Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Jag dristar föreställa mig, allernådigste herre, att intilldess de lyckligare förhållanden inträdt, som ånyo närma Deras Maj:ter till hvarandra, eller ock den förra planen går i fullbordan, och Ers Maj:t, i hvilketdera fallet som helst, sjelf stadgar thronföljden, skulle en af hertigarnes förmälning, derest Ers Maj:t täcks derom förordna, betaga de illasinnade allt hopp och alla beräkningar, grundade på ovissheten om fortplantandet af Ers Maj:ts höga stämma.
Det der skall jag närmare öfverväga.
Ordningen att gifta sig vore då hos Carl.
Jag fruktar endast, att om han tills vidare stadgar thronföljden, lusten till thronen skulle kunna gripa honom sjelf. L’appetit vient en mangeant.
– «För så förmätna tänkesätt vore hårdt att misstänka Hans Kongl.
Höghet.
Ers Maj:ts ojemförliga egenskaper, stora namn och dess trogna folks kärlek innefatta dessutom fullkomliga betrygganden mot alla brottsliga försök i sådan riktning.
– «Jag vill tro det.
Hertigen kan ej hafva något emot saken, då jag icke ämnar föreskrifva honom att lefvande begrafvas inom sin äkta paulun.
Stackars den lilla söta grefvinnan, som, i början åtminstone, får söka sin tröst på annat håll!
Det skulle göra mig ännu mer ondt om henne, så vida ej teaterns nymfer redan gifvit henne en försmak af hans ombytlighet.«
Åtta dagar efter detta samtal, hvarpå följde täta öfverläggningar mellan de begge äldste kungliga bröderne, afgick ett ilbud till deras farbroder, hertig Fredrik August af Oldenburg och Delmenhorst; och den 7 Juli 1774 gungade på Nyckelvikens böljor en ståtlig eskader, med långa vimplar och blågula örlogsflaggor.
«Med stilla fart, mot böljans välde,
«Så gungar Astrilds flotta fram.
«Ett dön med blixt i bergen smällde,
«Som skingras under rök och dam.
«Strax ljusnar upp, då soln sig tänder,
«Monarkens slott i Svea länder,
«Ett ärans tempel i sin dag:
«Der öppnas Kärleksgudens sköte:
«Der går en Prins sin brud till möte,
«Att dyrka kärleks ljufva lag.« 16
Under kanonernas dån och hufvudstadens befolknings jubel landsteg vid slottsbacken bemälte hertigs älskvärda 15-åriga dotter, prinsessan Hedvig Elisabeth Charlotta, som samma dag blef storamiralen hertigens af Södermanland gemål.
Om statskonsten kastat henne, sprittande af lif och qvickhet, i den liflige och qvicke konungens armar, i stället för den visserligen sköna, men kalla och stela, blyga och försagda Sofia Magdalena: hvem vet!
Nu vet man i stället, att Gustaf III fästade synnerlig uppmärksamhet vid en yngling af medelmåttig längd och fördelaktig växt; ljuslätt, med ädla, öppna drag och stora blå ögon.
Hans hållning var icke utan en viss stolthet.
Ingenting hos honom vittnade om snille – och det var, Gud bättre! ej heller deruti hans styrka låg – hvarken ögats matta låga eller talets enformiga hvardaglighet; men hans obesvärade skick och frimodiga svar behagade konungen.
Med trollstafven af sin makt vidrörde han denne sin page, som vid 23 års ålder förvandlades till hofstallmästare och pryddes med Svärds-orden, vid 28 blef förste hofstallmästare samt vid 29 års ålder friherre och kommendör.
Så uppsparkades på lyckans branter den alltför ryktbare grefve Munck, för att så mycket djupare störta i missödenas afgrunder.
Huru öfverraskad blef icke en af Muncks umgängesvänner, auditör Ehrenheim, då han en vacker dag infann sig i kongl. stallet, och träffade pagen, insvept i en slängkappa, ganska förnämt vandrande omkring och med en förmans beskyddare-min tilltalande de närvarande, som stodo der med obetäckta hufvuden, medan Munck behöll hatten på sig.
