Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Banksystemet har väl ojemförligt flera vänner nu änrdå; men i den mån jag möjligen misstagit mig om den taktik i afseende på nya lagförslagers framläggande, som jag, från en allmän politisk synpunkt om riksdagens egentliga föremål, ansett varaden rätta, anser jag det vara bättre, att de annorlunda sinnade taga ärendet om händer, om de så föi- godt finna. R. o. Ad. tillät, att Gr.
Frölichs nu föredragna motion fick förfalla. II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ lill 3 e. m.
In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. 1 II. 7 5o
Den 15 Februari e. m.
Plenum kl. till 7 e. m.
Upplästes prot.-uleir., ankomna från de öfrige RiksStrn, nemligen från PresteSt. af den 5 och 8 dennes; från BorgareSt. af den 8 och 12 dennes; samt från BondeSt. al den ig sisth Jannari samt den 5 och 8 dennes.
Justerades ett prot.-nldr., innefattande ett af R. o. Ad. denna dag f. m. fattadt beslut.
Justerades pleni-prot. för den 5 dennes.
Hr Stråle, Nils Wilh., hade inlemnat följande anförande, sorn upplästes:
Uti den discussion, som uti H. R. o. Ad:s plenum den 5 dennes föreföll, i afseende på remiss af Hr Gr.
Ankarsvärds motioner N:ris 3, 4 & 5; deltog jag icke från början, emedan jag då ännu icke hunnit stadga min öfvertygelse om hvad som borde anses vara rätt.
Först under dis— cussionens lopp trodde jag mig finna tillräckliga skäl för beslutet.
Dessa skäl tycktes mig dock icke vara 1 ett sammanhang så uppfattade och framställda, som jag tänkt mig desamma; och detta är anlednm, hvarföre jag vördsamt anhåller, alt nu uti II. R. o. Ad:s prol. få förvara en framställning af de motiver, som bestämt mitt handlingssätt.
Under de riksdagar, som jag alltsedan år 1809 bivistaf, har, så vidt jag påminner mig, aldrig fråga uppstått, att, ehuru Landtm, eller Talman icke funnit en väckt motion bokstafligen strida emot grundlagarnas lydelse, ett RiksSt. dock vägrat remiss; och jag hade önskat, alten sådan fråga ej heller nu blifvit väckt, emedan jag icke anser, att medgifvandet af remiss skulle kunna betaga Ståndet rättigheten, alt vid sjelfva sakens afgörande tillse, att beslutet blefve i enlighet med grundlagarna; och att deremot vägrandet af remiss skulle föranleda farhåga för inskränkning uti riksdagsmannarätten, hvilken farhåga, ehuru sannolikt grundlös, det dock blefve svårt att tillintetgöra.
Men emedlertid yrkades det, att remiss borde vägras, och jag ansåg mig då böra afgifva min röst, i enlighet med min öfvertygelse, ulan afseende på de nämnda consideralionerna.
Den första fråga man gör sig är den: kan remiss vägras?
Det har blifvit upplyst, att vid flera tillfällen Landtm, ansett en motion vara sådan, att den ej kunde remitteras.
Landtm, har således ej gjort propos. derom, och remiss har ej skedt. R. o. Ad. har derigenom, att ett sådant Landtnäs föiklarande blifvit godkändt, de facto sjelf beslulit, att re - Den i5 Februari c. m. 5i iniss icke borde äga rum; ty hade R. o. Ad. eller dess majoritet ansett, att Landtm, borde göra propos. till remiss, så hade sådant blifvit yrkadt, och frågan hade gått till Const.Utsk., samt motionen under tiden blifvit hvilande.
Således har det synts mig vara klart, alt, när Landtm, ej anser sig kunna göra propos. till remiss, densamma af Ståndet alven kan vägras.
I ordningen förekommer till betraktande: kan ett sådant vägrande ske, oaktadt Landtm, tillkännagifvit, att han icke funnit motionen bokstafligen stridande emot grundlagarna och således anser sig böra göra propos. till remiss?
Om meningen vore, att ett sådant Landtnäs förklarande skulle ovillkorligen medföra remiss; så hade föreskriften uti Riksd.- Ordn. bort blifva den, att aldrig propos. till remiss skulle framställas, ulan Landtm, eller Talman helt enkelt förklara, huruvida han funne skäl, alt vägra eller bevilja remiss, och alt frågan blott kunde blifva den, till hvilket Utsk. remitteras borde.
