Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Det är icke alldeles säkert, bästa farbror,” suckade Rosa. ”Jag älskar honom gränslöst, och Gud vet hvad jag ej kunde förlåta honom.”
”Det är godt att prata,” yttrade professorn litet småond, ”då man vet att sådana pröfningar aldrig komma i fråga.
Men jag säger dig, mitt barn, underhåll aldrig hos Ferdinand något hopp i den vägen; ty jag vill nu anförtro dig, dig ensam, att jag, aftonen före hennes afresa, bedt henne komma hit, för att emottaga ett litet afskedsminne för påkommande behof.
Då, ser du, frågade jag henne i förtroende, om hon icke kunde förlåta Ferdinand, och såsom hustru dela hans öde, i fall jag välsignande lade deras händer tillsamman.
– Men nej! det var fåfängt.
Hilda är en qvinna, sådana det icke finnes en bland hundrade.
Hon vet hvad hon vill, hvad hon erkänner för rätt, och derifrån viker hon icke en hårsmån.
Jag visste att hon nu gick för att tillbringa ett ringa och obemärkt lif på landet, och trodde att hennes styrka möjligen skulle svigta, vid det prof jag underställde henne.
Men hon förblef sig lik, och jag kan icke neka henne min aktning och välvilja, ehuru jag nästan önskat, att hon varit mindre stolt.
Hon tackade mig innerligen, och gret af glädje, för det jag ville gifva henne en dotters rum i mitt hjerta och i mitt hus – jag var nog svag att vilja hafva dem bosatta här hos mig.
Men hon försäkrade tillika, att hon aldrig skulle eller kunde ändra sina tänkesätt, samt att det var henne omöjligt, efter hvad som förefallit, att någonsin mera egna Ferdinand den känsla, som för alltid slocknat i hennes bröst.
Jag ville icke göra ringaste försök att öfvertala henne; men det gör mig riktigt ondt om pojken, att han icke skall kunna besegra sin svaghet; och jag har derföre lofvat, att han skall få resa några månader och se sig om i verlden, om han nu får en ny korg, hvarpå han med säkerhet kan bereda sig, till svar på det bref han afsändt.”
Dagen efter detta samtal införde vi läsaren i kommerserådet Widens nya boning.
Rosa satt vid sin söm och drömde om sin älskling, då hon erhöll ett bref, hvars poststämpel förvissade henne, att det var från Hilda.
Innerligt glad, bröt hon det, och fann deruti innesluten en liten, mycket tunn biljett till Ferdinand, af hvilken Rosa anade det värsta för honom.
Hilda Borgenskölds bref andades det innerligaste deltagande i hennes väns öde; derefter öfvergick hon till sina egna angelägenheter, beskref resan och den bekantskap hon derunder gjort med magister Wallinder, den mest intagande, städade och treflige man, Hilda kunde erinra sig hafva sett eller känt:
”Och nära nog, söta Rosa, så vacker som Mannerstedt.”
– Vidare berättade
Hilda om hans besök, om den högtidliga Söndagen, den herrliga gudstjensten, samt den lilla utfarten på aftonen till Neckens holme.
Kort sagdt, allt i Hildas bref andades lif och poesi, och det var uttryckt på ett språk, som
Hilda aldrig förut begagnat.
Rosa smålog och tänkte för sig sjelf: ”Icke underligt, att hon ej kunde förlåta Ferdinand.
Hon har aldrig älskat honom.”
Ett P. S. i brefvet lydde: ”Söta Rosa!
Lemna inneliggande till min kusin, och afstyrk honom att göra flera försök.
De skulle dock alltid blifva fruktlösa.”
”Ja, nu vore det förspilld möda,” sade Rosa med en lätt suck.
”Ferdinand måste vara en man!
Han bör och skall, hoppas jag, glömma
Hilda och lära sig att bekämpa sin kärlek, hvilken nu endast kunde kallas svaghet, om den icke förlorade all sin kraft.”
Samma afton träffade Rosa kapten Ferdinand hos professorn.
