Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ingalunda, sorn Hr Björnstjerna velat påstå, i följd af jordens högre värde, som min beräkning af landtförsvarets kostnader nu upgår till högre belopp än tillförne; utan föranledes detta förhållande, uteslutande från .de allt mer och mer förökade anslag, som vid hvarje Riksdag beviljats 4:de HufvudTiteln.
Hvad aflöningen medelst boställen angår, har jag uti mina förslager fullständigt ådagalagt olämpligheten häraf.
Jag anser detta sätt för Armée-befälets aflöning vara det minst ändamålsenliga af alla.
Detta aflöningssätt är derjemte ett förstucket spel, då det i räkenskaperna upgifves helt annorlunda än det i verkligheten utfaller.
Sjelfva löntagaren är till och med oftast sjelf i okunnighet om det belopp han kommer att tillgodonjuta.
Vida bättre är om lönerna utfalla i kontanta anslag, och till samma belopp de på papperet förekomma.
Då först blir det möjligt för löntagaren att på ett bestämt och tillförlitligt sätt ordna sin hushållning.
Mycket liar blifvit ordadt om förträffligheten att i lön er hål l'a boställe.
Må det tillåtas mig vidröra ett enda fall, som i allo visar motsatsen häraf.
Antag att en person vid B5 å 40 års ålder lyckliggöres med ett boställe såsom lön, och att han, med tillhjelp af skuldsättning eller medelst anlitande af egna medel, lyckats få upsatt nödige inventarier m. m., samt att han har inträdt i full verksamhet såsom possessionat, inspektor och rättare i en person, ty sjelf måste han bestrida alla dessa funktioner om det skall bära sig, då på engång trumman går och hr agronomen blir bortkommenderad att göra något helt annat än se efter oxar, slå gräs och gräfva ner potatis, och hvarvid intet annat för honom återstår, än öfverlemna hela sin ekonomiska välfärd i händerna på oftast mindre pålitligt tjenstefolk.
Kan ett dylikt aflöningssätt vara att söka bibehålla?
Nej bestämdt icke.
Ur militärisk synpunkt bör ej heller förbises det ambulatoriska förhållande som detta aflöningssätt föranleder inom kompanichefsgraden och de menliga verkningarne häraf.
Det har ganska riktigt blifvit sagt, att en Kompanichef bör vara att anse såsom en far för manskapet; men för att kunna upfyila denna faderspligt, måste han genom ett längre qvarblifvande vid ett och samma kompani, blifva i tillfälle lära känna sina s. k. barn.
Genom aflöningen med boställen hin - Den 6 December e. m. 477 dras han härifrån.
Vi veta nemi. en hvar att inom samma Reg:te finnas icke 2:ne kompanichefs-boställen af samma godhet.
Detta föranleder, att så snart ett bättre boställe blifver ledigt, så sökes alltid transport till detsamma, således till ett annat kompani, synnerligast då, som i de flesta fallen nn äger rum, boslällena öro bortarrenderade.
Följden af dessa förflyttningar är, alt Kompanichefen aldrig lärer känna sitt manskap, med hvilket han i öfrigt icke är tillsammans utan under den korta mötes-tiden.
Andra talare, såsom Frih.
Raab m. fl., hafva i öfrigt så fullständigt gendrifvet boställs-förfäktarnes åsigler, att uti detta ämne ingenting mera för mig är nödigt åtgöra.
Här har blifvit ordadt om de stora ropen utomlands emot folk beväpningen.
Jag tror icke att det är emot användandet of den na princip såsom grund för försvars-organismen, som dessa rop blifvit höjda, utan emot de orimliga summor, som i dessa länder upslukas af försvars-väsendet.
Hvad slutligen beträffar önskningarne från ett visst håll, att mina förslag »måtte blifva kastade öfverbörd», så kan ju den talare, som sådant åstundat, deråt egna sina bemödanden, i händelse ban äfven lyckas blifva Sekreterare i den af mig påyrkade gransknings-komitén.
Jag vill icke uptaga tiden med alt orda om boställenas nytta; den af Kapitenen Grill i detta hänseende ulgifna bok lemnar derom de bästa uplysningar, och jag tror att hvar och en af E och Ad., som sjelf varit militär, eller åtminstone rot- och rusthållare, skall erkänna de stora och oafvikliga fördelarna af boställena.
I afseende på indelningsverket, hvilket jag hoppas måtte lång tid få blomstra, så som det af Carl XI blifvit grundlagdt, ber jag deremot att få yttra några ord.
