Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del har jag icke så upfattat den civila embetsmannens ställning, att han, med en blott underrättelse till sin Chef att han sig utrikes begifvit, kan lemna sina göromål derhän och låta Chefen och embetsverkét vara i saknad af den arbetskraft, hvarpå de hafva rättmätiga anspråk.
Man säger att kommunikationerna äro nu skyndsammare än förr, och det lärer icke kunna bestridas, men jag tror alt det just derföre går sä mycket fortare att få den Kongl, permissionen, hvilket förr o tvifvelaktigt gick mycket långsammare.
För min del kan jag således ingalunda finna att giltiga skäl för en återremiss blifvit anförda, och jag finner icke heller något sådant uti den angenäma anekdot Hr von Hartmansdorff för oss berat 470 Den 11 Februari. lat om det gyckel, som år 1816 förehadcs i Helsingsborg.
Toll härvid utöfvade något öfverseende, tillhör det icke mig att här uttala mitt omdöme om denne utmärkte mans förfarande, om jag än icke kan gilla det; men jag anser denna anekdot pä intet sätt kunna föranleda en ändring af nu gällande Författning.
Jag tillstyrker bifall till Ekon.Utsk:s Betänk.
Hr Pr_ytz, Lars Adolf:
Till de skäl, som af föreg:de talare blifvit anförda, vill jag lägga ännu ett, nemi. det, att den förmån, som nu är civila embetsmän tillagd att utan Kongl, permission på 4 eller 5 dagar ega rättighet alt resa utrikes, icke kan i lika mån åtnjutas af dem, som äro bosatte på mera aflägset belägna orter af landet, som af dem, hvilka bo i sydligare orterne, t. ex. Skåne, derifrån kommunikationen med utlandet är lättare och lifligare.
Jag vill i detta hänseende anföra förhållandet med kommunikationen mellan Stockholm och Tyskland.
Ifrån Stockholm kan man väl på de snabbast gående ångbåtarne på 36 timmar resa till Stettin; dessa ångfartyg hafva hittills afgått ifrån Stockholm på Tisdagen, och på Onsdagen framkommit lill Stettin, hvarifrån återresan till Stockholm icke sker förr än påföljande Onsdag ; således måste vistelsen på utrikes ort fortfara minst 6 dagar och deraf visar sig ätt en i Stockholm bosatt embetsman icke till en sådan resa kan begagna den nu till 4 å 5 dagars utrikes vistelse inskränkta rättigheten, utan erhållen Kongl, permission.
Jag förutsätter att det uti intet väl ordnadt civilt verk kan, komma i fråga att en tjensteman skulle företaga en utrikes resa utan att Chefen dertill lemnat sitt samtycke, och frågan är således här endast att visa att det vore omöjligt för den tjensteman, som ville begagna de tillfällen som finnas, att ifrån Stockholm eller nordligare orter göra en några dagars utrikes resa, att återkomma inom den i författningen bestämda tid, och alt lian således icke kan räkna sig till godo samma fördel, som den i de södra orterna bosatte embetsmannen åtnjuter och ofta begagnar, Skulle han välja vägen tillbaka öfver Lybeck, så blir tiden äfven för k*app, ty derifrån afgå ångbåtarne till Stockholm på Thorsdagen hvarje vecka, och hans vistande på utrikes ort skulle således derigenom endast förlängas.
På det alla må kunna åtnjuta samma fördel och lika rätt, de må vara bosatte hvar som helst i landet, är det derföre som jag anser den för närvande bestämda tiderymden vara för kort och behöfva en vidare utsträckning.
Skulle 14 dagar vara för mycket begärdt, så torde dock några dagar mer än f. n. vara erforderliga, hvarföre jag, på nu anförda skäl, anhåller att åtminstone 10 dagar måtte såsom maximum bestämmas.
Hr von Knoring, Oscar Erik:
Jag tror det icke medföra någon fara att tillåta den civila embetsmannen företaga utrikes resor på salt Hr Dalman föreslagit, emedan han alltid måste hafva sin Chefs tillstånd för att få sitt pass påskrifvet.
Föröfrigt vill jag uplysa, att äfven i de norra provinserna af Sverige, der ångfartygs-kommuuikalion med Ryssland finnes, och der nästan hvarje vecka såväl militärer, som civile embetsmän resa öfver till Den 11 Februari. 471 Wasa, förefalla munga svårigheter och besvärliga hinder med anledn. af det qvarstående, om ock ej ofta iakttagna stadgandet.