Biljetten brände i hennes hand, och likväl fattades hon af en så smärtsam känsla, att hon ändå behöll den, hvarje gång hon ville lemna den till sin egare.
Slutligen repade hon mod och vinkade kaptenen att följa sig ut i det lilla gula förmaket.
De satte sig; Rosa vågade knappt andas; Ferdinand rodnade och bleknade ömsom.
Han anade hvad det var, och frågade med en icke så omärklig darrning i rösten: ”Du har förmodligen haft bref från Hilda?”
”Ja, bästa Ferdinand, jag har haft det, och ...”
”Och hon har uppdragit dig att öfverföra svaret på mitt bref,” afbröt kaptenen.
”Jag har således icke ens förtjent, att hon sjelf meddelade mig det!
I sanning, Hilda är bra förändrad.”
”Hon har endast uppdragit mig att lemna dig denna.
– Rosa räckte honom biljetten.
Ferdinand uppryckte den hastigt.
De tre eller fyra rader den innehöll voro snart genomögnade, och Rosa såg på tändernas ovanligt hårda tryckning mot öfverläppen, på den djupt rynkade pannan och de blossande kinderna, ja, på uttrycket i hela hans ansigte, att harm, mera än smärta, var den känsla som beherrskade honom.
Utan att yttra ett ord, lemnade han biljetten åt Rosa.
Hilda skref:
”Huru många gånger vill du ännu höra det, Ferdinand?
Nej, och tusende gånger nej, jag blir aldrig din!
Upphör derföre att plåga oss båda, genom dessa förnyade böner, hvilka nedsätta dig och smärta mig.
Jag har blott en enda bön till dig: måtte du glömma
Hilda.”
”Ja, jag skall glömma henne, den hjertlösa, otacksamma, som endast förtjenar att förrycka hufvudet på någon enfaldig landtjunkare,” utbrast Ferdinand slutligen, och gick med stora steg upp och ned i rummet. – ”Ett sådant svar, ett sådant öfvermod, en sådan brist på all kärlek, ja, på all qvinlighet!
Jag har aldrig, nej, bestämdt aldrig, älskat henne; det har varit blott ett foster af min inbillning, som föregycklat mig denna dröm.
Och du kan tro mig, Rosa, ifrån denna stund är mitt hjerta fritt, och ingen qvinna intränger der någonsin.
Vänskapen är den enda känsla jag nu vill hylla, och du skall få se, att jag hädanefter blir så förnuftig och stadig, att både du och farbror få er hjertans fröjd deraf.”
Vid slutet af denna utgjutelse, hvilken flödade lika fort öfver kaptenens läppar, som hans fötter mätte golfvets längd, återtog han biljetten, sammantryckte den hårdt i handen, och gick derefter in i professorns rum. – ”Rakt förbi, farbror!” utbrast han och kastade Hildas svar på skrifbordet; ”men, Gud vare lof, jag är lugn, fullkomligt lugn!”
”Ja, jag ser det på dig, min gosse,” svarade professorn, och betraktade deltagande de af vrede och smärta vanställda dragen.
”Men du blir väl lugn, Ferdinand; tiden måste verka, och vi skola icke vidare tala om hela saken.
Ställ nu blott så till, att du kan få permission, så må du göra en tur ut i verlden, hvart dig helst lyster.
Jag ger dig respenningar för sex månader.
Och när du kommer tillbaka, är du kurerad, sköter din tjenst med nit och drift, håller din gamle farbror sällskap, och slår dig på stadighet och allvar, såsom det höfves en man.”
”Topp!” svarade kaptenen och räckte professorn handen.
”Farbror skall icke hafva skam af mig.
När jag kommer hem, vill jag visa, att jag varit en man, och att jag helt och hållet öfvervunnit min gamla svaghet.”
Fjorton dagar derefter gick kapten Ferdinand, vid temligen godt lynne, ombord på ett ångfartyg till Köpenhamn, der han först ville roa sig litet, och vidare begifva sig ut i Guds vida verld, hvarthän hans lynne eller tillfälliga böjelse kunde leda honom.