Stael von Holstein har sagt, att om Arméen vore tillräcklig såsom slam, och beväring icke behöfdes, skulle han vilja bibehålla indelnings-verket, intilldess man finge något annat, som vore bättre.
Jag frågar honom, huru han kan få någon så stor stam, att icke alltid en reserv blir behöflig.
Det finnes icke något land, der icke en sådan reserv finnes, och ändå är det utländska exempel man här vill efterapa.
Andra talare hafva yttrat, att Svenska indelnings-verket endast har vedersakare, men icke några, som erkänna dess värde.
Jag skall då be att härutinnan få omnämna några fakta, som bevisa motsatsen.
För några år sedan utskickades, jag tror en General från Brasilien, för att inhemta kännedom om andra länders krigsorganisationer.
Han genomreste hela Europa och afgaf derefter en rapport, hvilken blifvit mig benäget meddelad af härvarande Brasilianska Chargé d’affaires.
Denna rapport innehöll, att han icke sett någon bättre, efter landets förhållanden ändamålsenligare militär-inrättning än vårt indelningsverk.
För Hr Stjernsvärd, som varit i Frankrike, torde det säkerligen icke vara obekant, att man just der funnit olägenheterna, kostnaderna och vådan af ett så utsträckt konskriptionssystern, som derstädes är rådande.
Man behöfver blott vara när - 478 Den 6
December e m. varande vid en enda lottning til) beväringsskyldig i detta land, för att märka den glädje, som framlyser både ur de konskriptionsskyldiges och deras föräldrars ögon, när de gå fria.
Säkert skulle en sådan glädje icke visas, om de icke ansågo det vara en tunga att blifva utskrifne.
Ar 1853 befallde Frankrikes Kejsare, som väl icke kan sägas vara okunnig i militär-saker, sin Chargé d’affaires härstädes att taga kännedom om vår krigs-organisation, och updrog denne samme Chargé d’affaires att utarbeta en berättelse härom.
Jag deltog i författandet af en öfversigt af denna organisation, stödd på officiella upgifter.
Kejsaren fann sig så belåten härmed, att denne Chargé d’affaires steg i Högstdensammes ynnest, derföre att ban skaffat Honom beskrifning på denna i Kejsarens tanka utmärkt väl organiserade Armée.
Detta tyckes väl bevisa, att vårt indelningsverk icke är så dåligt, som man vill låta påskina.
Soldaten är genom indelningsverket sammanlänkad med samhället, och den vackra tanke, som Carl XI satte i verket och hvilken Hr Wrangel uttalat, att Officeren skall stadna inom sitt kompani för att vara en far för sitt manskap, utgör den verkliga tjenstgöringen på roten.
Stael von Holstein sagt, att han icke visste hvad tjenstgöringen på roten vore, vill jag uplysa honom om att jag sjelf gjort denna tjenst i flere år och vet att den icke består i blott rapporters skrifvande, tomma kyrkparader m. m.; utan detta sammanverkande, detta föreningsband och närmande emellan Officeren och soldaten och den faderliga vård ban har om truppen, detta är den verkliga fördelen af tjenstgöringen på roten, och jag tror att om Soldaterna komme i ett sådant förhållande lill sina Officerare som det, hvartill antagandet af Hr Stjernsvärds förslag, otvifvelaktig! komme att leda, skulle soldaterna sluta med att blifva ett kringstrykande, löst pack.
Jag har hört åtskilligt yttras om indel ningsverket och dess större eller mindre förträfflighet; jag skall i korthet uttala skälen för den öfvertygelse jag hyser om denna vackra inrättning Jag påstår nemi., och jag vädjar till hvilken indelt Officer som helst att svara mig derpå, att om hvarje sådan Officer finge igen allt hvad Carl XI gaf vid indelningsverkets inrättande, skulle nu år 1856 icke Statens medel behöfvas för att förbättra befälets löner.
Jag förutsätter nemi., att den af K.
M. föreslagna boställs-yärderingen skulle föregå för att motväga de olikheter, som under tidernas lopp upkommit.
Men jag påstår bestämdt, att det anslag Carl XI gaf, skulle vara tillräckligt äfven nu, om det finge utgå i samma form.
Jag skulle vilja utveckla denna tanke, men finner, att tiden ännu icke är inne dertill.
Man har sagt, att jag alltför mycket ringaktat kunskapen i jordbruket.
