Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Berättelsen om Clementine S. och Eduard O. är förträfflig.
För det första: må hvarje qvinna stanna vid Clementin’s caracter, och med handen på hjertat undersöka om någon likhet finnes dem emellan och sedan, utan tidsspillan, arbeta på att förändra denna likhet.
En sådan ljumhet, som Clementin’s förkastas af både himmel och jord – hellre ytterligheter i ombytlighet än ett sådant stillastående kärr till lynne.
För det andra: må äfven mannen spegla sig i denna sanningens spegel; ty äfven ett lynne masculinum kan blifva för sin dagliga omgifning så ytterst tråkigt genom beständigt ökade fordringar på eftergifvenhet och fullkomlighet hos andra, utan att med ett grand deraf sjelf vilja svara deremot.
Det är fröken Eleonora, som varit upphofvet till hela framställningen af denna lärorika tafla.
Hon är värd denna Fröken E ... att lära känna, om man älskar det goda och goda menniskor; men för att få det nöjet, måste vi vända oss till gamla Jacob, Herr Hugos kammartjenare, ty hon, Fröken E ..., är så mån om att hennes hjertas skära hvithet icke en gång af solens strålar skall få den minsta tinte eller fräkne, derföre döljer hon med största omsorg – ja till och med med list, som Jacob kallar det – hvarje handling, som kunde bära vittne derom.
Jacob tycker väl, att det är litet befängdt, att krångla med barmhertigheten.
– För att i hemlighet gå och fägna sig åt det goda man gjort, kan lika bra nära fåfängan, som att basuna ut det – men deruti, så sannt det ock kan låta, har Jacob orätt; ty en handling, som icke omtalas, glömmes lätt, den må vara ond eller god – den onda til’s samvetet vaknar, den goda til’s vedergällningens stund kommer, och båda kunna dröja länge.
– Fröken E ... krånglade litet med barmhertigheten, ty hon ville att fåfängan icke skulle hafva någon del deruti – också ville hon icke öfva barmherrtighet på Herr
Hugos bekostnad, hvilket visserligen varit det vigaste – utan hon ville med egen uppoffring tillvägabringa den.
Att Herr Hugo skulle uppbära tacksägelserna derföre, dermed tillfredsställde hon sin kärlek till sin bror, ty den man älskar hjertligt vill man alltid gerna ställa i den bästa dager – sålunda kan man med skäl säga om Fröken E ..., att hon krånglade med sin barmherrtighet så, som kanske englar krångla eller åtminstone blott goda menniskor kunna göra det.
Tredje delen innefattar hemlifvet på jagtslottet.
Herr Hugo hade en bror, vid namn Andreas Wilhelm, hvilkens lefnadshändelser stå i ett ljusdunkel för läsaren.
Så mycket vet man dock före hans död, att han varit olycklig i kärlek och vänskap, och att detta inverkat på hans sinne nedstämmande, hvilket gifvet Herr Hugo anledning att säga; ”det hans bror hade en blott half religiositet.”
Men sedan denne broder gått bort ur verlden, och hans qvarlemnade tankar bättre förklarat hvad han varit under lifstiden, än hans lefnad – (Herr Hugo fann strödda papperslappar, hvilka kunde anses liksom silhouetter af den bortgångnes egentliga varelse eller hans själs ande) samt Herr Hugo, att den gode Andreas sökt kämpa sig fram till den andra hälften, eller: till en hel religiositet – och mer torde knappt begäras af en menniska på jorden.
– Det är skönt att se en själ, sådan som hos Andreas, genomsöka hvarje hjertats fiber med sanningens solglas, för att göra sig rätt förtrolig med dess lidande delar, och skönt att tillika se en så ren och allvarlig vilja hos samme ande; att icke genom några falska palliativer lindra detta lidande, utan bättre bära bördan deraf till dess det rätta medlet deremot är funnet – om det ock först i döden skulle finnas.
Den papperslappen, som innehöll silhouetten af en from en älskande själs sorgedrag vid alla, det oförtjenta hatets anfall och beteelser, den var uppdragen med tålamodets penna doppad djupt i erfarenhetens bittra brunn.
Man kan lära mycket af dessa, Andreas Wilhelms, qvarlemnade papperslappar; man kan lära hvad en hel religiosite innebär.
Denna del slutar med förlofning emellan Herr Hugos dotter Aurora och hennes cousin Julianus, Andreas’s son.
Fortsättningen af familjelifvet på jagtslottet återkommer först i
Sjette Bandet.
