglingen i hans allt annat än hofmässiga skick. -- Har fältmarskalken gifvit dig ett befäl vid så unga år, torde han därtill haft goda skäl.
Du red oskadd i halkan hit, när Duvalls häst störtade två gånger?
Duvall är känd som en skicklig ryttare.
-- Kapten Duvalls häst var slöskodd; jag hade broddat min.
I morgon, när du riktigt vaknat, skall du rida ut i mitt följe.
Men förtälj mig nu om slaget!
Niemand berättade hvad han visste, mer af kamraters sägner, än hvad han själf upplefvat, där han låg bedöfvad på fältet.
Han berättade så som en pojke omtalar ett lifvadt slagsmål.
Tilldragelsens vikt och de svenska vapnens framgång fyllde berättelsens luckor.
Åhörarne uppfångade hvarje ord med andlös spänning, ofta med rörelse.
Nyheten om segern hade hastigt spridt sig i slottet, man visste ej huru.
Snart trängdes i förrummet en ständigt växande lyssnande skara, begärlig att uppsnappa någonting af den stora nyheten.
På en vink af drottningen öppnades dörrarna, och den fridlysta studerkammaren fylldes af konungaborgens nyfikne invånare.
Hon betraktade med klappande hjärta den unge ryttaren i hans illa medfarna och ändock så hurtiga skepnad.
Niemand?
Det var en öfversättning af Ingen, och Bennu hade förklarat sig vilja heta Ingen.
Var det han, eller var det icke han?
Nej, det var icke den förskrämde, af alla samvetets furier jagade gosse, åt hvilken systern för två år sedan sagt farväl på bryggan vid Skuru.
Och likväl ... det kunde ej vara någon annan än Bennu!
Och hon fick icke flyga honom om halsen, hon fick icke säga till honom så som blott en syster kan säga:
Det är du!
Det är jag!
Känner du mig?
Niemand hade talat om allt och alla, utom sig själf, när drottningen slutligen ville veta mera om Slanges fall.
Och berättaren förtäljde om den jättelike fientlige ryttaren, som krossade allt -- om sina fruktlösa försök att återkalla
Slange till lifvet ... huru han, Niemand, blef kullriden och låg sanslös under Breits tunga kropp ... huru han såg en stjärna sänka sig ned öfver honom och tala obegripliga ord ...
Klockan var mellan sju och åtta på morgonen; genom slottsfönstren syntes en svag strimma af det första gryende dagsljuset i den mörka novemberskyn.
En plötslig ingifvelse fick makt öfver Hagar.
Stjärnan?
Hans stjärna, hennes stjärna, drottningens stjärna?
Fru Beata samtalade med rikskanslern, förmodligen om det opassande att låta så många intränga i de kungliga rummen.
Vore det ej möjligt att obemärkt närma sig drottningen och hviska till henne: »Nådig fröken, ännu har solen icke gått upp, och det är skedt, som stjärnan förutsagt!»
Hagar trängde sig närmare, orden brände på hennes läppar: »Det är min bror, som kallar sig Niemand.
Han har sett stjärnan, han är den tredje!»
Då vände sig Kristina flyktigt om med detta majestät, som hon kunde antaga redan i unga år.
Där stod drottningen, där fanns ingen plats mer för en undersåtes förtroende.
Hagar drog sig tillbaka.
Niemand hade slutat, och fru Beata skyndade sig att låta utrymma studerkammaren.
Befallning gafs att låta sjunga tedeum i kyrkorna och uppläsa en kunglig kungörelse om segern.
Kammarherre Klas Wrangel skickades att efterfråga huru kapten Duvall befann sig.
-- Holm -- sade drottningen till sin kammartjenare -- för sergeant Niemand till slottsvakten, låt anrätta åt honom en god frukost och en bekväm säng!
Niemand, du bor i slottet under din vistelse i Stockholm.
Låt se, att jag i morgon finner dig fullsöfd och säker i sadeln.
Här, tag detta till ny ekipering! -- Och hon räckte honom en rulle guldmynt.
Niemand trodde sig ännu drömma, när två armar i förrummet knöto sig kring hans hals och en röst bakom honom sade i hans öra: hvem är jag?
Han hade sett idel obekanta omkring sig, men denna smärta, vackra flicka, halfva hufvudet högre än han själf, såg på honom med så kända, förtroliga, mörka ögon, att han genast utropade:
Hagar! -- De gräto icke, de glömde sig icke i ömma utrop, men de hade likväl ett hjärta, dessa två, åtminstone nu, åtminstone för hvarandra.
Mötet blef denna gång kort; de öfverenskommo att snart återse hvarandra, när Hagars blifvande anställning i slottet var afgjord.
Hon satte sig ånyo att vänta.
Tålamod tillhörde ej hennes dygder.
När hon väntat en ny, lång timme och redan föreställde sig, att drottningen glömt henne, nu som i Norrköping, inkallades hon af ringklockan.
-- Jag har i dag ingen tid öfrig för dig, sade drottningen.
De svenska vapnens seger kallar mig till tedeum i Storkyrkan.
Kom tillbaka i morgon bittida klockan sju, och gör dig beredd att börja din tjenstgöring.
De tre skyddslingarne.
Det finns tre kronor i Sveriges vapen, men det svenska lejonet är blott ett.
Stockholm var i glad rörelse; andra segern vid
Breitenfeld firades med gudstjenst, uppvaktningar hos drottningen och förlustelser för menige man.
Torstensons namn var på allas läppar; man tyckte sig åter upplefva den store Gustaf Adolfs dagar.
Nästföljande morgon, medan det ännu var mörkt, anträdde Hagar sin andra vandring till slottet, sedan hon erhållit sin beskyddares, riksrådet Kurcks, samtycke att träda i tjenst hos drottningen.
Hon kom, vid sitt inträde i mottagningsrummet, icke oväntad för den hon minst önskade möta.
Två skarpa ögon hade i går igenkänt henne bland skaran af Niemands åhörare och mottogo henne nu med en blick, som ungefär kunde öfversättas:
Hvad gör du här, trollpacka?
Kristina öfversatte många främmande språk, äfven ögonspråk; hon uttydde snart fru Beatas.
-- Jungfru Hagar
Ring -- lät hon förnimma -- har åtagit sig att förteckna en katalog öfver mitt bibliotek.
Jag beder eders kärlighet logera henne i blå kammaren närmast biblioteket för att hon må vara nära sin syssla.
-- Känner ers majestät denna unga person? frågade fru Beata snäft.
-- Mycket väl.
En frände till riksrådet Kurck.
-- Jag känner inga fränder till denna familj med namnet Ring.