Jag tror mig vid åtskilliga tillfällen hafva visat denna kunskap så mycken aktning, att jag icke ansett mig böra vänta en sådan beskyllning.
Såsom ett bevis att man emellertid icke alltid och öfverallt hyser samma tanke, torde jag få nämna, att jag vid sednaste allmänna landtbruksmöte blifvit vald till Ordförande för det näst sammanträdande.
Jag tror dock, att med de De ii 6 December e. m. 47 9 egenskaper, jag ansåg tillböra en militär, i förening med ett någorlunda ljust förstånd, eller hvad man på franska kallar sens commun, blir man en ganska god jordbrukare.
Det är ju dessutom icke förbjudet att en eller annan gång läsa en eller annan tidskrift i landthushållning; jag har härmed blott velat säga, att någon djup insigt icke beböfves för att någorlunda väl sköta sin jord.
Ilvad Frih.
Raabs anmärkn. om båtsmanshemmanen beträffar, kan jag icke lemna den obesvarad.
Jag har i år gjort mönstring inom Blekinge län och funnit, att bristen på boställen just är roten dertill, att denna provins är den sämst odlade i hela Sverige, emedan den mängd båtsmän, som der finnes, är lemnad på egen hand och utan föredöme.
Funnes underofficers-och kapitensboställen der, skulle förhållandet vara helt annorlunda, och Blekings-boerne skulle måhända derefter prisas såsom lika goda med några andra.
Jag har endast i förbigående velat nämna detta, på det man icke måtte taga båtsmanshållet såsom ett föredöme, för att derefter lämpa det öfriga, som är vida bättre i det skick det f. n. är.
Man har här anställt en jemförelse mellan vår indelta Här och de utländska konskriberade Härarne, och man har velat påstå, att man i dessa länder är missbelåten med dem, samt att man skulle vilja tillegna sig hvad vi i detta afseende äga.
Det är naturligt, att der man måste underhålla en så stor krigsstyrka som på kontinenten och derigenom drifva konskriptions-systemet till det yttersta, missnöje skall äga rum.
Om man således reser i dessa länder och finner missnöje vara rådande, får man deraf icke draga den slutsats, att de skulle kunna undvara de Arméer, som derstädes finnas, och jag tror icke, att någon skall vilja frångå det antagna systemet.
Det är af samma skäl, som äfven vi måste tillegna oss detta system, huru tryckande det än är, om det är nödvändigt.
Jag anser således att om vi blifva tvungna att hos oss utsträcka detta system för att gifva Hären större öfning och bålla den längre i tjenstgöring än som nu äger rum med vår beväring, så måste vi göra det, äfven om det svider.
Men jag vill bibehålla en stam för denna beväring, och denna stam kan vara indelt och bibehålla sina boställen; det vill jag gerna medgifva, ehuru jag tror, att det vore bättre för tjenstgöringen om icke boställena funnes, eller åtminstone att icke alla Officerarne sknlle vara bundna vid dessa boställen, emedan det vänder dem ifrån tjenstgöringen tili jordbruket, och vänjer dem att tjena två hrr, i st. f. rätteligen en.
Det är något i vårt indelningsverk, som jag anser vara verkligt riktigt, och som jag önskar måtte alltid bibehållas, nemi., att krigaren icke uteslutande egnar sig åt sitt yrke, utan under en del af året kan sysselsätta sig med annat.
Att det alltid skall finnas en mängd af Arméen, både befäl och manskap, som egnar sig åt både krigsyrket och jordbruket, anser jag vara riktigt; deremot anser jag att icke alla af det högre befälet och serdeles 480 Den B December e. m. icke de högre Cheferna böra hafva denna dubbla sysselsättning.
Detta kan dock hjelpas derigenom, att man bortarrenderar boställena.
Jag anhåller, att dessa ord måtte få åtfölja motionen till Utsk.
Med ett par ord vill jag blott komplet tera Ilr von Knorrings intressanta anekdot om indelningsverket och franska Kejsaren.
Till detta ändamål får jag uplysa, att den af Hr von Knorring omordade beskrifningen § Franska språket öfver indelningsverket, om Svenska Arméens organisation i allmänhet, blef på Nåd. befallning utarbetad af mig och en annan person samt öfverlemnad till nuv:de Franska DivisionsGeneralen de Courtegis.
Hvad i öfrigt de fördelar angå, som den värde talaren anser indelningsverket äga, så delar jag icke dess åsigt.
Detta hindrar likväl icke honom att se saken annorlunda, och deraf hafva fördel, om det möjligen inträffar, att han åter kommer att öfvergå på indelta Arméen.