Herr Hugo har den idée, att förlofvade böra resa tillsammans ”en vanlig liten resa före den stora långa genom lifvet;” för att derigenom bättre lära känna hvarandras lynnen och caracterer.
Fröken E ... skulle vara deras hemliga skyddande genius under resan; eller i hvardagsterm, förkläde.
Den största hyllning en författare kan gifva en annan, är kanske den: att upptaga hans caracterer med förtjusning i sina egna arbeten, och från dem låta stråla det ljus med hvilket han sjelf har för afsigt att upplysa sina läsare.
De resande göra personlig bekantskap med Mamsell Rönnqvist och pullorna, och utgöra med dem några dagar ett sällskap.
R–s samtal med Frans, Auroras bror, hvilken var med som sällskap åt Fröken E ... – ty två förlofvade sällskapa blott med hvarandra – är det originellaste i denna del, som heter
Reseminnen – och innefattar tillika en vacker hyllning af författarn till Törnrosens Bok åt författarinnan till Teckningar ur Hvardagslifvet.
R–s förklaring på en fråga af Frans ”Hvarföre naturens skönheter slå an så innerligt på menniskohjertat, nästan mera än sjelfva hjertats egna skönheter?” är förträfflig.
Hon öfvergår ifrån naturens förtjusande fenomener, hvilka stå på en idealisk grund och tjusa med den deraf uppkomna formen, till menniskan, som kan äfven idealiskt njuta af en annan menniskas sköna natur; men som äfven kan låta bli att njuta af hvarken det ena eller andra, och derföre missunna ja förhindra andra menniskor att njuta deraf; ”som sjelf kan bära krusflor öfver Guds beläte och sätta det på allt hvad Gud skapat.” Ack! hvilken bedröflig sanning innehålla icke dessa ord.
En annan bekantskap de resande förvärfvade var Baron Julius K ... en person, som Fröken E ... visste hade mycket förorättat hennes bortgångne broder Andreas.
Nu var denne man gammal, melankolisk, ångrande, trugade sig sjelf till medlem af det resande sällskapet; dragen af Juliani likhet med sin för längesedan bortgångna moder.
Berättelsen, om denne Baron K–s häftiga sinnesskakning, vid minnet af hans förflutna lifs vigtigaste epok, om de kroppsliga krafternas aftynande, allt efter som själen blef mera rent etherisk, är högst interessant.
Han drifves oemotståndligt att upptäcka sig, som brottslig emot Cecilia, Juliani moder, och att erhålla hennes förlåtelse genom Juliani mun.
Han omtalade en vallfart till Jerusalem, han företagit derföre att han: ”var en syndare.”
Vid denna öppna bekännelse förekom det de öfriga personerna, som om de kände sig mycket små emot honom.
Denna anmärkning af Fröken E ... är djupt sann.
”Styrka och svaghet äro menniskoverldens poler” – säger Thorild – ”Gud förbehöll sig styrkan; men gaf oss svagheten till vishet.” – ”En verklig ödmjukhet, icke hycklad, förranledd af innerlig känsla af skuld, är stor likvisst i sig sjelf, ty den utgör en del af Guds ordning – nemligen så, att menniskan skall först känna sitt intet för att kunna känna sitt allt.” – ”Tänk det rörande och sköna af en Engels ödmjukhet.” – – Baron K ... testamenterade sin förmögenhet åt Julius.
I bibliotheket på Baronens egendom, fanns ett manuscript af hans hand, hvaruti förekommo några upplysningar om hans lefnad.
Herrtig Fredrik Adolph var hans far, mamsell Hagman hans mor, således efter vanliga åsigter icke af äktenskaplig säng.
Men bland anteckningarna förekommer en uppsatts om äktenskapets betydelse, deri ”Kärleken tvenne hjertan emellan förklaras vara det egentliga, ja det enda, som utgör äktenskap och den tredje personens välsignande hand såsom öfverflödig der kärleken finns förut, och oförmögen att framkalla någon sådan, der den icke finnes och således äfven att: med välsignelsen åstadkomma något äktenskap.”
Det kan väl vara rätt, att inför Gud är det icke något äktenskap der kärleken saknas; men inför samhället äro de tvenne vigda personerna i alla fall ett äkta par; samhället har likvist förutsatt, att de vigda personerna af kärlek till hvarandra begärt dess sanction att lefva i äktenskap – det är således personerna, som varit falska emot hvarandra; men icke samhället, som inledt dem i försåt.