”Måtte Gud föra honom välbehållen tillbaka!” sade professorn och aftorkade en tår, hvilken afskedet qvarlemnat på hans kind. ”Du, Rosa,” tillade han och fattade flickans hand, ”du blir nu min enda tröst, min enda glädje.
De äro nu båda borta – Ferdinand och Hilda!
– Hm! vet du, barn, att det stundom nästan ångrar mig, att jag icke gjorde pojken till viljes, då ännu allt stod väl till, och Hilda gerna delat sitt öde med honom.
Jag var för envis den gången, såsom jag alltid varit.”
”O, säg icke så, kära, goda farbror!” bad Rosa smekande och verkligen oroad af professorns vekhet.
”Är det icke alltid bäst som sker?
Jo, helt säkert, och denna gång tror jag med all visshet, att det var det allra bästa; ty det är mig klart, att
Hilda aldrig höll riktigt af Ferdinand.
De hade visst icke blifvit lyckliga.”
”Hvaraf slutar du det?” frågade professorn lifvad; det syntes tydligt, att han önskade finna något giltigt skäl för denna förmodan, emedan han verkligen något oroades öfver saken.
”Jo, ser farbror, här är beviset.
– Hildas bref till Rosa blef nu framtaget, läst och begrundadt.
Professorn sade den ena gången efter den andra:
”Hm! hm!
Inte så rasande; men hvar skall Ferdinand få någon?
Hvarken du eller Hilda passade rätt åt honom.”
”Åh, dermed blir nog råd, farbror,” menade Rosa.
”’Verlden, tyvärr, är af qvinnor full!’
Ferdinand söker sig nog upp en hustru, som passar efter hans sinne.
Vi kunna vara glada, att han för alltid slagit sin håg från Hilda, och när hjertat åter blir riktigt friskt, tänker jag det icke kommer att dröja så länge, innan han känner de gamla symptomerna för ett nytt föremål.”
”Vore då önskligt, att det blefve ett värdigt och godt föremål,” tillade professorn, ”så att jag af hjertat kunde säga amen.
Men, Rosa, mitt barn, gif mig nu pipan, och laga att jag får litet thé att dermed skölja ned bedröfvelsen.
Det kostade på mig ändå att skiljas vid pojken; ty antingen har han nu blifvit mig kärare, eller har jag blifvit svagare.
Ja, ja, ålderdomen låter känna sig på många sätt.
Men tag hit théet och pipan, barn, och sätt dig sedan med din söm här bredvid mig, så skall jag beskrifva en magister-promotion för dig.
Jag vet, att du hör det så gerna.
Nå nå, vi ha icke så långt till den nästkommande, och sedan uppgår hoppets stjerna strålande från B**.”
Rosa smålog åt sin gamle vän, och sedan de små bestyren voro slutade, satte hon sig förnöjd i andra hörnet af soffan, och de annars så flitiga händerna hvilade, under det hon lyssnade till professorns interessanta skildringar.
Husliga Uppträden på Lindfors.
En het Augusti-eftermiddag stod Hilda Borgensköld på en temligen hög ställning, i det lilla, fordom gula förmaket, och målade med ljus vattenfärg de mörka, grumliga och otrefliga väggarne.
Hilda var verkligen, såsom pappa sjelf uttryckte sig, en ”riktigt dugtig flicka, som redde sig hvar hon kom, och aldrig skydde att sjelf lägga hand vid hvad arbete som helst, när hon dermed befordrade nytta och trefnad.”
Nu hade man visserligen haft råd att taga en målare i huset; men olyckligtvis fanns ingen sådan i hela trakten, och att hemta en från längre väg, ansågs ej nödigt för ett så obetydligt arbete.
Emellertid ville Hilda nödvändigt hafva det lilla förmaket i ordning; ty man hade flera rätt vackra möbler, hvilka kunde pryda och gifva det trefnad, endast väggarne först fingo ett utseende, som öfverensstämde dermed.
För detta ändamål läste Hilda, med all möjlig uppmärksamhet, gamla beskrifningar, som pappa egde i sitt lilla bibliothek, på den ädla konsten att tillblanda färger.