Kommunikationen är visserligen lättare nu än 1780, men ångbåtskapteherna kunna icke borttaga den mist och tjocka, som ofta under 14 dagar livilar öfver Bottniska viken.
Jag kan således ej tro, i likhet med en föregrde talare, att man endast bör afse de i Skåne boende och deras resor, ej heller att motionen afser militärers resor, såsom samma talare antydt.
På dessa skäl, och utan att vilja anföra några anekdoter, sorn äfven jag skulle kunna, men som anses här vara mindre passande, yrkar jag återmiss af Betänk.
Jag vill äfven påminna om 34 §:n Riksd.Ordn., hvilken torde måhända lemna Utsk. rättighet att göra de jemnkningar vid förslaget eller motionen, som med anledn. af den nu förda discussionen kunde anses lämpliga.
Det förefaller mig besynnerligt att ledamöter af detta Stånd, som nitälska för jernvägar, på det att man inom landet må kunna likasom flyga fram, vilja stoppa de resande vid gränsen, så att de icke skola hafva någon nytta af den skyndsamhet, hvarmed de färdats genom Sverige.
Det vore möjligt, på sätt redan anmärkt blifvit, att en annan myndighet, än den högsta, kunde åt den militär- eller civile tjensteman, som behöfver eller vill resa utrikes, gifva tillstånd dertill, så framt denna rättighet blifvit i Författningen medgifven.
Cederström tycker om exempel eller icke, vill jag dock för Ståndet, på hvars bifall återremissen beror, anföra ett annat, ådagaläggande huru det gått utlänningar under den lid våra nuvande pass-författningar varit gällande, och införda äfven i Norrige.
Då jag vistades der dilkom år 1819 en Italliensk Marquis Pallavicini Triulzi, som ämnade sig norr ut för att få se midnatts-solen, men som tillåtelse skulle begäras från Stockholm, så gick solen sin väg innan han blef vederbörligen förpassad.
Ett sådant sätt att behandla både utländska och inländska män kan icke annat än väcka, — jag vill icke Säga hvad det väcker, — utan förnyar min anhållan om återremiss.
Propos. till bifall å Utsk:s Betänk, blef härefter framställd men besvarades med starka Nej, blandade med Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde om B. o. Ad. ansågo de gjorda annuirkn:ne föranleda till återremiss, och sedan svaren härmed utfallit med starka
Ja hafva öfverröstat Nej.
Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 28 sisth Januari och d. 8 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 21, i ani. af väckt motion om skyldighet för hvarje till full arbetskraft kommen person, att årligen bespara något för sin egen framtid, intill dess densamma kunde anses nödtorftigt betryggad.
Då Ekon.Utsk:s nu förevande Betänk.
N:o 21 icke åtföljes af någon annan reservation 472 Den 11 Februari, än Hr Sondéns, skulle det kunna tyckas ali meningen i allmänhet inom Utsk. gillat Betänk., men så var dock icke fallet med mig.
I Utsk:s plenum fästade jag upmärksamheten på den våda som deraf skulle upstå, alt Utsk. afgaf ett sådant princip-Betänk. som följande.
Utsk. säger nemi.: "[Ilsk. ivekar ej heller att uttala deri grundsats alt samhället eger rätt att genom allmänna, lill alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva ett sadant slags förmynderskap öfver sina medlemmar, som motionären genom sitt förslag åsyftat”.
För min del ansåg jag att nämnde mening borde, såsom obehöflig, utur Betänk, utgå, men då Utsk. var af annan tanka, kan jag icke föreställa mig annat, än att Utsk. derigenom tillkännagifvit sin önskan att 11.
St:r mätte uttala sin tanka i detta ämne.
För min del får jag uttala den öfvertygelse, att denna grundsats är både vådlig och skadlig; den är vådlig derföre, att samhället en dag kunde få erfara, att det voro mindre angenämt att ikläda sig en förmyndares skyldigheter, hvilket torde blifva en nödvändig följd deraf att man iklädt sig dess rättigheter; denna grundsats är skadlig derföre alt det skulle ofördelaktigt inverka på nationen, om den skulle förlita sig derpå att samhället fyllde dess behof, och jag tror att den sjelfförsörjnings-drift, som hos hvarje skapad varelse finnes nedlagd, skulle derigenom så småningom helt och hållet förqväfvas.