Hr S tj e r n s v ä r ds, Gust. Mauritz, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion, om anslag till understöd för Svenska Officerare, som ingå i utländsk krigstjenst.
I motsats mot hvad förhållandet varit med den förra motionen, kan jag deremot icke annat än på det högsta tillstyrka hvad den nu förev:de innehåller.
Sedan en mer än 40-årig fred utgallrat nästan alla veteraner, som deltagit i de krig, hvari vårt land var inveckladt vid början af detta århundrade, torde det vara högst nödvändigt att vidtaga någon åtgärd för att icke helt och hållet låta Arméen vara blottad på krigsvana Officerare.
Under ett föregående sekel, då Sverige var en stormakt och då Svenska Arméen var en bland de första i Europa, upmuntrades Officerare att gå i främmande krigstjenst.
Frankrikes, Nederländernas och Tysklands krig voro de skolor, der våra förnämsta generaler hemtade sin bildning, deraf fäderneslandet sedermera skördade frukterna.
Redan under Carl X och Carl Xf erböllo Officerarno löfte, att vid sin återkomst från främmande krigstjenst komma i åtanka vid befordran till lönande platser.
Det är endast på sednare tider, som ingen dylik upmuntran gifvits Officerare att söka sig in i främmande tjenst, ehuru den nu är vida mer af behofvet påkallad.
Fordom var det ganska lätt att hos utländska makter vinna lönad anställning, hvarmed man kunde bekosta utgifterna för resan samt försörja sig lika väl som hemma.
Nu är deremot detta med få undantag icke förhållandet.
Vid de sednaste krigen, hafva de stridande makterna icke mottagit främmande Officerare under annat vilkor, än att de skulle tjena utan aflöning.
Att underhålla sig sjelf vid en utländsk
Armée och bestrida utgifterna för den möjligen ganska långa resan till krigsskådeplatsen, är ganska kostsamt, och få hafva medel dertill; vore icke Den 6 December e. m. 481 icko detta förhållandet, tror jag, att mången Svensk Officer skulle under sednaste krigen hafva sökt sig ut.
Dylika anslags tillvaro skulle äfven bereda möjligheten för Svenska Officerare att deltaga i främande Härars fälttåg, om än landet vore neutralt förklaradt.
Allt sken af partiskhet för den ena elier andra af de stridande skulle försvinna, när det blefve bekant att Sverige, i likhet med hvad Spanien nu brukar, begagnar detta medel för att bibringa undervisning åt sin Armée, och det kunde lika litet misstyckas att finna Svenska Officerare inhämtande denna undervisning på slagfälten, som i hvilken annan krigsskola eller militärisk läroanstalt som helst i främmande land.
Inom Flottan har man stipendier för Officerarne som gå i främmande tjenst, och jag tror att vapnet dragit ej ringa nytta af den erfarenhet, dessa Officerare hemfört, hvilken säkerligen bidragit att höja Flottans OfficersCorps till den ståndpunkt den nu innehar.
Afven inom Art:t hafva reserv-anslag beviljats för Officerare, och jag är öfvertygad att man deraf skördat ganska stora fördelar, oaktadt de icke begagnats under verklig krigstjenst.
Jag skulle önska, att motionen utsträcktes derhän, att vid de tillfällen, då inom Europa inga krig föras, der Officerarne kunna vinna anställning och således anslaget icke till detta ändamål kan användas, det i stället måtte få utgå åt Officerare, för att utomlands inhämta undervisning och kännedom om de förbättringar, som inom krigsväsendet blifvit gjorda, med skyldighet att deröfver afgifva sina rapporter, då de hemkomma.
Jag anhåller, att på dessa grunder få tillstyrka bifall tili ifrågav:de motion.
Då jag nyss nödgades ifrigt motsätta mig Hr Stjernsvärds förra motion, får jag nu deremot i afseende på den förev:de upriktigt tacka motionären för denna motion samt till alla delar instämma med honom; samt an håller att den värde motionären nu icke liksom vid förra frågan, misstyder detta mitt instämmande, emedan jag dels redan varit ute på Statens bekostnad, dels icke är Stabsofficer och således troligen icke kan komma i åtnjutande af något så beskaffadt anslag, som det han föreslagit.
Jag får blott nämna, att det icke är åt StabsOfficerare, utan åt Officerare af Infanteriet, Kavalleriet och Art:t, som de anslag skulle utgå, hvilka jag föreslagit.