Hon tyckte sig slutligen ega tillräcklig theoretisk kunskap, för att börja med den praktiska delen; och sedan sjelfva färgen blifvit bestämd, ombetroddes nämdeman i Bro, vid en resa till staden, att hemtaga nödiga tillbehör.
Hvem var gladare än Hilda, då hon såg sig i besittning af alla dessa herrligheter, hvilka skulle hjelpa henne att försköna det redan så kärt blifna Lindfors!
Hon väntade nu endast på någon läglig tid, att företaga sitt arbete, då hon kunde vara säker att icke öfverraskas af Wallinder, och ett sådant kom snart.
Magistern skulle resa in till W** uti en embetsangelägenhet, och blifva borta i fyra dagar.
Redan samma afton, Wallinder var på Lindfors och tog afsked för den långa färden, började Hilda, efter hans bortgång, den stora byken på väggarne med vatten och borste.
Enligt den uträkning hon uppgjort, hade hon fem dagar till sitt arbete; ty Wallinder kunde tidigast inträffa först om Lördags afton, och det var osäkert, om han kunde resa till Lindfors förrän Söndagen från kyrkan.
Trygg och glad samt lifvad af föreställningen om den angenäma öfverraskning, hon skulle bereda Wallinder, då han härnäst besökte dem, arbetade
Hilda med drift och ihärdighet på sina förbättringar.
Pappa ombetroddes att måla fönsterkarmar och dörrar med oljefärg.
Fredags eftermiddag började det redan att lida till slut.
Hilda stod på öfversta trappsteget af ställningen, med uppfästad klädning, och strök med sin borste för tredje gången de liksom på nytt födda väggarne, då ett: ”Hvad i Herrans namn har fröken
Hilda för sig?” ljöd från dörren.
Hilda trodde att hon skulle dåna, och släppte borsten, så nydoppad han var, i ansigtet på sin lille handtlangare, hvilken stod nedanföre, och åter, i sin tur, af förskräckelse fällde krukan med hela dess innehåll i golfvet.
Med någon svårighet kom
Hilda på sina fötter ned från ställningen; det var nära att hon kommit på hufvudet.
”Magister Wallinder!” stammade hon rodnande, under det hon hastigt satte den uppfästade klädningen i ordning, genom en liten ryckning i knappnålen.
”Ni kom snart tillbaka, och jag kunde nästan säga olägligt.”
”Vacker tacksamhet!” svarade Wallinder småleende.
”Se blott upp en enda gång, och fröken Hilda skall finna, huru obeskedligt det är, att med så mycken köld och liknöjdhet belöna mitt besvär.
Jag kommer direkte från Neckens holme, med en hel last gäddor och braxen till fröken Hilda.”
Nu såg fröken upp, och der stod Wallinder, våt som en hafsgud och ingalunda i presterligt skick, med en stor korg fisk på armen.
Då var det förbi med Hildas förtrytelse; hon skrattade af allt hjerta.
”Jo, vi äro riktigt täcka, begge två,” menade hon; ”men huru i Guds namn har magistern blifvit så illa tilltygad?”
”Jo, ser fröken, det gick ganska behändigt.
Då jag skulle hoppa ur ökstocken, råkade jag bara att hoppa miste två eller tre steg i brådskan, och befann mig helt apropos i vattnet, i stället för på torra landet.”
”Ack, Gud, så oförsigtigt!” yttrade
Hilda med förändrad ton.
”Men hvad skola vi nu företaga?
Mamma och pappa äro ute och se på nyodlingarne; men vill ni vara god och gå in i min fars rum så länge, skall jag skicka er torra kläder, och sedan kunna vi åter skratta af hjertans grund, då ni kommer utstyrd i pappas gråblå frack, med de breda, gammalmodiga skörten.”
”Det nöjet skall fröken Hilda gå miste om,” försäkrade Wallinder, i det han bugande gick baklänges, sedan Hilda emottagit fångsten; ”ty jag sände gossen, den jag hade med mig som biträde, genast tillbaka till prestgården, att hemta mig en mera passande drägt, för att kunna uppvakta fröken.