– «Är det något lustspel, som inöfvas?« frågade Ehrenheim.
– «Detta är fullkomligt allvar.
Du vet ej hvad som händt de här sednare tiderna, märker jag.
Du ser ej längre i mig pagen: jag har, sedan vi sist råkades, blifvit hofstallmästare, och bär detta vedermäle af min konungs nåd.
I det Munck gaf detta svar, slog han upp slängkappan och pekade på det ordenstecken, som zirade hans rock.
Sverige hade vid pass 30 år förut varit vittne till en lika brådskyndad upphöjelse.
Föremålet då hette Höpken, som från en ganska underordnad tjenstegrad på en gång blef beklädd med talàren.
Nu var det en allena styrande, ärftlig lifstids-konung, som ådagalade allmakten af sitt höga herrskarekall.
Höpken och Munck!......
Jemför, läsare! och döm!......
Det blefve en historia eller en roman för sig – kanske till och med närmande sig dennas omfång – att steg för steg följa den beryktade gunstlingen på spåren under hans långa skiftande bana, från Finland, der hans lif tändes, till slutet af den omkring 40-åriga landsflykten, hvilken först ändades med döden i Massa Carrara den 18 Juli 1831.
Vi lemna till och med tidsordningen ur sigte, vid redogörelsen för gryningen af hans gunst och dennas uppenbarelser; men af dessa må några drag anföras, som visa både Muncks skaplynne och vidden af hans inflytande.
– «Nå, du lyckönskar mig icke? – fortfor Munck, då Ehrenheim, en i botten redlig menniska, men af mycket inskränkta själsegenskaper, blef alldeles förstenad af hvad han erfor.
Kanske var det just öfverensstämmelsen i förståndsförmögenheter, som mellan dessa begge stadgade vänskapen.
– Det här kommer ej att verka någon rubbning i våra inbördes förhållanden.
Besök mig lika ofta och otvunget som förut.
Allt blir på gamla foten oss emellan, förstår du.
De förnäme skola få vänta, till och med ibland varda tillbakavisade ur mitt förmak.
Men du går in oanmäld till mig, när du behagar.«
Ehrenheim, som helt och hållet tappade koncepterna, då den förre pagen spotskt talade om de förnämes väntning i sitt förmak, utbredde sig nu i lyckönskningar och tacksägelser, kallande likväl
Munck med sin nya titel, hvarvid denne lät bero, medan han sjelf fortsatte att «dua«.
– «Inställ dig på konungens lever i morgon.
Du är ännu endast auditör, det är väl sannt, men du är adelsman och får således visa dig på hofvet.
Jag skall besörja, att du blir Hans Maj:t föreställd.
Var sedan flitig på både leverer och courer.
Det skall vara mig ett nöje att draga fram dig.«
Och det var helt säkert rätt roligt, att, så nyligen sjelf framdragen, få brösta sig som beskyddare.
Ehrenheim förnyade sina tacksägelser och följde rådet.
Sedan han vid en lever blifvit föreställd konungen, infann han sig samma afton på couren i stora galleriet.
Der flockade man sig någorlunda efter rang, i tvänne långa rader, mellan hvilka de kungliga personerna gingo.
De unga, som icke hade någon rang, eller hade den obetydlig, höllo sig längst ned eller bakom.
Ehrenheim tog således sin plats vid ett fönster, bakom den förnäma raden af hofcirkeln.
Under det konungen gjorde sin rund i denna, blef han varse Ehrenheim och hälsade honom med en nådig nickning.
När konungen gick tillbaka, bröt han hastigt genom den flock, som stod framför auditören, och gick till honom i fönsterfördjupningen.
– «God afton, Ehrenheim, jag hör att ni är Munckens vän.
– «Herr hofstallmästaren visar mig ynnest, Ers Maj:t.
– «Det är mig kärt, och jag ser er alltid med nöje.
Om några dagar flyttar jag ut till lustslotten.