Jag anhåller derföre att R. o. Ad. jemte bifall till Utsk:s Betänk., för såvidt det innefattar afslag å Hr Sondéns motion, tillika mätte förklara sitt ogillande af den grundsats, sorn af Utsk. blifvit uttalad i den mening jag nyss haft äran upläsa.
Jag är förekommen af Hr Hagströmer, och behöfver således ej tillägga serdeles mycket i afseende på den af Utsk. uttalade grunsats, hvilken jag anser vara ganska vådlig, utan anhåller blott att R. o. Ad. ville fatta det beslut, att motionen icke måtte till någon R.
St:rs åtgärd föranleda, hvarigenom orden ’’för det närvarande” skulle komma alt ur det beslut, Utsk. föreslagit, utgå.
Det är genom inrättande och befordrande af ränteförsäkrings-anslalter och sparbanker man bör söka upnå det i motionen åsyftade ändamålet, -ty det torde vara att gå den enskildes rätt allt för nära, om man ålägger Ironom att göra besparingar.
Jag inser visserligen att Konung och Ständer samfäldt kunna besluta hvilket åläggande som helst, men jag lemnar derhän, om det vore klokt att begagna denna makt i en sådan utsträckning som här ifrågasatts.
Ville man så gå till väga, behöfde man ej göra sig mycket besvär med den brydsamma bränvinslagstiftningen; man kunde ju belt enkelt decretera att ingen finge supa bränvin.
Ett sådant förbud synes mig stå i fullkomlig motsvarighet lill det nu förordade åläggandet.
Ehuru jag erkänner den vackra och berömvärda syftningen af det uti motionen framställda förslaget, är jag dock öfvertygad att detsamma skulle vid verkställigheten mola så många lill omöjligheter gränsande svårigheter att åtminstone f. n. icke derpå är att tänka.
Ett utaf de vä - Den 11 Februari.
473 sendtligaste hindren emot förslagets verkställighet anser jag emellertid ligga deruti, att ännu icke förefinnes någon tillräckligt tvingande nödvändighet för att rättfärdiga en så djupt ingripande åtgärd å Statens sida.
Bien å andra sidan kan man icke neka att fattigdomen på sednare tider betydligt tilltagit och att bland de dertill kraftigast bidragande omständigheter, jemte fylleriet, varit en lättsinnig bekymmerslöshet och bristande omtanka för framtiden.
Denna tilltagande fattigdom har gifvit uphof till proletariatet, en i fordna tider nästan okänd samhällsklass, men hvars numera betänkliga t ill vext kan ingifva grundade farhågor att den i en framtid skulle kunna störande inverka på samhällets utveckling.
Det har varit med fästadt afseende härpå, som Utsk. icke tvekat att uttala den grundsats "ali samhället eger rätt alt genom allmänna, till alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva eli sådant slags förmynderskap öfver sina medlemmar som motionären genom sitt förslag åsyftar, d. v. s. att genom sin lagstiftning i någon män söka ersätta hvad som uti den enskilda omtankan visat sig brista.
Della uttryck har blifvit skarpt klandradt; raan har härvid utgått derifrån att, om Staten befattade sig med dylika bestämmelser för sina medlemmar, så skulle den enskilda omtankan derigenom förqväfvas och undertryckas.
Jag kan icke gilla denna åsigt i sin helhet.
De som försvara densamma, måste för att vara konseqventa, yrka ali lagstiftningen icke får befatta sig med några förhållanden, som kunna vara föremål för enskild omtanka, emedan denna först då kan utveckla sig på det fördelaktigaste sätt.
Således borde lagstiftningen icke befatta sig med fattigvården, emedan den enskildes omtanka för egen bergning derigenom skulle tillintetgöras; således borde lagstiftningen icke egna någon upmärksamliet åt vården af.skogarne, emedan denna omsorg lämpligast borde tillkomma den enskilde, och Statens ingripande deri skulle hindra den enskilda skogshushållningen att på det fördelaktigaste sältet utveckla sig.
Jag tror emellertid att det just varit derföre att erfarenheten gifvit vid handen, hurusom den enskilte spekulationen i detta afseende utvecklat sig i en förvillad och för det allmänna skadlig riktning,som Staten varit nödsakad att lägga band på densamma, och denna erfarenhet har varit så stark, att man nu alltmera börjar inse och erkänna att lagstifningen i ännu högre grad än som hittills egt rum, måste inskränka den enskildes fria dispositionsrätt af sin skog.