Ståndet hade då ingen rätt, att göra gällande en mot Landtm, eller Talman stridig mening, att motionen vore grundlagsvidrig.
Nu äro likväl icke Riksd.-Ordu:s föreskrifter sådana; utan tvertom, så vidt jag förstår, stadgas bokstafligen motsatsen.
49 §’n 1 morn. innehåller vid slutet: "Uppstår fråga, om eller hvart remitteras bör, "kan denna fråga blott för den plenidagen läggas på bordet, "men i nästa plenum skall beslut ovägerligen fattas.’’
Således kan fråga om remitteras bör uppstå, den kan bordläggas, och beslut skall fattas, Delta beslut åter skall, enligt .'14 §:n> uppkomma medelst framställande af propos., hvilken, då den med ja och nej besvaras, kan föranleda votering.
Ofvannämnde 49 § 1 mom. säger:
"Hvar och en a 11- "män fråga, som första gången i något Stånd förekommer, "skall, så vida ej Ståndet enhälligt genast densamma till vederbörligt Utsk. förviser, ligga på bordet till nästa ple"num, då remiss bör ske."
Här påbjudes således, att remiss bör ske afen allmän fråga; men den föregående 44 $:n säger: "Konungens propositioner, äfvensom allmänna ”frågor, hvarmed förstus sådana, som kunna eller bö"ra komma under samt/iga RiksSt:s öfverläggning och pröfning, må ej i R.
St:s plena till omedelbarligt afgörande ”upptagas; utan skola öfverlemnas till utredande af behöri"ge Utsk." &c. Förklaringen uppå, hvad med allmän fråga förstås, är här gifven.
Men nu uppstår det egentliga tvisteämnet: hvilka äro de frågor, som icke kunna eller icke böra komma under RiksSlts öfverläggning och pröfning?
Alt frågor om ändring uti grundlagarna skola direete framställas lili Const.Utsk. och få icke emot Reg.F:s 81 § "uti Ståndens plena väckas,” det veta vi.
Likaledes upplager 90 §:n Reg.F. frågor, som icke "må komma under "11.
St;s eller deras Utskotts öfverläg-gningar och pröfning.”
Skulle uu den otroliga händelse inträffa, att Landtm, eller Den i5 Februari e. m.
Tnlman ville medgifva remiss af en motion, som anginge något af de uti 81 och 90 §§:na uppräknade ämnen; så måtte det val vara Ståndets rätt, att, med stöd af grundlagens ordalydelse, vägra remiss.
Jag vill knappast tro, att någon påslår motsatsen; och mig tyckes det häraf vara klart och ostridig t, att
Ståndet kan, om det finner en väckt motion icke förenlig med grundlagarna, i Öfverensstämmelse med dem, vägra motionens remitterande till Utsk.
En fråga af mera tvistig beskaffenhet, torde vara den: om orden i 44 §'-n Riksd.Ordn. kunna eller böra endast åsyfta 81 och 90 §§:na af Reg.F., eller om de omfatta alla frågor, som på något sätt komma i strid med grundlagarna?
Ordalydelsen tyckes mig vara för den sednare meningen.
Vore orden "kunna” och ”böra” synonyma, så skulle endera af dem hafva bort borttagas.
Nu är åter en skilnad emellan dem uppställd, hvilken synes mig innebära, att ehuru en motion väl finnes så beskaffad, att den icke bokstafligen strider emot grundlagarnas lydelse, hvadan Landtm, eller Talman ej äger fullt skäl alt vägra propos. till remiss af motionen, som, i följd deraf, kan komma under öfverläggning; saar likväl, det oaktadt, Ståndet öppet lemnadt, att pröfva, huruvida motionen till syfte och ändamål är sådan, att den öfverensstämmer med grundlagarnas innehåll, samt bör till öfverläggning och pröfning hos RiksSltn förekomma.
Äfven säger 5a § Riksd.Ordn.: ”Memorial och ”anföranden, som äro af egenskap att ”böra” till något R. ”St:s Utsk. remitteras” &c. Enligt 56 §:n få, med undantag af grundlagsfrågor, nya ämnen ej af rikdagsman väckas, ”se”dan en månad från riksdagens början, enligt 27 §:n, tiIlä 11— ”dalupit, så vida icke sådana frågor af redan fatita de beslut, eller redan upptagna ärenden, el”1 e r under riksdagen inträffande händelser, o m e"de
I barl igen föranledas.”