Ni äger sedermera, att, när ni vill, begagna åkdon från mitt stall, för att resa ut och hälsa på Muncken, och en plats är alltid för er räkning vid min kavaljerstaffel.«
Gustaf var redan ett långt stycke derifrån, innan Ehrenheim hunnit fullborda sin underdåniga tacksamhetsutgjutelse.
Det dröjde ej länge, innan Munck erböd sin vän, auditören, att blifva landshöfding i Skaraborgs län.
Denne, som saknade både hufvud, insigter och embetserfarenhet, hade likväl tillräcklig klokhet och sjelfkännedom att undanbedja sig denna lika lysande som oförtjenta upphöjelse, hvartill han, utan omsvep, förklarade sig ej vara vuxen.
– «Nå det måtte jag säga! – utbrast Munck och föll sin vän om halsen – du är den förståndigaste och hederligaste menniska, jag någonsin haft att göra med, som sjelf talar ur den tonen.
Annat är jag van att höra af de hundratals sökande, som belägra mina förmak.
Men du är alldeles för god till, att längre qvarstå på den lilla plats, du nu redan en rund tid innehaft.
Jag vill göra din lycka; säg mig: hvilken befordran önskar du?
– «Om jag framdeles kunde hoppas bli ledamot i någon Hofrätt, så vore det min högsta önskan.
– «Framdeles!«
Nå, nå, vi få väl se.«
Och beskyddaren strålade af nåd; och den beskyddade var alldeles förbluffad att finna spannpiskan ha så mycken likhet med en spira.
Och det blef icke sista gången, lyckans gudomlighet dyrkades i Sverige under belätet af en undergörande spannpiska ......
I händelse ni aldrig njutit sötman af öfver-hofstallmästaren Hans excellens Brahes audienser, införa vi er nu på en sådan hos förste hofstallmästaren Munck.
Det är samma lidelser och samma afsigter, ni på begge ställena läser i de uppvaktandes anleten, och det vore säkert samma ansigten, drag för drag, liksom samma uniformer, derest icke omvexling och föränderlighet rådde lika mycket i naturens alla danelser, som i sysslolösa och inskränkta furstars tidsfördrif, att i olika drägter utpynta de dockor, med hvilka de leka faror och hofvera hjeltemod.
På Helgeandsholmen, i hörnet af Norrbro, der bazaren tager sin början och allmänheten förfriskningar hos herr de la Croix, stod, ännu sedan 19:de seklet ingått, det gamla så kallade «Gref Pehrs hus«, bygdt af riksdrotzet Pehr Brahe den yngre samma år, westfaliska freden slöts.
Kronan hade deraf blifvit ägare, och sedan våningen en trappa upp iståndsatts, på statsverkets bekostnad, och möblerats åt hertiginnans af Södermanland broder, prins Petter Fredrik Wilhelm af Holstein Oldenburg, som bebodde densamma under sitt vistande i Sveriges hufvudstad 1780, blef, efter hans afresa, den furstliga våningen upplåten åt den kunglige gunstlingen.
Här trängdes om hvarandra höga och låga, fattiga och rika, embetsmän och enskilde, gamla och unga, bildningen och råheten, ja, man skulle nästan kunna tillägga: hederligt folk och dettas fullkomligaste motsatser; med ett ord: personer af alla samhällsbelägenheter, Riksens Råd ensamt undantagne, hvilka aldrig förnedrade sig, att, som statsråden i sednare tider, sluta sig till svansen af smekungarnes följe.
En anmärkning i förbigående, läsare!
Inför Gud äro alla menniskor bröder, säger presten: inför lagen äro alla medborgare bröder, säger domaren.
Alltför bra! men se för ro skull Hans högvördighet rusta sig att resa i socknebud till den rike grefven, och tiggaren.
Han spränger
Brunte, för att hinna tidigt fram hos den förre; han släcker ej pipan, han afstår ej från middagssömnen, för att begifva sig åstad till den sednare.
Men domrarne äro åtminstone något helt annat!
De öfva sträng rättvisa, utan anseende till personen; – excipe: om tvisten skall slitas mellan ett skenheligt Majestät och en simpel statsborgare.