Jag vill härmed icke förorda, alt Staten bör i oträngt mål reglementera för den enskilde, men jag tror att den gräns, som härvid bör följas, mäste utaf erfarenheten updragas.
Alt vilja bereda samhällets lyckligaste och fullkomligaste utveckling, genom en ängslig omsorg att undvika att genom lagstiftningen inskränka den enskildes frihet, är detsamma som alt vilja ur en theori, a priori construera samhället; jag tror det vara bättre att i stället construera sin theori med ledning af den erfarenhet man, genom samhällets utveckling, hittills vunnit.
Hvad åter beträffar Statens rätt att vidtaga sådana åtgärder 474 Den 11 Februari. sorn motionären föreslagit, inser jag icke någon rättsgrund, sorn skalle lägga hinder i vägen derföre.
Med hvilken rätt ålägger Staten sina medlemmar att genom skattebidrag, som icke äro annat än en viss andel af hvar och ens årliga inkomst, bidraga lill det allmänna bästa?
det är på grund af Statens rätt att verka för sitt ändamål, och om man erkänner att deruti ingår, att den icke öfverflyglas af en klass, så att säga utom samhället stående menniskor, jag menar proletärer, så måste man icke kunna neka Staten rättighet att ålägga sina medlemmar en afgift, afsedd att förebygga ett sådant förhållande, så mycket mindre, som andra skatter blott indirekt komma till den enskildes nytta, då deremot denna afgift skulle till honom sjelf i framtiden återfalla.
Jag uprepar att jag ej härmed velat förorda det uti motionen innefattade förslagets antaglighet i det skick och under de omständigheter, det blifvit framstäldt: jag har blott velat försvara den grundsats r alt Staten, då behofvet påkallar, är berättigad att genom sin lagstiftning vidtaga åtgärder för att förmå sina medlemmar att sörja för deras egen framtid.
Fred.r:
Ehuru sjelfva saken, såsom mig tyckes, borde vara föremål för R. o. Ad:s öfverläggningar, och det alltså kunde anses vara föga skäl att inlåta sig i discussion om grundsatsen, har jag likväl, då sådant redan egt rum och då en talare uttryckt sin ovilja mot Utsk:s Betänk, ända derhän, att han föreslagit R. o. Ad. att tillkännagifva sitt missnöje med den uttalade grundsatsen, funnit mig upmanad att i motsats dermed upträda för att betyga Ekon.Utsk. min erkänsla för den i min tanke riktiga grundsats, som blifvit af Utsk. uttalad.
Det ,är möjligt att jag upfattar den närvar:de liden oriktigt, men så vidt jag kunnat förmärka har icke något öfverflöd på goda grundsatser synts mig vara för handen, men väl har jag funnit stor rikedom på lättsinniga sådane.
När således en allvarlig tanke uttalas, tyckes det mig icke vara skäl att fälla någon förkastelsedom deröfver.
Samme talare, som föreslog att Ståndet skulle uttala sitt ogillande af den klandrade grundsatsen, yttrade äfven, att samhället borde akta sig för att ikläda sig en förmyndares rättigheter, emedan dermed äfven en förmyndares skyldigheter voro förenade.
Ja väl! men nu är förhållandet just sådant, att samhället långt för detta iklädt sig en förmyndares skyldigheter, ty så måste det väl anses, då samhället t. ex. är förpligtadt att draga försorg om alla dem, som genom liderlighet eller lättsinne, eller på hvad sätt som helst, hafva förspillt sin arbetsförmåga och betagit sig all möjlighet att bereda sin utkomst, äfvensom alt samhället, om ett lättsinnigt qvinfolk skaffar sig ett eller flere barn, är skyldigt att gifva dem upfostran.
Jag vet sannerligen icke hvad som mer kan återstå af en förmyndares skyldigheter, men jag finner dessa skyldigheter från samhällets sida vara alltför stora, då de motsvarande rättigheterna deremot äro ganska små.
Jag finner således ingen anledning att öfver detta Betänk, fälla sådana omdömen, som den värde talaren gjort, Den 11 Februari.
475 ulan anser både den ultalade grundsatsen och det resultat, till hvilket Utsk. ledt sig, fullkomligt riktiga.