Skulle nu fråga uppstå, huruvida ett ämne, efter motionstidens slut, på grund af detta lagstadgande, kan upptagas eller ej, så kan frågan lätt vara tvifvelaktig; men sällan skulle väl motionen finnas bokstafligen stridande mot grundlagens ordalydelse.
Landtm, eller Talman finge då icke vägra propos. till remiss, men det ankomme på Ståndet att afgöra, om något af ofvannämnda fall inträffat, och om remiss bör aga rum.
Med antagande af hvad nu anfördt blifvit, återstår det att tillse, huruvida Hr Gr.
Anckarsvärds motioner N:ris 3, 4 & 5 verkligen strida emot grundlagarnas innehåll.'
Under den discussion, som den 28 April l834, i anledning af väckt fråga om mantalspenningarna, hos R. o. Ad. föreföll derom, huruvida statsverkets ordinarie inkomster kunna af R.
St., ulan Konungens samtycke, förminskas, hade jag tillfälle att yttra min tanke, alt sådant icke vore förenligt med grundlagen.
Det lärer, lika litet nu som år 1809, vara tänkbart, att en statsreglering kunde uppgöras, Den i5 Februari e. m. 53 livars utgiftssumma understege beloppet af de ordinarie inkomsterna.
Forst då kunde det sättas i fråga, att R.
St., med stöd af 57 §:u Reg.F., skulle besluta ordinarie skatternas minskning.
Deremot bör, när dessa inkomster icke förslå emot statsbehofven, bristen enligt 5g §:n ”genom be vi 11— ningar fyllas,” 10g §:n säger, att om R.
St. åtskiljas, ”utan ”att hafva staten reglerat och ny bevillning sig åtagit, då ”fortfare den förra bevillningen till nästa riksdag.” Meningen tyckes vara tydlig, att den vid föregående riksdagen beslutade statsreglering skall fortfara.
Men om nu R.
St. ägde makt, alt ensamme besluta 0111 ordinarie inkomsternas upphörande och hade derom förordnat, samt endast den gamla bevillningen skulle till nästa riksdag fortfara; så blefve deraf en ovillkorlig följd, att statsverkets behof icke klefve, i enlighet med 5g §:n, genom bevillningar fyllda, utan Regeringen lomme alt sakna medel att styra Riket, enligt gällande lagar och föreskrifter.
Detta har ännu mera öfvertygat mig derom, att år 180g ingen tauke uppstod om minskning uti statsverkets ordinarie inkomster, eller att man borde meddela särskilda föreskrifter, huru beslut i dessa ämnen skola fattas.
Frågor, som väckas derom, måste således hänföras under 75 §:n Riksd.Ordn., som stadgar, att i alla öfriga ärenden, som ej äro särskildt undantagna, galler, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening.
Hvad liemmantalsräntan särskildt angår, så enär densamma ingår uti roteringsverket, hvaruti rubbning, enligt 80 §:n Reg.Formen ej kan ske, utan Konungs och Ständers samlaldta beslut, torde deraf äfven vara klart, att Konungens samtycke erfordras, innan förändring kan äga runi.
St., genom beslut 0111 hemmantalsräntans upphörande, skulle kunna fråntaga ägare af frälseräntor hvad de i laga ordning förvärfvat, det torde ock befinnas rakt stridande mot våra grundlagars innehåll.
Ilr Gr.
Anckarsvärd bade uti motionen N:o 3 föreslagit: alt Stals- och Bevilln.Utskm, genom etf gemensamt betänk., mätte föreslå R.
St. att så ordna besluten om hemmantalsräntans upphäfvande och bevillningens nedsättning, all, i Händelse det förra icke skulle af vederbör, befordras till verkställighet, det andra genast till kraft och verkan förfaller; och lör hvilket fall Hr Grefven anhöll, att Bevilln.Ulsk., i anledn. af hans särskilda motion, mätte tillstyrka R.
St. att förordna om inställandet af all personel bevillning efter i:sta Art., samt efter 2:dra Art. för fastigheter, på det att nationen, åtminstone på detta sätt, måtte erhålla en lindring i sina dryga utgifter, om ock ej ledande till de fördelar för näringslifvet och rörelsen, som genom de förstnämnda besluten kunde vinnas.
Den efterföljande motionen N:o 4 innefattade förslag till införande af ett motsvar. stadgande uti Bevillnts-förordn.; och JS';o 5, alt uti instruetionen för Fullmäktige i Riksg.- 54 Den i5 Februari c. in. cont. de matie bemyndigas att inställa uppbörden af en del af bevillningen.