Kanske kommer den sanningen en smula närmare, som påstår, att i konungarnes och deras gunstlingars audiensrum äro alla bröder.
Krachanen afundas der hvarje tillgjord nådeblick, hvarje sockrad lögn, hvarje förrädisk handtryckning, som falla på den ringaste sökandes lott; och då denne går förbi, sväfvar på allas läppar ett inställsamt småleende, alla ryggar krökas, alla händer utsträckas för att upphemta det magnetiska fluidum, som den höga handens vidrörande qvarlemnat.
Muncks kammarhussar inställde sig en vacker morgon hos auditör Ehrenheim, som anmodades besöka förste hofstallmästaren, och oanmäld stiga in i toiletten, utan att bekymra sig om huru många eller hvilka, som väntade i yttre förmaken.
Kallelsen försummades naturligtvis icke.
Det gjorde stora ögon bland den långa och lysande raden väntande uppvaktare, att se en så ringa tjensteman, som icke i något afseende utgjorde stoff till högre syften, träda in i gunstlingens aldraheligaste, utan att ens behöfva afbida högvederbörligt tillstånd.
– «Nå, har du läst gårdagens tidningar, och har ingenting i dem fästat din synnerliga uppmärksamhet?« frågade Munck.
Ehrenheim bejakade det förra, men svarade nej på frågans sednare del.
– «Såg du då icke – återtog
Munck – att en ledamot i Svea Hofrätt är död, och att i det verket således är en plats ledig, den du bör hafva?
– «På den saken är ännu tid nog att tänka, ty förslag skall upprättas till sysslan, innan den bortgifves.
– «Derom frågar jag dig icke nu, utan om du vill ha den?
– «Ja, visst vill jag det.
– «Godt!
Jag äter middag i dag, som vanligt, hos kungen, och skall då begära tjensten åt dig.
Om han icke redan lofvat bort den åt någon annan, så kan du vara säker på att få sysslan, eller kungens löfte, hvilket, gifvet af Gustaf III, är alldeles ett och detsamma som fullmakten.
Kom upp i afton klockan 8 i garderoben, så skall du vidare höra af mig.«
Ehrenheim lät icke säga sig det två gånger.
I garderoben underrättade
Munck sin skyddling, att konungen vid middagen lofvat honom sysslan.
Munck tillade, att Ehrenheim borde inställa sig följande morgonen på konungens lever, för att tacka.
Det skedde, och då monarken räckte honom sin hand att kyssa, vände Gustaf hufvudet åt den sidan, der Munck stod i cirkeln af hofvets uppvaktande, såg på honom och skrattade:
Ha! ha! ha!« 17
Ja, ha! ha! ha! skratta de allenastyrande Herrans smorde, under det folken sucka: hu! hu! hu!
när gunsten och nycken bortslösa snillets, kunskapernas och förtjenstens arfvedel.
Vid öfverfarten från Skeppsholmen till den så kallade
Djurgårdsstaden landar man straxt nedanför Runstycksgrinden.
Ett litet stycke derifrån löper, till höger, innan man hunnit den bredare vägen, som leder till och öfver
Djurgårdsslätten, en något smalare väg, gata, gång eller hvad man vill kalla den.
Man stöter der snart på en temligen rymlig plan, – den så kallade «mjölnaregården« – med ett gammalt rödmåladt trähus till venster, bestående af öfver- och undervåning.
Utanför hela den öfra finnes ett öfverbygdt utsprång, men med öppen framsida och hvilande på stolpar af trä, utan zirater.
Framför huset stå några höga löfträd, med raka stammar och lummiga kronor.
I rummen på botten idkades källarrörelse, hvartill äfven ett par af dem i öfra våningen upplätos, när gästernas antal eller beskaffenhet sådant fordrade; ty stället utgjorde ett slags mellanting af krog och värdshus för mera bemedlade muntergökar.