Daen öfverläggning upstått om detta ämne, oaktadt de fleste talare hittills varit öfverens derom, att Utsk. icke kunnat komma till annat slut, än som skett, må det äfven tillåtas mig alt tillägga några ord.
Jag anser den grundtanke, som motiverat Hr Sondéns motion, vara så vigtig, att den är väl värd att man dervid, fäster upmärksamhet.
Denna grundtanke synes mig hafva utgått från den befintliga nödvändigheten att bereda en framtid för tjenstefolk och dagarbetare.
Att ett sådant behof verkligen finnes är icke något tvifvel underkastadt, och de mångå anstalter vi hafva, sparbanker, ränleförsäkringar etc. bära derom vittne.
Jag gillar således
Hr Sondéns motion till dess anda, men jag finner, i likhet med Utsk., tiden ännu icke vara inne, att deraf draga såsom slutföljd stiftandet af en lag, som skulle tvinga samhällets medlemmar att genom afsättning af sina inkomster till vinnande af detta mål bidraga.
Jag finner dessutom Hr Sondén hafva utgått från en allt för trång synpunkt, då han upställt full fattigdel såsom yttersta målet för en sådan lagstiftning.
Jag skulle vilja hafva denna lag så ställd, att den verkligen betryggade arbetarens framtid, och att han derigenom icke allenast skyddades för svält på sin ålderdom, utan äfven, innan han nått den yttersta gränsen af lifvet, kunde njuta af detsamma.
Huru detta resultat skall kunna vinnas är ännu icke utredt, men saken har slagit så djupa rötter i folkets hjerlan, att den numera icke kan falla; den mäste förekomma vid framtida Iliksdagar, så väl som vid denna.
Hvarföre detta behof af en betryggad framtid nu framstår lifligare än förr, skall man lätt finna om man ser något tillbaka.
Man beliöfver icke taga lång lid för att finna att tjenaren förr var en medlem af den familj dit han hörde, och mångfaldiga exempel finnas, der icke blott fadren utan äfven sonen dragit försorg om den tjenare, som troget upfyllt sina pligter.
Tiden har i sådant afseende förändrats; tjenaren är nu ofta, jag vill icke säga alltid, ett verktyg, som man begagnar så länge det är tjenligt, men sedan bortkastar.
Häraf har den följd upstått, att tjenaren betraktar sin arbetsförmåga som en vara, den han utbjuder åt den högstbjudande, och han flyttar ofta för att få bättre vilkor.
Det är klart att han på detta sätt icke kan för sig betrygga någon framtid, ty hans löneförmåner kunna aldrig blifva sådana, att han derpå kan något bygga, utan han måste slutligen falla fattigvården till last.
I sådant fall är det visserligen välbetänkt alt man kastar faltig-försörjningens börda från de andra samhällsmedlemmarne tillbaka på honom sjelf, men icke kan en sådan utsigt bidraga lill någon förädling af tjenste-klassens moralitet, men en sådan förädling är dock det mål,' dit man borde sträfva, i fall någon lagstiftning i denna syftning skall kunna åstadkommas, och jag tror att den tid kommer då sådant kan ske.
Jag känner exempel på husbönder, som redan verkat myc - 476
Den 11 Febr aa i i. ket i denna väg, och jag känner tjenare, som hafva i sparbanken insatt 100-tals R':dr.
Erfarenheten visar äfven, att i samma mån ett sådant kapital vexer, i samma mån ökas äfven tjenarens trohet och hans nit att med skicklighet fullgöra sina åligganden.
Jag instämmer emellertid i Utsk:s Betänk., emedan jag tror att en sådan lagstiftning nu sknlle komma för tidigt, innan det allmänna tänkesättet ännu hunnit komma derom öfverens, och jag tror att den skrifna lagen måste af det allmänna tänkesättet framkallas.
Hr Adelborg, Änders
Det ämne, som utgjort föremålet för den motion, som nu ifrån Ekon.Utsk. inkommit, är ett af dagens vigtigaste ämnen, och ett bland dem som sprrdt största oro och tvekan i samhälls-pligternas utöfning, och äfven föranledt förtryck och strider.