För tvenne älskande hjertan deremot måtte det vara enligt med deras högsta önskan, att äfven inför verlden anses såsom förenade genom äktenskap, och dertill tjenar vigseln – man kan äfven antaga, att hos den: der något slags afseende göres på biomständigheter såsom giltiga att hindra ett sådant offentligt erkännande för verlden af sitt hjertas kärlek till ett annat hjerta – hos denna person är icke dess kärlek af den beskaffenhet, att den inför Gud mer än inför samhället är nog till ett äktenskap.
Den 6:te boken slutar med Auroras och Juliani bröllop; men som författarn icke tycker om bröllop låter han Fröken E ... gifva de unga tu en förmaning, att vårda trefnaden, och bästa medlet dertill vore:
”att låtsa under allt deras gifta tillstånd, att de ännu voro ogifta.”
Jag kan häri icke fatta meningen annorlunda, än att författarn vill säga, att vigsel-ceremonien pålägger makarna ett tvång hvari man igenfinner orsaken till omöjligheten af äktenskaplig sällhet.
Skulle menniskorna verkligen vara så förvändt beskaffade, att de nödvändigt måste finna sin medfödda fria vilja bestå i undvikandet af allt yttre tvång, och hvarje sådant tvång uppväcka hos dem en naturlig resistance?
religionen förklarar den fria viljan för något helt annat, förnuftet gör det äfven; sålunda måste skälet till bristen af lyckliga äktenskap, icke ligga i den bindande ceremonien utan i något helt annat, som jag ville kalla brist på religiosite hos endera af makarne eller hos båda.
Men skall denna brist någonsin upphöra?
svårligen, om icke något nytt paradisiskt tillstånd återvänder till jorden.
Likvist måste väl äktenskap fortgå att existera, för samhälls-ordningens skull – om icke för någon annan ännu högre idée.
Fjerde Delen.
Azura Lazuli Tintomara är en berättelse, som i mitt tycke har likhet med Notre Dame, af Victor Hugo, i sin hufvudidée: den hedniska oskulden förföljd af christna hedningar.
Lättsinnigheten under Gustaf den 3:djes regering var väl så stor, att en döpelse-act kunde blifva utesluten i anledning af ett så kallad godt skämt.
För öfrigt är författarns egen förklaring, i slutet af 6:te boken, öfver Tintomaras bild, så älskvärd, att man för den måste älska båda.
Femte Delen.
Don Ramido – dramatiserade scener förflyttade på spansk jord – äro förtjusande, skönt klingande; man tror sig höra en på en gång älskvärd och stolt nation ........
Så långt hade jag hunnit i min hemliga conversation då ”Den äkta Törnrosens Bok,” en critik öfver den förra, utkom.
Det var väl att någon ville omsider företaga sig, att litet analysera författarns framkastade tankar och åsigter, i moraliskt afseende, ty ett snille, som är erkändt för sådant, kan ofta under denna egide, anfalla mensklighetens ömtåligaste punkter, af en nyck eller af egenkärlek eller falsk öfvertygelse, men ofta till allmän skada så länge egiden anses göra honom infaillible.
Critiken är på sina ställen partisk och på andra något hätsk; men del smickrar mig ändock, att mitt omdöme i mycket öfverensstämde med hans, t. ex. han säger om Don Ramido och Signora Luna; ”att der finnes denna musik, detta främmande sydliga doft och en underbar ton, som tjusar och förtrollar” – detta är hvad jag skulle velat säga; om jag icke saknat ord derför.
I öfrigt gör han icke Signora Luna fullkomlig rättvisa.
– Om svenska litteraturen hade många sådana stycken, skulle Sverige äfven äga en Shakspear.
Klandret, af benämningen Herr Hugo i stället för Herr Hofmarskalk, smakar af tyskmakeri.
Amorina beträffar, så instämmer jag fullkomligt deri: att hvad författarn i sitt företal klandrar hos den grekiska tragedien: nemligen att den tragiska principen ligger i de gamles öde, använder han likvist sjelf tydligt i Amorina.
Det var Johannes’s oundvikliga öde, att blifva ett rofdjur.
Styckets hjeltinna blir förförd, orsakar sin älskares död, öfvergifver sitt barn, skuffar sin far i lågorna m. m. och allt detta afsigtslöst, liksom hon blott varit ett blindt verktyg för ödets magt.
Tragiskt är icke detta – känslorna väckas icke häraf, de styfna liksom af för mycken köld.