Långt efter sedan det kungliga tåget återvändt från Djurgården, en första Maj, hvimlade spridda flockar, hvilka begifvit sig ut för att, som det heter, «dricka merg i benen«, dels inne i värdshusen, dels ute på marken, stojande, skrattande, skämtande, drickande.
Den nyss beskrifna «mjölnaregården« var uppfylld af folk, som, under halfhöga samtal och upp till utbygget på huset riktade blickar, tycktes afbida något eller någon.
– «Jag undrar om han är derinne?
yttrade en i hopen, medan han flåsade höga hvirflar tobaksrök ur sin hvita lerpipa.
– «Jo, det är så godt som säkert – svarade en annan.
– Det ropades i jåns ner i källarsalen, att kyparen skulle bära upp en flaska bittert och spanskt tillika med glas, och det är just för hans räkning, som värden förser sig med den dryckesvaran.
– «Ja så, han håller sig för god att dricka öl och buska samt ta sig en risp! – brummade en tredje, af hvars vacklande hållning och sväfvande målföre var lätt att begripa, att denne hvarken försmått ölet, buskan eller rispen.
– «Hvad pratar herrn för persilja! – föllo flera på en gång i talet.
– Får inte hvar och en följa sin smak?
Och om hans förtäring ibland är litet finare än vår, så måtte man väl unna honom sitt nöje, då han gör oss så många roliga stunder.
– «Ja, men jag menar, att en ann’ ä’ så god, som en ann’ – återtog den beskänkte – och när vi nöja oss med kumming och fängkol, behöfver han inte stoltsera med spanskt bittervatten.
– «Stoltsera herrn åt helvete med sitt bittervatten och tacka Gud, om han låter höra sig!
Han är inte af det slaget, som håller af fyllbultar, fast han sjunger om dem.«
– «Åh, fyllbullt sjelf, förstår ni!
Här har ni råkat på en gosse, som annamma mej! inte är bangen.«
– «Hvad nu?
Vet ni inte tojs?
Håll ni inne med tocket, annars skall jag lära er hvar David köpte ölet!«
Nu uppstod ett sorl och en myckenhet käppar lyftades, dels för att straffa gloporden, dels för att försvara dem.
Oväsendet stillades likväl omsider, utan handgemäng.
Flera röster bödo tystnad, «emedan han eljest ganska säkert icke blefve synlig.«
Under stojet klöf en slup, rodd af sex båtsmän och styrd af en civilt klädd officer vid flottan, med hastig fart, Djurgårdsfjerdens salta bölja och landade vid skeppshvarfvet, en liten bit från Runstycksgrinden.
Ur slupen stego tre personer: morianen, som ej böd till att dölja sitt utseende, samt tvänne herrar, insvepta i vida bruna kappor, med kragarna uppskjutna ända till näsan och de stora hattarna med slokiga brätten nedtryckta djupt i pannan.
Det var knappt att ögonen syntes.
Den ena var storväxt och tjock; den andra något mindre både i längd och fetma.
Morianen gick förut och de andra begge följde efter.
När de kommit till platsen utanför huset, hvilken var uppfylld af folk, hvars käbbel borttog uppmärksamheten från de ankommande, vände Badin sig till sina följeslagare, yttrande:
«Här är det.
Detta är Gröna Lund.«
Knappt hade folkhopens oljud upphört, då en bleklagd yngling, af reslig växt, med stor näsa, spetsig haka, hög, öfver ögonen framskjutande panna, uppstruket hår, med stora af konsten gjorda bucklor vid öronen och långt hår i nacken, omknutet med ett svart sidenband, raglade fram på gården.
Den slocknande blicken och klädselns oordning gåfvo tillkänna ett rusigt tillstånd.
– «Herre Gud!
Det är ju Lidner!« utbrast den tjocke herrn i bruna kappan; men med låg röst.
– «Skönt!
Och det är honom, du velat anbefalla i min ynnest?« tillade den mindre, på samma sätt.
– «Värdes skänka honom uppmärksamhet, när han icke hemtat sina ingifvelser från första Maj« – återtog den förre.