Det är visserligen sannt, att ett samhälles skyldigheter icke böra dertill inskränkas, att man blott befattar sig med de svaga och lidande, som äro oförmögne att bidraga till sin utkomst; samhället bör äfven tillse, att de som ännu icke kommit till denna ståndpunkt, måtte kunna derifrån räddas, men gränsen för samhällets verksamhet i detta afseende, är ytterst vigtig att iakttaga, så att det icke händer, att samhället under utöfningen af denna pligt går alltför långt, och vidtager åtgärder, som lägga band på den intellektuella utvecklingen hos individerna, och i st. f. att höja densamma, sprida en dvala deröfver och förqväfva den.
Man har här begagnat liknelser; man bar sagt att samhället kan i sådant afseende påbjuda skatter, och att då samhället underhåller den fattige det äfven bör hafva rättighet att vidtaga sådana stadganden, som kunna förhindra fattigdomen; men, Mine Hrr, är det icke så, att samhällets förmyndareskap först dä vidtager, när individen är urständsalt alt genom eget inre värde åtaga sig detta kall; det är först då hans egen kraft är otillräcklig, som samhället bör träda emellan, icke förr.
Beträder man en annan väg, skall man derigenom åstadkomma stora vådor, hvilka leda derhän att samhället till slut blifver ett enda stort fattighus.
Denna fråga och andra dylika hafva gjort sin rund kring
Europa och nästan hela den civiliserade verlden; de pågå ännu och man vet icke hvar man skall stanna i omsorg för den tjenande klassen.
Man bygger hus och tillställer associationer i alla möjliga riktningar för att lätta deras underhåll, och man slutar icke förr än man lagt deras intellektuella värde i en sådan boja att de icke kunna afskaka densamma.
Går man allt för långt pä denna väg, hvad blir väl då följden?
Jo, följden blir den, att ett annat förtryck än det närvarande kommer att hvila på arbetarne; då de inskränkas inom sina små resurser, skall deras inre utveckling blifva liämmad och deras husliga lif skall komma att sakna den sällhet, sorn endast genom ömsesidig sträfvan i husliga vårf kan vinnas och inom familjelifvet är den enda sanna.
För min del får jag på det högsta förena mig med Ilr Hagströmer om olämpligheten utaf den af Utsk. framkastade grundsats, hvars redaktion kanske bordt sålunda Den 11 Februari. 477 förändras: "litsle, tvekar ej eller all uttala den grundsats, alt samhället bör noga akta sig för att genom allmänna, lill alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva ett slags förmynderskap etc."
Jag vill dock icke gå så långt att jag begär denna ordställning, men önskar alt Ståndet ville, med bestämdt ogillande utaf den grundsats Utsk. uttalat, i öfrigt bifalla Cetänk.
Jag kan icke npgifva något förslag att underställa R. o. Ad. till att i detta hänseende antaga.
Men jag måste ogilla, om jag så får uttrycka mig, den likgiltighet, hvarmed Utsk. ansett den ifrågavar:de saken.
Staten tager sig rättighet att ålägga en officer eller civil embetsman, som inträder i hans tjenst, att årligen af sin lön afsätta en del för att tjena embetsmannen till pension, och gör dervid till och med det vilkor, att han icke ens får åtnjuta hvad lian sålunda afsatt, i händelse han tager afsked förr än pensionsåren inträdt.
Dä nu Staten tager sig dylik rättighet med afseende på det allmännas tjenare för alt slippa försörja dem på deras ålderdom, månne han icke skulle kunna utsträcka tillämpningen äfven på dem, som tjena enskilde, i synnerhet då förhållandet är, att om tjenarne blifva oförmögne att sig sjelfve uppehålla, måste fattigvården derom draga försorg?
Jag instämmer med Hr Adelborg deruti, alt det vore vida bättre örn samhället sökte vidtaga sådana författningar, att de arma deraf upmuntrades att spara något för sin ålderdom, i st. f. att lefva för dagen och slutligen såsom fattighjon falla menigheten till last.
En ledamot af detta Stånd har berättat mig huru den numera afl. förtjenle
Ilr Schwartz i Norrköping brukade att utom den lön han hade betingat åt sitt tjenstefolk, afsätta 32 sk. b:ko i månaden, såsom serskildt tillskott af husbonden, i en sparbank för tjenstefolket.
Om de upförde sig väl och tjenade hos honom i vissa år, utbekommo de sedermera beloppet.
Detta var en upmuntran för tjenstefolket både att upföra sig väl emot husbonden, och att med detsamma söka att icke blott hafva denna besparing i sigte, utan äfven öka den med serskilda små tillägg, och sålunda sörja för sin bergning på sin ålderdom.