För att ett ämne skall vara tragiskt, måste det kunna ingifva medlidande och stegra denna känsla allt jemt; men dertill måste händelserna ligga inom det möjliga, det omöjliga af hvad beskaffenhet, som hälst, ligger utom menskliga känslans perceptions förmåga – i fantasin kan det visserligen ingå; men en tragedie bör väl framför allt tala till känslan, och icke blott framställa spöken för inbillningen.
En annan sak förefaller mig innehålla för liten smak.
Författarn visar blott de yttre sidorna af händelserna, och af dessa lägger han de löjliga så nära bredvid de sorgliga, att de förtaga all effect af hvarandra.
Så går det visserligen till i det dagliga lifvet i allmänhet, och det är menniskornas lycka att så många olika beskaffade tilldragelser liksom förskingra hennes sinnen, att sällan någon enskilt hinner tränga fram, åtminstone icke djupt till hjertat.
Men annat önskar man af händelserna i en bok, man önskar se deras motiver äfven, och de inre drifhjulen i mensklighetens machineri, man önskar kunna stanna för att reflectera öfver dem eller njuta af dem – åtminstone önskar man komma i godt, i idealiskt sälskap när man tar en bok i hand, som hörer till den sköna litteraturen; men det går man miste om med Amorina.
I anseende till de halfqvädna visor, som finnas i Reseminnena och hvilka, under rubrik af equivoquer, skulle sätta de bästa deri förekommande caracterer i en icke särdeles vacker dager – tror jag: att de innehålla en skälmaktighet af författarn emot sina läsare.
Tidens anda är equivoque, författaren har kastat ut sina equivoquer såsom lockmat för att se hvilken som skulle napda på dem.
Det är Fröken Ulla, som först stött sig derpå, hon är icke prude; men hon är icke af naturen begåfvad med qvinlig skönhet, detta är en otur, som gör henne revolutionärt sinnad emot älskare och älskarinnor, vänner och vänninnor, och i sin dygdiga harm öfver andras förmenta odygder, glömmer hon att ignorera: hvad en sann blygsamhet aldrig bordt tillåta henne att förstå.
Rousseau säger: ”Goda seder hafva alltid mycken enfald i förening med sig; men en orenad inbillning gör örat ömtåligt och tvingar att beständigt förfina uttrycken.”
Colombine eller Dufvan ifrån Skåne, som anses så omoralisk, kan jag icke finna sådan.
Dygden kan ju blott existera såsom motsats till lasten, det bör väl således vara tillåtet att framställa denna senare, på det man så mycket snarare må lära känna den förra.
Att säga, som Fröken Ulla, ”att han (författarn) smyckar lasten med ett fint aesthetiskt doft, att han sätter okyskheten i system, och låter den sanctioneras af moralen” – det är alldeles förvändt.
Oskuldens tider äro nu en gång sin kos, det lära vi af bibliska historien, redan såsom barn, anständighetens hafva sedan kommit i stället; det lära vi ju längre vi få lefva allt mera.
Begreppet oskuld tages också nu mera uti en mycket inskränkt bemärkelse; det är blott ett slags felsteg, som är farligt för qvinnans oskuld – (mannens kommer alldrig ifråga) – för öfrigt kan hon beherrskas af de lågaste passioner, såsom hat, afund m. m, och hon bibehåller likväl sin oskuld i allmänna opinionen.
Likvisst sade Christus vid bedömandet af det ofvannämnda felet: ”Den af eder, som är utan synd, han kaste första stenen.”
Jag vill gerna tro, att författarn har samma mening: han vill att vi christligt skola döma; men icke fördöma, derföre säger han, att det kan finnas mer och mindre fromhet i hjertat under en oanständig yta, äfven som under den anständigaste kan finnas platt ingen.
(Troligen har han sett något mera bakom anständighetens mask, af mensklighetens rätta physionomi, än som i allmänhet man förmår att se.)
Han har icke sagt: ytan bör vara oanständig, för att det skall kunna finnas oskuld i hjertat, utan blott: att det är en möjlighet, att den finns under en sådan yta; och häruti måste man väl gifva honom rätt,
I allt det beröm Kapellet erhåller, instämmer jag af hjertat.
Något mer talande till känslan i sin enkelhet, kan man knapt läsa.
Minnesvärda tankar finnas äfven deri – t. ex. den unge presten hade invigts ”till Herrans tjenare och en menniskornas bästa vän.”