Imedlertid pekade någon ur hopen på Lidner och ropade, skrattande: «Den der, han är, min själ, riktig!«
– «Ja, visst är .... jag rik....tig« – svarade skalden, sväfvande på målet – «så riktig, att .... jag kan göra en in .... promptu om det bä....sta Gud ska....pat.
Vill ni h....öra kanske?
– «Åh ja, hvarföre icke?«
– «Vore ni så vi....sst vår sto....re Gustaf, som jag är en .... fattig utsvult....en skald, så skulle jag sä....ga till er så h....är:
«O, dyre kung, ditt folks försvar,
«Bland hjeltar störst och snillets ära.
«Som Svensk en rättighet jag har,
«Att skydd af Sveriges kung begära.
«Min kung, än om din nåd jag ber;
«Dig sången rör: du har ett hjerta.
«Hvad denna tanken gläder mig!
«Trots ödets ras och nödens smärta,
«Jag evigt sjunga skall om dig.« 18
Under upprepandet af dessa verser var Lidners röst klar och inga afbrott spordes i hans uttal.
– «Besitta, rimmar icke herren, som en hel karl!
Det der är värdt sitt halfqvarter.
Vill herren vara gunstig och stiga in med mig i källarsalen?«
Och nu tog han Spastaras skald under armen och förde honom med sig in på krogen, för att fullkomna ruset.
– «Du har rätt« – hviskade den mindre herrn i bruna kappan – «den der är något att göra af.
Tag honom med dig härnäst; men anständigt klädd och nykter, naturligtvis.«
– «Jag lyder med lifligaste glädje och djupaste erkänsla« – svarade den andre.
I detsamma öppnades dörren från öfra våningen i värdshuset och på det öppna utbygget framträdde en något långlagd, blek och mager man.
Den vackra hvälfda pannan öfver en stor krokig näsa och de stora blå ögonen, ehuru deras eld merendels skymdes af ett sömnaktigt flor, kunde ej undgå att fängsla uppmärksamheten.
Håret, tillbakastruket, fladdrade i naturliga lockar.
Klädseln var tarflig, men snygg.
Han hade lagt af sig rocken, och de hvita skjortärmarna stucko ganska bjert af mot den scharlakansfärgade västen.
Han höll en luta i handen, satte sig på en brunmålad trästol invid relingen af utsprånget och knäppte några förelöpande samljud. «Der är han!« utropades på en gång från hopen, som stod på platsen nedanför.
Sorlet upphörde, och under längtansfull väntan riktades allas blickar upp till Ulla Vinblads odödlige sångare.
Skaldens anlete uppklarnade.
De förut så dunkla ögonen brunno af ingifvelsens gudalåga.
Rösten, på en gång mjuk och klangfull, smekte örat med välljudande tonfall, ehvad han, talande eller sjungande, uppvecklade för själen dessa ryktbara, ohärmliga, vidunderliga, men sanna och alltid hänförande taflor, hvilkas färger äro hemtade ur känslans djupaste schackt.
Nu började han, blundande – för att icke störas af de omgifvande föremålen, – så här:
«De dyrbaraste gåfvor utösas ofta af den lekande «naturen under den mildaste himmel, då de dödliga «med bleknade anleten ej mäkta pryda sina kinder «med den purpur, som de lysande blommor vid mor«gonstunden sprida.
Man ser uti frusande floder en «skönhet kasta sina perlor.
De gyllene fiskar i China «uppstiga i svafvelgul ånga utur berlinerblå katsor, «fästade med rosenröda bandvippor.
– Hvad säger «jag?
Skördemännen på åkrarne i det rika Indien «kunna knappt i sina små glimmande jackor förliknas «med de violetta silfverax, som skördas af deras agat«liar.
Dryckeskärlen vid de sorlande bäckar finnas «uti kastanieträn högt uppsatta med konstigt virkade «förlåter.
Herdinnor i nopkin och gingan, med sol«hattar af perlemo, gunga i pommeransträn, och upp«fylla luften med förtjusande röster.