Achates, d. 3 dennes f. m. på bordet lagda motion om ändringar uti 1855 års Landshöfdin geinstruktion.
Då jag är ledamot af Allm.
Ekon.Utsk., till hvilket denna motion torde komma II.
II 31 482 Den 6 December e. m. att remitteras, vill det synas, såsom kunde jag spara de anmärkn:r, som emot motionen kunna framställas, till dess densamma blifver föremål för Utsk:ts handläggning.
Men som det är ovisst, huruvida jag kommer att öfvervara Utsk:ts behandling af frågan, har jag ansett mig böra begagna detta tillfälle för att framställa flera erinringar, som jag finner motionen påkalla.
Jag har dertill ännu ett annat skäl, och det är, att, på sätt jemväl i motionens inledning antydes, man har sökt att upväcka ett allmänt sorl af missnöje öfver den ifrågavar.-de Instruktm, hvilken man framställt såsom åt Landshme inrymmande en maktfullkomlighet, som de tillförene ej ägt och för embetsman i Sverige hittills varit okänd.
Vid sådant förhållande har jag ansett det vara en verklig pligt för den, som något närmare känner denna sak, att begagna det tillfälle, som erbjuder sig, för att lemna de uplysningar, hvilka kunna finnas nödiga.
Motionen börjar med ett tillkännagifvande, att motionären icke vill uppehålla sig vid Instrukt:ns allmänna syftning, den han likväl säger vara, att åt
Landshme gifva en ännu mera vidsträckt myndighet än förr.
För min del måste jag, som under min embets-utöfning såsom Landsh., haft att efterlefva så väl den gamla som den nya Instrukt.ms föreskrifter, bekänna, att jag icke uti den sednare funnit mera än några få fall, der Landshme fått sig tilllagd andra rättigheter än förut, och dessa icke af någon större betydenhet.
Då motionären, till stöd för sin åsigt, ibland annat åberopat R.
Stms Just.Ombudsmans erinringar vid den nya Instruktm, må det äfven tillåtas mig att åberopa samma auktoritets omdöme, just i fråga om hvad motionären anfört om nyssmde allmänna syftning, och i sådant hänseende upläsa något af hvad Hr Just.- Ombudsmm uti sin till It.
St:r afgifne EmbetsBerättelse i saken yttrat.
Efter att hafva framställt några mindre väsendtliga anmärkmr emot serskilda stadganden i Instruktm, yttrar Hr Just.- Ombudsmm följande: »Deremot har jag funnit vissa obefogade anmärknm vara utaf »publicister med mycket eftertryck framhållna och troligen, såsom »icke vederlagda, ej saknande inflytelse på mängdens tänkesätt.
»Dertill hörer föregifvandet, om Landshmes i allmänhet förökade »makt och förmenta suveränitet öfver de tjenstemän, som jemte »dem utgöra K. Bef:h:de.» Motionären säger, att den utsträckta makt, som vore Landshme genom den nya Instruktm tillerkänd, skulle stå i strid med den opinion, som IL St:r uttalat i afseende å behofvet af Länsnämnders inrättande, såsom en representation inom länet, hvars tankar Landsbm borde inhämta.
Jag skattar ganska högt ett utbildadt kommunal-väsende, och önskar deråt all framgång, men det torde ej vara obekant för Eder, mine Hrr, att frågan om Länsnämnders inrättande förevarit vid flere Riksdagar, utan att något resultat deraf vunnits.
M. skulle utfärda en ny Instrukt. för Landtstaten, måste
Han väl taga i betraktande de förhållanden, som förefinnas, men icke lämpa föreskrifterna efter Institutioner, som ännu ej blifvit införda.
Deremot lärer väl hvar och Den 6 December e. m. 483 en Finna, att om en sadan organisation, som Länsnämnder, förr eller sednare, skulle komma till verkställighet, det då afven blefve både i sin ordning och ganska lätt att bringa Landsh:gelnstrukt:n i öfverensstämmelse med de stadganden, ang:de dessa nämnders verksamhet.
Motionären yttrar, att han i främsta rummet vill fästa sig vid de delar af den nya Landsh:gelnslrukl:n, som handla om
Landshmes myndighet öfver både sina underordnade och sina egna kolleger i embetet.