Emellertid blir det väl bäst, att jag afbidar hans återkomst i löjtnantens kammare, och lemnar fröken
Hilda tid att återkomma från sin förvåning och sitt bryderi.”
– Wallinder försvann med en skälmaktig blick på den högt rodnande flickan.
En timma senare satt Hilda, ren och snygg, landtlig och enkel, men alltid förtjusande, under den höga linden på gården, och väntade på Wallinder, hvilken också snart infann sig, klädd i den vackra jagtdrägt, han stundom plägade bära, och hvilken så väl klädde honom.
”Hvem skulle kunna tro, som nu såg magister Wallinder, utan att känna honom, att denna lätta, verldsliga och eleganta drägt höljde en andlig man?” sade Hilda med ett fint småleende, och räckte honom nu först handen till välkomsthelsning.
”Jag vill hoppas,” svarade Wallinder allvarsamt, och tryckte vänligt den erbjudna handen, ”att det andliga hos mig ligger minst i rocken.
Till själen är jag prest; men hvad mitt yttre jag beträffar, gör det mig ett nöje att, fri från embetsåligganden, kläda mig i likhet med andra verldens barn; ty jag gissar, att fröken Hilda längesedan funnit, det jag är lika mycket verldslig som andlig.”
”Ja, just lagom,” menade Hilda; ”men säg mig hur magistern så snart kunnat återkomma från resan till W**?”
”Jo, emedan jag, för den starka värmen, och äfven af någon annan orsak, tog nätterna till hjelp, hvaraf följde, att tvenne dygn motsvarade fyra dagar; och derföre var det så naturligt, att jag, ännu litet sömnig, råkade stiga miste, då jag hoppade i land med min fiskfångst.”
”Det medgifves,” inföll Hilda, ”och det enda, som verkligen förundrar mig, är att ni icke föredrog sömnen framför fisket.”
”Jag hemkom vid middagstiden, och försökte att hvila ett par timmar; men knappt hade jag somnat, förrän jag drömde, att fröken Hilda befallte mig stiga upp, laga i ordning min farkost, och fylla den med braxen och gäddor.
Lydig och glad att slippa sofva längre, sprang jag upp, väckt af den angenäma drömmen, och hastade sedan att försöka min lycka, hvilken blef rik nog, för att vara i verkligheten.”
”Ja se, magistern är alltid lycklig, både i jagt och fiske,” svarade Hilda glädtigt, ”och kommer aldrig tillbaka utan god och rik fångst.”
”Och likväl tillfredsställer mig detta icke på långt när,” återtog Wallinder.
”Jag önskar af allt mitt hjerta, att lyckan måtte stå mig bi i mera än jagt och fiske.
Tror fröken Hilda, att den nyckfulla gudinnan sviker mig t. ex. i kärlek?
– Han såg henne dervid dristigt under halmhatten, djupt in i det leende, själfulla ögat.
”Det är mera än jag vet och verkligen mera än jag tror mig kunna besvara,” sade Hilda muntert; ”men jag har hört sägas, att man icke kan hafva lycka i allt, och de, som hafva den i dessa båda fall, kunna svårligen hafva den i det tredje.”
”Hvad fröken Hilda är obeskedlig!” invände Wallinder lätt rodnande, i det han böjde sig ned, tog hennes hand från arbetet, och lade den för ett par sekunder mot sitt högt klappande hjerta. – ”O, säg, skola dessa slag evigt klappa obesvarade?” frågade han med en ton, som trängde henne djupt in i själen.
Högt sade en röst derinne nej; men läpparne tego envist.
”Nu är dock fröken Hilda bra hård,” återtog Wallinder med mörk blick, men qvarhöll likväl handen, hvilken hon sträfvade att lösgöra ur hans.
”Herre Gud!” utbrast Hilda, helt ängslig, ”ser icke magistern, att nämdeman i Bro seglar in genom porten?
Släpp min hand!
Jag är icke hård; men jag kan väl icke svara nu!”