Hade motionären föreslagit, "alt hemmantalsräntan skulle upphöra, samt R.
St. i stället åtaga sig bevillningar till fullt motsvarande belopp, hvilka dock icke skulle komma att utgå förr, än Konungen samtyckt till hemmantalsräntans upphörande;” så hade ett sådant förslag åtminstone icke kommit i strid med grundlagen, ty Konungen hade då fått begagna sin rätt att antingen bibehålla hemmantalsräntan, eller emottaga den erbudna bevillningen, hvaraf jemväl räntetagare och roteringsskyldige möjligen kunnat få ersättning.
Nu deremot hade motionärens förslager den, enligt min öfvertygelse, emot grundlagarna stridande syftning, att Pi.
St. skulle ensamme besluta om hemmantalsräntans upphörande.
Dessutom har jag icke rätt kunnat fatta, alt motionen bestämdt innehöll, att den del af bevillningen, hvaraf uppbörden skulle inställas, ej finge öfverstiga beloppet af hemmantalsräntan; i hvilket fall åter statsverket hade kunnat komma att sakna medel till statsbehofvens fyllande, och 5g §:n Reg.F. således ej hafva blifvit iakttagen.
På dessa skäl har jag ansett, att de gjorda förslagen icke borde komma under RiksStts öfverläggning och pröfning, och således, att desamma ej utgjorde sådana allmänna frågor, som enligt 49 §tn Riksd.Ordn. ovillkorligen böra till Utsk. remitteras.
Frih. af Nordin, Carl Joha n, anhöll, att, sedan prot. för den 5 dennes nu var justeradt, till denna dags protocoll få afgifva ett anförande, som han uppläste, så lydande:
Vid remissen af min motion, innefattande begäran, det StatsUtsk. måtte utreda mantalsräntans tillkomst såsom stäudig ränta, och lagligheten af dess framtida uppbärande, framställdes af flere utaf R. o. Ad:s herrar ledamöter erinringar deremot, men hvilka samteliga af mig, vid nämnde tillfälle, lemnades obesvarande.
Emedlertid och då motiverna för denna min tystnad kunna, och möjligen redan blifvit olika bedömde, torde det tillåtas mig, att till denna dagens prot. få anföra, hvad som mig härtill föranledde.
Af erfarenheten vid föregående riksdagar har det visat sig, att, genom anförandet af vederläggningar emot gjorda anmärkningar vid afgifna motioner, ofta discussioner blifvit föranledda, hvilka flera påföljande pleni-dagar fortgått, och hvarigenom dels mycken lid för Ståndet borttagits, dels ock, genom remissens fördröjande ända till 607 veckor, en menlig inverkan på Utsktns behandling af der förekommande allmänna frågor uppkommit.
På grund häraf anser jag hvarje motionärs framställning till försvar för en afgifven motion vara olämplig, såsom ledande till tidsförlust, helst den icke är behöjdig, då det icke lärer kunna förvägras någon att lill Dén i5 Felrnari e. m. 55 det Utsk., dit remissen skett, aflemna nödiga upplysningar, till det afseende Utsk. kan pröfva desamma förtjena.
I allmänhet anser jag således, att allt ordande till försvar för en motion är, till det minsta sagdt, otjenligl, intill dess frågan ifrån Utskts handläggning återkommer; oell hvad särskildt ifrågavar. motion beträffar, förekommer derjemte, att dcå, genom R. o.
Adis beslut, att behandlingen inom Ståndet af min motion skulle äga rum i ett sammanhang med 3:ne afGr.
Anckarsvärd väckta motioner, men med hvilkas syftning i vissa delar jag icke instämde; sä föranleddes dock af den gemensamt beslutna behandlingen flere talare att sig yttra på ett sätt, att understundom det var svårt att genast utreda, om yttrandena voro riktade emot den ena eller andra motionen, hvadan jag ansåg, vid sådant förhållande, ännu mera angeläget alt, intill dess jag blef i tillfälle närmare taga kännedom af livad blifvit anfördt, afhålla mig ifrån att onödigt förlänga discussionen, ehuru af de olika framställningarna, som af den motsatta opinionens talare gjordes, icke hos mig föranleddes någon förändring i öfvertygelsen om nödvändigheten af, att, i ett constitulionelt samhälle, den skattdragande delen af folket bör upplysas, huruvida de skatter, som uppbäras, äro af en oföränderlig natureller ej; äfvensom att, i händelse vid en sådan utredning det skulle befinnas, att vissa delar af de uppburna skattebidragen sakna gilltig grund för framtida tillvaro, de ock böra upphöra alt af de skattdragande utfordras.