I detta afseende har motionären, i likhet med hvad som alltjemt blifvit framhållet af en del utaf den offentliga pressen, hufvudsakligen anmärkt, hurusom
Landslunes otillbörliga makt skulle bestå uti rättigheten att, derest någon dem underordnad tjensteman blefve beträdd med tjenstefel, då, tillika med väckande af åtal, under tiden för rättegångens fortgång kunna skilja den tilltalade tjenslemannen från embetets utöfning.
I detta stadgande tror motionären sig finna en uppenbar strid mot 36 § Reg.F:n som innehåller, att Domare samt alla andra embets- och tjenstemän, med undantag af dem, som innehafva s. k. förtroendeembeten, icke kunna utan genom ransakning och dom, från sina innehafvande sysslor af Konungen afsättas.
För hvar och en, som vill något närmare öfverväga detta grundlags-stadgande, torde det likväl vara lätt att finna, att dermed afses, hvad ock ordalydelsen tydligt innehåller, att de deri omförmälda tjenstemän icke kunna afsällas utan laga ransakning och dom.
Men nu är det i det klandrade stadgandet af Instrukt:n icke fråga om afsättning, icke en gång om suspension, i den bemärkelse,' detta ord vanligen äger, eller såsom en bestraffning, utan blott om vidtagandet af den åtgärd, att då någon af LandsStatens tjenstemän begått fel, som ådrager honom åtal, och detta fel är af sådan beskaffenhet, att det anses icke böra honom tillåtas att, under tiden för åtalets utförande, med tjenstens utöfvande fortfara, Landshm då äger att honom från tjenstgöring afskilja.
Motionären anmärker härvid, att då icke ens Konungen kan skilja en embetsman från tjenstens utöfning, sådant ännu mindre bör vara tillåtet för en underordnad embetsmyndighet, och förmodar motionären, att sjelfva den minister, som undertecknat den ifrågav:de Instruktin, skulle anse det betänkligt, att genom någon af honom kontrasignerad befallning direkte från Konungen afsätta elier suspendera en LandtStats-tjensteman.
Att så ej kan ske, är emellertid ganska naturligt, ty en sådan fråga kan icke blifva föremål för K.
M:s omedelbara pröfning.
Det är således blott den embetsmyndighet, som kommet' i tillfälle att bedömma, det en tjensteman så förgått sig, att han derför bör åtalas, som tillika äger att omedelbart pröfva, hvilken åtgärd med anledn. af tjenstemannens förhållande derjemte bör vidtagas.
Då man så fästat sig vid suspensions-rättens öfverlåtelse åt Landshtne, att man förmenar densamma innebära ingenting mindre än en kränkning af grundlagen, så har man likväl i sin ifver helt och hållet förbisett, att
Instruktme för de fleste embetsmyndigheter innehålla snart sagdt ordagrannt detsamma, som är föreskrifvet i den § af Landsh:gelnstrukt:n, som af motionären så 481 Den 6 December e. m. skarpt klandras.
Jag anhåller, mine Ilrr, att derpå fä lemna några exempel. 2 mom. i 29 § af 1838 års Instrukt. för K.
KammarColhm lyder sålunda: »Ordinarie tjensteman, som i tjensten antingen beträdes med förseelse eller emot förman visar vanvördnad, eller brister i lydnad, äger Colkm efter omständigheterne varna eller fälla till böter, svarande mot en månads lön, elter på högst trenne månader från tjenst och lön suspendera, så ock när sådant skett, utan att den felaktige deraf låtit sig rätta, eller då felet finnes vara af svårare beskaffenhet, förordna laga åtal inför K. M. och Rikets Svea HofRätt af Colhii AdvokatFiskal, eller då fråga är om AdvokatFiskalen, af den person, som Just.Kanslern, uppå Colhii anmälan, dertill utser; egande Colhm emellertid att från tjenstens utöfning skilja en sådan under tilltal ställd tjensteman intill dess öfver honom genom laga kraftvunnet beslut dömdt blifvit; och komma under tiden löneinkomsterne att innehållas.»
Hvad som sålunda är stadgadt i afseende å KammarColhm, återfinnes med nästan samma ordalydelse uti Instruktion för de flesta andra embetsverk, ibland hvilka jag torde få nämna ett, med hvilket motionären borde vara temligen väl bekant, nemi. Just.- StatsDepart.
Uti 19 § af den för nämnde Depart. d. 3 Juli 1840 utfärdade Instrukt., läsa vi: »Embels- och tjensteman, som beträdes med fel eller försummelse i tjensten, bör för sådan förseelse, då den är 3f mindre svår beskaffenhet, af Just.StatsMinistern erhålla tjenlig föreställning.