Och i ögonblicket var Wallinder uppe; men den glädjestrålande blick, som Hildas sista ord framlockat ur hans öga, mulnade något, vid den högst ovälkomna anblicken af fader nämdeman, som alltid hade något att tala med spektoren.
”Löjtnanten är ute på trädet, min hederlige fader Lars,” yttrade Wallinder, med den mest inbjudande ton och blick åt porten.
”Ja, men han kommer straxt hem,” inföll Hilda.
”Jag ser både honom och mamma derborta på gärdet.
– Och härvid öppnade
Hilda artigt dörren för den rike nämdemannen, som aldrig plägade komma tomhändt, utan alltid medförde något till den lilla, rara fröken, hvilken just var en engel, så väl i magisterns som i nämdemannens smak.
”Nå, hvad tyckte fröken om färgerna, jag hade hem från stan?” frågade gubben Lars, och tog helt makligt in stolen vid dörren.
”Alldeles ypperligt,” försäkrade Hilda; ”jag har snart slutat min målning.”
– Och nu skulle nämdemannen in och se på herrligheten, och kunde aldrig skåda sig förnöjd, så vackert var det.
”Ja, ser man bara på, fröken är nu så snäll i allt, att hon just passade blifva prestfru på landet; prostinna, förstås.
Ja, ja! det vore ju inte så farligt; konstigare har jag sett.”
Något brydd sökte
Hilda afleda fader nämmans vältalighet, hvilken också snart föll in uti en annan kanal, då han fick ögonen på den korg, han ställt ifrån sig vid inträdandet. – ”Ack, se här!
Min gumma plockade in litet i denna åt fröken.
Tag inte illa upp; det är bara för ro skull och hjertligt undt, emedan fröken är så vänlig, och aldrig håller sig för god att snacka med gummorna på kyrkbacken.”
Artigt och vänligt tog Hilda korgen, och tackade okonstladt för dess innehåll, hvilket var mångfaldigt.
Derpå trakterade hon beställsamt fader Lars med dricka, som icke var surt, och bjöd honom, såsom största tecken af aktning, att sitta i förstuguqvisten och röka.
Men var nu nämdemannen belåten med den ära, som vederfors hans person, så var Wallinder det icke mindre, att se huru väl Hilda betedde sig med allmogen.
– ”Ja, gubben har fullkomligt rätt deri,” sade han för sig sjelf, ”att hon förträffligt passar till prestfru på landet.
Men deruti hade han orätt, att han kom och störde mig så olägligt; det var alldeles fördömdt illa.”
Nu återkommo löjtnant Borgensköld och hans hustru från den långa vandringen.
Mamma pustade förfärligt, och bedyrade, att gubben aldrig mera skulle narra henne till en sådan ansträngning.
”Hilda, mitt barn! du har väl litet hallonätticka och vatten i ordning?
Ack se! välkommen hem, magister Wallinder!
God afton, fader nämdeman!
Hilda, kära du, skynda dig!
Jag dör af törst.”
– Och nu nedsjönk den goda frun andtruten i länstolen, hvilken Wallinder skyndsamt ställde fram.
Gladt och angenämt förflöt aftonen; man var så husligt lycklig tillsamman, och kände det djupt i själen, isynnerhet Wallinder och Hilda.
Sedan nämdeman i Bro uträttat sitt ärende hos löjtnanten, och lagade sig till hemfärden, följde denne honom på vägen.
Mammas tid var att taga mjölkkammaren i ögonsigte, och de unga blefvo ensamma.
Hilda syr så träget,” sade Wallinder och drog sin stol närmare.
”Det är en verklig plåga, att se någon vara så arbetsam, när man sjelf gör ingenting.”
”Nå, men hvarföre då vara sysslolös?” svarade
Hilda glädtigt.
”Der står ju en stor korg med spenat, som mamma lemnat qvar; plocka den.”
”Jag fruktar att jag finge föga tack för besväret,” menade Wallinder, ”emedan jag icke är skicklig till något i afton.”
”Huru så?” frågade Hilda.
”Jo, af den orsak, att jag icke blir lugn förr, än fröken Hilda svarat på den fråga, jag för ett par timmar sedan framställde.”