Häruti ligger just grunden för vår religiösa tro.
O! att menniskorna låte öfvertyga sig, att de icke äga någon bättre vän, något bättre stöd än Herran sjelf och hans ord, hvilka hans tjenare skola tala till folket; då skulle det icke saknas tro i christenheten.
Vid betraktandet af ett vackert landskap yttras: ”Ingenting står närmare naturen, rent och oskyldigt fattad, än religionen, då hon är menskligt känd, liksom hon blifvit gudomligt gifven.”
Jag vet icke om jag fattat författarns mening; men jag vet: att jag haft andakts-stunder med mig sjelf, i den öppna, fria, herrliga naturen, med att blott åskåda denna, tills själen känt sig saligt lugn och nästan klar, som den blåa ethern.
Tvenne gånger repeterar författarn att det unga skall draga verlden fram. ”Gud sjelf var blott en trettio-tre års man, när han dog för verlden och införde ett nytt lefnadssätt genom korset.”
Korset! – det vill ju säga ödmjukhet, försakelse, sorg och bedröfvelse, sagtmod och tålamod – allt perlor, fordom i martyrkronan och för alla tider en christens rätta prydnader; ty ”christendomens storhet består i att vara liten, och salighetens väg är såsom den smala, knapt synliga gångstigen genom en grön äng der ekar växa, och några himmelshöga poplar utgöra det fjerran målet.”
Urnan, den har jag aldrig kunnat läsa till slut.
Då man har erfarenhet af, att ett menniskobröst kan hysa ett hat, som deri härjar allt menskligt, utan att någon ed förbinder dertill; och då man funnit att ett sådant hat kan gå i arf – då innehåller en sådan erfarenhet något så rysligt, att man bäfvar till och med att återfinna det i dikten.
Palatset kan i sin orimlighet (enligt Rudolphinas omdöme) blifva en läro-dikt.
Huru finna vi dessa Japaneser, hvilka voro stolta öfver att iagttaga sitt lands lagar?
Vi finna dem högst oförnuftiga, emedan de lagar voro oförnuftiga, som de lefde efter.
Det skulle således kunna bero af samhällslagarna, huruvida förnuftet kan komma till utveckling inom menskligheten eller qväfvas i sin linda.
Jag öfverlemnar åt andra, att häraf draga slutsatser för eller emot reformer – jag inskränker mig blott till: att anse Palatset såsom en dikt att lära af.
Aramintha Maij är, som ett Andante Graciozo af Spohr eller, som Herr Hugo säger ”täck och naive.”
Skällnora Qvarn, som Herr Hugo (den äkta och veritabla) finner så fatal, innehåller flera moraliska sanningar.
Då man målar natur-scener är väl likheten en stor förtjenst – Herr Hugo medgifver:
”att såsom en framställning af Svenska folklifvet, finnes deri en viss natursanning; men,” tillägger Herr Hugo, ”det är fulhetens likhet.”
Detta rår väl icke författarn för, ty han målar blott likheter.
Vidare säger Herr Hugo, ”att sedan det först bestämt yttrats, att Jon Carlson på hvarjehanda sätt gjort sitt bästa att få systern ur lifvet, så heter det ändock i slutet, att han var oskyldig” – hvarpå Herr Hugo utropar: ”curieust sammanhang! curieus moral!”
Men är icke förhållandet i verldslifvet, till menniskornas lycka, just sådant.
En högre magt styrer händelsernas resultater ofta tvert emot hvad menniskornas åtgärder åsyftat.
Ett ondt uppsåts anslag göres genom oförutsedda tillfälligheter om intet, liksom ofta ett godt uppsåts följder blifva osynbara.
Menniskan kan enligt sin fria vilja så och plantera ondt eller godt; men frukten deraf förmår hon icke framkalla.
Som jag fattat sammanhanget med Jan Carlson så, ville han påskynda systerns död; men förmådde det dock icke.
Häruti finnes ju moral, en verklig christlig moral hos författaren – eller hur Herr Hugo?
Att den Svenska Fattigdomen casseras af Herr Hugo, förvånar mig storligen; ty ingen, som haft närmare beröring med sitt eget tjenstefolk, kan neka, att denna class inom samhället står på en fiendtlig fot till den motsatta classen eller husbondefolket.
Att undersöka orsaken härtill, är kanske en af tidens största fordringar.
Författarn uppgifver bildningen, och den rigtning den tagit inom den högre classen, såsom en ibland orsakerna dertill.