Der kostar ett «glas af stora Mogols aftonfinkel, älskelige bröder, «circa fem tolftedels svensk halföre: och af det kej«serliga myrbränvinet, som de främmande gesandter «undfå vid afskedstagandet, älskelige bröder, för en «vitten får man så mycket, så att
(Skalden gjorde några löpningar på lutan och sjöng:)
«Glasen darra mellan knogen.
«Håll i glaset, du är mogen.
«Kejsarn sitter der på krogen
«Hela dagen trogen.
«Huile de Venus och persico
«Växa der vildt uti skogen.
– «Det är ju sjelfva fan, mine älskelige?
«I en röd scharlakanströja
«Sitter han och har en blöja:
«Folket sig till jorden böja
«Sina glas upphöja.
«Torkar han glaset med blöjan?
«Det plär Hans Höghet förnöja.
– «Älskelige bröder! de dyrbaraste gåfvor ut«ösas ofta af den lekande naturen ännu.
Gutår! sup «mig till.«19
Skalden tystnade.
Ropen: «lefve Bellman! hurra!« genljödo från alla håll.
– «Det är karl hela dagen« – ropade en ur hopen –, «som ej har anseende till personen!
Han förgyller tiggarens lumpor och gör disktrasor af kröningsmantlar.«
– «Är det alltid på thronernas bekostnad, han muntrar sin allmänhet?« hviskade den mindre herrn i bruna kappan till den tjockare.
– «Bevare Gud! visst icke« – svarade den andre, också hviskande – «den första
Maj tycks vara våra skalders olycksande.«
Lutan klingade.
Bellman härmade med munnen ljuden från ett valdthorn och sjöng:
«Corno.
– – – Movitz! i afton står baln
– – – Hemma hos Mollberg, Corpraln:
«Just der du ser ljuset
«Och lyktan uppå huset,
«Der accurat står baln.
– – – Stöt i ditt valdthorn, gå på:
– – – Låt man brandvakterna gå:
«Hvad står du och undrar?
«Stor sak! trumslagarn dundrar,
«Och klockorna de slå.
«På det mörka blå
«Den blanka månen glimmar,
«Tills om några timmar
«Stjernehvalfvet strimmar.« etc. 20
Stormande förtjusningsutbrott besvarade skalden vid sångens slut.
«Bellmans skål!
Bellmans skål! hurra! hurra! hurra!«
Glas fylldes; glas klingade; glas tömdes – tömdes i botten.
«Dansen nu, mina gubbar, dansen!« – mälte skalden på utbygget – «nu skall jag spela åt er.«
Han reste sig upp, stödde lutan mot skranket, gjorde några hastiga lopp med fingrarna och, fortfarande att härma valdthornets ljud, började:
– – – Movitz valdthornet proberar
«Och sin tuggbuss valkar i mund:
«Springer kring golfvet funderar,
«Polskan i fyrkant formerar, – – – Corno.
«Städar och slåss och befaller:
«Eldgafflar, skärmar och galler,
«Allting ramlar nu denna stund:
«Stolarna skjutas åt väggen,
«Hirschfängarn brynes på eggen.
«Friskt courage på Gröna Lund!« etc. 21
Under sången svängde sig hela folkmassan i en munter slängpolska, i hvilken till och med morianen deltog.
Hans tvänne följeslagare drogo sig undan bakom knuten af ett närstående hus, för att kunna, utan uppseende, undvika att göra de öfrige sällskap.
När skalden upphörde att spela och sjunga afstadnade också dansen.
Han ämnade nu draga sig tillbaka; men det ropades af alla de kringstående: «en visa till!
Käre fader Bellman! en visa till!«
«Nå, får gå!« – svarade den odödlige sångaren – men för denna gången blir den också den sista.«
Och nu lät han gifva sig ett glas vin, ställde det bredvid sig på skranket af utbygget, knäppte några sorgliga anslag på lutan och sjöng, med uttryck af ljuft svårmod, ackompagnerande sig, ömsom på lutan, ömsom med tummarna mot skranket af utsprånget:
«Drick ur ditt glas: se, döden på dig väntar,
«Slipar sitt svärd, och vid din tröskel står.