”Jag besvarade ju den,” sade Hilda helt menlöst. ”Jag yttrade ju tydligt, att jag ej visste det, men att jag hört omtalas ...”
Ett småleende slutade meningen.
”Är det beskedligt?
Gör det fröken Hilda ett nöje, att plåga mig så obarmhertigt?
Eller hvartill skämt i ett ögonblick, då mitt hjerta är fullt af allvar?
O, låt mig åtminstone se i ert öga, om det icke talar ett annat språk, än edra läppar?”
Wallinder ville bortdraga sömmen; men Hilda stridde tappert.
Hon var på en gång så blyg och så lycksalig.
Att se på honom, hade varit detsamma, som att säga honom allt hvad hon nu erfor i sitt hjerta, och det ville hon icke.
Hon ville lära känna honom bättre; ty hade hon icke redan en gång blifvit så smärtfullt bedragen?
Wallinder förstod icke hennes rörelse; den ingaf honom mera fruktan än hopp.
Han steg derföre upp, och sade icke utan bitterhet: ”Farväl då, fröken Hilda!
Kanhända jag icke heller får en blick till afsked?”
”Och hvarföre skall ni gå så tidigt?” frågade hon sakta, icke utan en märkbar darrning i rösten.
”Vill ni att jag skall stanna qvar?”
”Den frågan tycker jag var bra öfverflödig.”
”Nå, men hvarföre då neka mig en vänlig blick, då ni icke vill gifva mig ett vänligt ord?
Det måste ju smärta mig.”
”Jag ville likväl icke smärta er,” inföll Hilda, ”var öfvertygad derom; men ...”
”Men se på mig då,” bad han bevekande; ”blott en enda blick, och jag skall icke fråga mera i afton.”
”Icke i morgon heller?” sade Hilda åter leende, när hon af Wallinders röst hörde, att han var mera lugn.
”Nej, nej, hvarken i morgon eller öfvermorgon; icke på en hel vecka skall jag tala om annat, än spenat och vackert väder, bara
Hilda nu vill se på mig.”
Och nu såg
Hilda upp, och i den blick, de båda vexlade, låg all den salighet och innerliga hängifvenhet, en blick kan uttrycka.
Wallinder skådade djupt in i hennes själs verld, och läste borgen för sin framtids hopp.
Gud må veta, huru det gått med hans löfte, om ej en gosse, drypande af svett, i detsamma kastat sig af en löddrig häst, och dristigt rusat in i salen, med tillsägelse, att magistern skulle skynda hem på ögonblicket.
Prosten hade fått slag och drogs med döden.
Wallinder sprang bleknande upp.
”Gå!” ropade han till gossen; ”jag kommer på minuten.
Farväl, dyra Hilda!
Nu blir det en faslig uppståndelse och göromål i mängd; men säg att jag är välkommen, och då jag kan, smyger jag mig ut och flyger hit.”
”Hjertligt välkommen, bäste Wallinder!” sade Hilda; ”låt oss icke vänta för länge!”
”Oss?” upprepade Wallinder, i det han tog sin hatt, och hans blick sökte ännu en gång hennes, med ett lätt förebrående uttryck.
Afskedet och fruktan för dess långvarighet gjorde
Hilda mera svag, än hon trodde det möjligt att blifva.
Nästan medvetslöst tillade hon: ”Låt mig icke vänta för länge; men skynda nu!”
”O, Hilda!” – och innan hon kunde ana en sådan djerfhet, hade Wallinder tryckt henne till sitt hjerta, och hviskat i hennes öra:
”Nu är du min för evigt!”
Innan Hilda ännu hunnit sansa sig efter öfverraskningen, var Wallinder redan ute och uppe i sadeln.
Han tryckte stigböglorna hårdt i hästens sidor, svängde den lätta hatten till en afskedshelsning, och ilade skyndsamt till dödens bädd, hvilken han hoppades skulle vara för honom förebudet till hans inträde i det jordiska paradisets herrlighet.
Vid ankomsten till prestgården fann Wallinder prostinnan i otröstlig sorg vid den afbleknade gubbens dödsläger.