Denna har likväl gått sin bestämda väg, dermed menar jag: blifvit hvad den i 19:de århundradet måste blifva, i följd af de förutgående tidehvarfvens beskaffenhet; men om den förmår att skilja menniskorna åt, så borde ju religionen å en annan sida närma dem så mycket mera.
Det är således kanske brist på religion inom alla classer, en sådan religion, som ingår i allmänna lifvet och anses af hvar och en såsom lefvernes lära – som är grundorsaken till den fiendtliga sinnesstämningen, så väl individuerne emellan, som inom massan af folket.
Hvad som i denna skrift säges om fattigdomen, och svenska fattigdomen isynnerhet, är förträffligt.
Likvisst vågar jag vara af annan mening än författarn, hvad betydelsen angår af Christi ord: ”Saliga äro de fattiga” – det var visserligen en andelig fattigdom och ingen yttre
Han dermed antydde, en sådan nemligen, som erkänner att af sig sjelf icke kunna ingå i Guds rike, och hvilken skulle blifva en rak motsatts till Fariseernas andeliga högmod.
En ”inre själisk rikedom” äger visserligen en sådan själ i sin andeliga fattigdom; men medvetslöst – liksom saligheten icke kan bestå i medvetandet om att vara salig, utan i okunnigheten om ett annat tillstånd.
Friherrinnan och Hundrackan är åter en, af Herr Hugo benämnd, fatal historia.
Har då Herr Hugo aldrig inom lifvet mött personer, som ägt mycket, men varit missbelåtna med detta myckna, blott för det att de saknat något.
Sådana finnas och noga räknadt äro vi (i mer eller mindre grad) sådana allesammans.
Friherrinnan saknade skönhet och derföre blef lifvet henne en tung börda ibland menniskor, om hvilka hon trodde, att alla skulle lika högt värdera ett vackert ansigte och en vacker figur, som hon sjelf.
Något närvarande och lefvande att älska, måste hon dock nödvändigt hafva – och det blef en hund – hade lika gerna kunnat vara en katt eller fogel, blott det var ett lefvande väsende, hvars yttre former hon icke kunde afundas, och af hvilket hennes egna icke kunde bedömas.
Den historien är tagen ur lifvet; icke rår författarn för att deri förekomma så många ”fatala.”
Om boken
Det går an har jag ingenting annat att säga än hvad författarn sjelf sagt i noterna till Ninon Leuclos.
Der kallar han Ninon för sedernas reformatris, så till vida, att hon emanciperade dem – och såsom sådan borde hon nödvändigt gå för långt.
– En ny idée, som bryter sig lös ifrån andra seclersgamla, förlöper sig alltid till en början, eller: en gammal häfdvunnen öfverdrift, inom så väl samhället som religionen, kan blott besegras af en ny sådan; jemnvigten i det nya kommer sedan småningom.
Sara Widebäck förefaller mig, efter detta författarns resonnement, såsom en annan Ninon, och den idée, hon representerar, vara den: att emancipera qvinnan från slafveri,1 så inom som utom äktenskapet.
Imperial-upplagan ligger framför mig och med samma förundran, som Herr Hugo, återfinner jag berättelsen om Magdalena, som Furumo skuffade i sjön.
Författarns mening måste då ligga djupare än blotta orden tillkännagifva, och med allvar vill jag derföre försöka att taga rätt på den.
Om man undersöker hvad döden i sig sjelf är, så finner man, att den är det egentliga målet för allt lefvande; och att sjelfva kärleken och visheten – nemligen Gud sjelf – bestämt den till lefnadsmål.
Att upphinna detta, ju förr dess hällre, bör väl anses för den högsta vinst, och den, som förskaffar någon dess högsta vinst, bör väl anses för dess bästa vän.
Furumo ansåg sig för Magdalenas bästa vän.
Men nu kommer en fråga: för att kunna hinna ett mål, fordras ju vissa ansträngningar, antingen för kroppen eller själen, allt efter som målet är satt för den ena eller andra?
I allmänhet anses döden utgöra blott ett mål för kroppen, ty själen är odödlig.
Om man med död menar förruttnelse och upplösning, så är det visserligen så; men döden är ju blott förvandling af lif, det se vi i hela naturens rike; likvisst återgår kroppen genom döden till ett blott stoftlif, för obetydligt, jemfördt med dess första lif, att kunna tagas i beräkning.
Men hvad blir själen genom döden? henne har blifvit lofvadt ett bättre, ett herrligare lif efter den.