Hvad åter angår framkastade gissningar i afseende på mina motiver för afgifvandet af motionen, äfvensom anspeglingarna uppå de betänkliga följder, som genom mantalsräntans upphörande skola uppkomma, må de värde talarne förlåta mig, att jag nu, likasom då de yttrades, anser dem icke påkalla något svar.
De må gerna stå i prot. för desse talares räkning, såsom bevis på deras afvoghet emot hvarje skymt af dager, som kan leda till någon fullständigare öfversigt af samhällstillståndet i en af dess mest vigtiga angelägenheter, och i hvilken del af vårt samhällskick, efter min öfvertygelse, mera osammanhang och större felaktigheter förefinnas, än man i allmänhet sig föreställer och med ett väl ordnadt samhällstillstånd sig låter förena.
Men härom bör jag nu icke vidare orda; framtiden kommer säkrast att fälla utslaget, huruvida icke, äfven i detta fall, en ny tid med liberalare och billigare grundsatser snart nog kommer alt göra sig gällande.
Vid förnyad föredragning af Gr.
Spens’s, Carl Gustaf, den 8 dennes på bordet lagda motion om litte §lns af ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter bringande i öfverensstämmelse med 76 §:n Riksd.Ordn., blef densamma remitterad till Lag-Utsk. 56
Den i5 Februari e. m.
Föredrogs ånyo Frill.
Sprengtportens, Jacob Wilh., denia dennes e. m. på bordel lagda motion, ang:de mantalspenningarnas användande för fattigvårdens beliof.
Frih. von Kraemer, Robert, uppläste följande:
Såsom en inledning till hvad jag ämnar anföra, i afseende på Frill.
Sprengtportens i förra plenum bordlagda motion, anhåller jag att i korthet få nämna något om mantalspenningarnas uppkomst och de grunder, efter hvilka de utgöras.
Såsom den första personella skatt kan man anse den af Oden införda Nässkatten, hvilken förekommer under namn af Näfgjäld i Konung Magnus Ladulås’s testamente af år 1284* Ifrån 160g utgjordes de s. k. hjonelagspenningarna med en viss afgift månadtligen af hvarje ofrälse person vid viss ålder.
Denna skatt upphörde efter någon tid; men snart beviljades en motsvarande afgift i den s. k. qvarntullen, som erlades med vissa öre för hvarje tunna spanmål, som förmaldes vid qvarnarna.
Då emedlertid denna gaf anleda, till underslef genom sädens förmalande hemma på handqvarnar, infördes ånyo 1627 personel skatt af en mark för hvarje person öfver 12 år, hvilken erhöll den nuvar. benämningen och ansågs sedan för beständig.
Genom Malmö recess! infördes den äfven under namn af Koppskatt i de sednare förvärfvade provinserna Skåne, Halland och Blekinge.
Likväl stadgades i riksdrsbeslutet af år i655, att qvarntullen fortfarande skulle utgöras af de större städerna, och först genom en K. kungörelse 1813 infördes mantalspenningarne i städerna Stockholm, Götheborg och Carlskrona.
Sedan äfven Adeln 1810 åtagit sig denna afgi t, erlägges den nu af alla personer emellan i5 och 63 år, och äfven öfver 63 år i vissa fall, med undantag endast för den icke jordägande gemenskapen af krigsfolket och beväringen, när den i krigstid uppbådas till tjenstgöring.
För ståndspersoner och borgare är afgiften öfverallt lika, nemi. 3 mark eller 12 sk., men allmogen erlägger den, icke blott på olika orter till olika belopp i penningar, utan äfven på några ställen in natura.
Sålunda erlägges blott 2 mark i Skinnskattebergs- och Norbergs-bergslager, i Wermland och en del af Dalarne; i nori a delen af Dalarne betalas blott 12 öre, i Westerdalarne icke mer än 8 öre, och i Jemtland och Härjeådalen af den besutna allmogen — intet.
Vissa socknar af Stora Kopparbergs län utgöra sin skatt i kol lill Fahlu bergslag, och andra i Westmanland likaledes till Sala bergslag.
I anleda, af dessa olikheter hafva också R.
St. i83o beslutat, att grunderna för mantalspenniugarnas utgörande borde bringas lill mera likhet öfver hela Riket, i sammanhang med någon framdeles skeende jemkning af jordens beskattning.
Jag öfvergår nu till sjelfva motionen, hvilken jag i huf vudsa - Den i5 Februari e. m. 5? vudsaken biträder, men till hvilken jag önskar få bifoga några anmärkningar.
I afseende på lämpligheten af medlens anordnande direcle från länsränterierna är jag af samma tanka, som motionären; emedan jag anser, alt det blott skulle leda till onödig omgång oeh tidsutdrägt, om sådana anslag, som beviljas af R.
St. till inrättande inom communerna af folkskolor, fattiganstalter och arbetshus, m. m., ingå först till statsverket, för alt sedan åter derifrån fördelas på länen, efter mer eller mindre godtyckliga grunder, för hvilkas uppgörande möjligen åratal kunde komma att åtgå, i anseende till svårigheten att sammanjemka de från alla håll då sannolikt inkommande, högt tilltagna fordringarna: således finner jag ändamålsenligt, att en viss del af hvarje läns skattebidrag afsättes särskildt i länets ränteri, för att derifrån åter kunna anordnas till de ifrågavar. behofven, i likhet med hvad som redan sker med kurhusafgiften; Jag anser vidare, att ingen enklare och tillförlitligare måttstock för hvarje läns behof lill de ifrågavar. inrättningarna kan finnas, än den som grundar sig på länens folkmängd, emedan storleken och mängden af sådana inrättningar alltid måste blifva hufvudsakligen af denna beroende;. således finner jag billigt, att hvarje läns andel i det allmänna anslaget beräknas efter en viss afgift för hvarje mantalsskrifven person inom länet, och det lika för rika och fattiga, emedan det icke kan anses obilligt, att de sednare bidraga lika med de förra till upprätthållandet afanstalter, som egentligen afse de faltigares behof och förmån.
Denna afgift anser jag böra användas till de af motionären föreslagna ändamål: fattigförsörjning, arbetshus och folkundervisning; och skulle i följe deraf, om detta förslag antoges, inga särskildta statsanslag för besagde angelägenheter komma i fråga.
I afseende åter på de statsmedel, som böra användas till detta ändamål, kan jag icke dela Frih.
Sprengfportens åsigt, att mantalspenningarne dertill borde anslås och det of följandde skäl:
För det första tror jag, att en sådan urgammal ordinarie skatt, som af ålder varit ansedd för en af K.
Mtts ”redbaraste räntor,” såsom det heter i K.
Kammar-collegii relation 1697 — bör oförryckt bibehållas åt statsverket, hvilket väl torde vara det rätta, i afseende på alla dess ständiga inkomster, då de i alla fall icke förslå till den ordinarie statsregleringen.
Vidare skulle då icke fördelningen emellan länen blifva rättvis, alldenstund, såsom i början af mitt anförande blifvit visadt, allmogen i olika provinser erlägger mantalspenningarna till så olika belopp.
Det missförhållande, som derigenom skulle uppkomma, faller genast i ögonen, örn 2 H. 8 58 Den j5 Februari e, m. man jemför de af motionären uppgifna beloppen af man talspenningarna för hvarje län med länens folkmängd.
Man finner då t. ex., att Stora Kopparbergs län med ungefärligen samma folkmängd som Jönköpings län, betalar blott något mer än hälften så mycket i mantalspenningar; att Upsala län med dubbelt så stor folkmängd, som Jemtlands län, betalar mer än tredubbelt i mantalspenningar o. s. v. Jag föreslår derföre i stället, att anslaget till de ofvannämnda communala behofven tages af bevillningen efter i Art., på sådant sätt, att en viss del af den personliga skyddsafgiften skiljes ifrån de öfriga medlen, som till Riksg.cont. ingå, och insättes för hvarje län särskildt i dess ränteri, för att användas inom samma län efter stadgade föreskrifter.
Denna del kunde antingen bestämmas så, att den utginge till lika belopp för män och qvinnor, t. ex. med ta sk. för hvarje person, eller ock efter samma grund, efter hvilken sjelfva bevillningen utgöres, så att af hvarje mans afgift toges dubbelt så mycket, som af hvarje qvinnas.
Genom denna jemnare fördelning skulle de af motionären föreslagna extra-anslagen till vissa län blifva obehöfliga; emedan medlen, sålunda beräknade efter folkmängden, böra, om de rätt användas, förslå i det ena länet, så väl som i det andra.