Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stellan och Jernkrona funno sig af denna anledning rätt roade, och då Albert och Alexis slutligen kommo in, för att dricka thé, tycktes munterheten vara allmän.
Efter théet reste Stellan och Jernkrona, och medtogo den lilla rest af trefnad, som ännu på Sätraholm fanns qvar.
Nu var tilltillståndet ohjelpligt, och man såg ej annat än döden.
Emedlertid hade nu Albert och Alexis stiftat fred och slutat off- och defensiv-allians, sedan de funnit en gemensam fiende.
De yppade för hvarandra deras hjertans verkliga tillstånd; Alexis förtröt den lilla otrohet han begått emot sin gamla inklination, i det att han ett ögonblick låtit sig intagas af Nannas behag, och Albert kom under fund med, att det icke fanns en enda qvinna på hela jorden, som man kunde lita på, och att det derföre vore klokast att behålla sitt hjerta för sig sjelf.
De beslöto att bryta upp om ett par dagar, och trodde öfverstens så mycket heldre vilja godkänna deras förändringar för afresan, som de förmärkt att patronaget sjelft tycktes söka någon anledning för att förkorta terminen för deras vistande på Sätraholm.
Walborgsmessaftonen kom.
De unga, ljusgröna löfven tittade med små serafhufvuden fram ur knopparne, åkrar och ängar pryddes af en späd grönska, och luften andades ljum på kinderna.
Nanna och Celestine hade tagit sina arbeten, och satt sig ute i bersån.
Under det de sutto der, tysta och obemärkta, kommo Albert och Alexis arm i arm nedför trädgårdsgången, och talade högt, emedan de ej anade att någon hörde dem.
– «Men,» sade Alexis, «du borde väl ändå, innan vi resa, achevera Cecilia.
Det ser så besynnerligt ut att hafva börjat, och så låta arbetet bli ofulländadt.
Den som är aldrig så litet skarpsynt, skall nog upptäcka rätta orsaken, och då skall man ju naturligtvis blott skratta på din bekostnad.»
– «Men det är mig alldeles omöjligt,» svarade Albert.
«Hur skulle jag numera i ögonen kunna inlägga denna höga expression, som jag fann i Celestines, innan jag upptäckte hennes böjelse för den fadda Jernkrona?
Hade det ändå varit du! men den som kan bli kär i herr Jernkrona, den kan omöjligen vara ett värdigt original till en Cecilia.»
– «Men hvad har du då i det hela för bevis att hon är det?»
– «Bevisen, tycker jag, äro temligen klara.
Mitt enda offer åt Terpsichore på balen på Tunanäs var den stackars kottiljongen, som jag ville dansa med Celestine – jag hade hennes bestämda löfte – något qui pro quo kunde icke komma i fråga – och ändock har hon hufvudvärk, när jag kommer för att föra henne i dansen, men går straxt med Jernkrona, då han inställer sig.
Dessutom, hur kunde jag vara blind för de blickar hon skickade honom, då han var här sist.»
– «Du borde väl i alla fall söka någon visshet.»
– «Alldeles, för att till på köpet göra mig löjlig i hennes ögon!
Nej jag tackar ödmjukast! om jag också skulle dö, så skall jag dock bibehålla hennes aktning.
Och hvart ville jag dessutom taga vägen med två tomma händer?
Min talang är ju ännu så lite känd, och skall kanske aldrig kunna mer än gifva mig sjelf ett knappt bröd – vore det då inte en så mycket större absurditet, att vilja rivalisera med en person i Jernkronas lysande ställning?»
– «Det är besynnerligt, hvad man kan bedra sig på menniskor.
Jag tyckte, liksom du, i början verkligen, att om någon fanns, som vore utrustad med alla de egenskaper, hvarmed jag önskade se idealet af en qvinna prydd, så var det Celestine.
Hos henne fann jag denna sjelfständiga verldsåskådning, som höjer en och annan öfver hopen; – jag liknade henne vid det ljusa moln, efter hvars ledning
Israels folk vandrade, då de lemnade egyptiska fångenskapen, – jag ansåg henne som en värdig sköldmö i striden för realiserandet af den fria kärlekens idé.»
– «Äfven i dessa drömmar vaggades jag; och någon gång, då jag tänkte mig återställandet af kärlekens eden, fann jag, att utan henne kunde ingenting uträttas.
– Det är nu allt förbi, – men,» tillade han hastigt, «du ser blott grandet i din broders öga, och icke bjelken i ditt eget, – hvarföre visar du dig så kall emot Nanna?
Hon har, som jag tror, mindre förtjent det.»
– «Hvad den bjelken beträffar, så tror jag att det skulle behöfvas en hel hop, om det skall bli något hus utaf.
Har jag väl på minsta vis mankerat henne, och är det inte hon, som alltid, efter vår återkomst från Tunanäs, visat sig fnurrig emot mig? och var inte hon sist lika vänlig emot Stjernfeldt, som någon gång Celestine mot Jernkrona?
Vore det för resten inte en komplett galenskap af mig, att ge näring åt en känsla, som dock aldrig i detta lifvet kan realiseras?»
– «Hvarför inte? åtminstone lika så väl som min.»
– «Det kan du omöjligen säga på allvar, ty det är påtagligen ett annat förhållande.
Celestine kan till följe af sin ställning omöjligen ligga så nära föräldrarnes hjerta som Nanna, och har derföre friare händer att göra hvad hon vill.
Nanna är deremot mera ovilkorligt skyldig lydnad, och det vore således i många afseenden orätt af mig, att för Nanna röja mitt hjertas tillstånd, äfven om, som jag nu är öfvertygad, visst icke är fallet, hon skulle kunna besvara min böjelse.
Och hvem ansvarar mig dessutom för, att jag för Nanna skulle helt och hållet kunna glömma henne, som –»
Och här voro de begge vännerna ända framme vid bersån.
Flickornas hjertan klappade, dels af glädje öfver hvad de hört, och dels af oro att Albert och Alexis skulle komma in och få se dem, ty då skulle de ovilkorligen draga den slutsatsen, att deras samtal var hördt.
Men Albert och Alexis gjorde vid ingången en sväng, gingo ännu en gång uppåt gången, och flickorna ville passa på detta tillfälle, för att smyga sig ut.
Det lyckades dock ej bättre, än att Albert, som hörde ett prasslande i buskarne, vände sig om för att se hvad det var, och flickorna nödgades derföre att draga sig tillbaka, återtaga sina platser, och vara beredda på besöket.
– «Men,» sade Albert, i det han och Alexis nu åter gingo upp åt gången, «skall du då aldrig kunna öfvervinna din känsla för henne –»
– «Öfvervinna? hvarföre skulle jag öfvervinna den?»
– «Naturligtvis emedan hon nu är en annans.»
– «En annans?
Ja, om man så behagar – hon är gift med en annan – det är också alltihop.»
– «Jag fäster mig lika så litet som du vid formler; men om hon nu innerligt och med hela sitt hjerta älskar sin man, och han älskar henne lika varmt tillbaka, är det då ej orätt att nära en kärlek, som aldrig –»
– «Att känna hvad man vill, kan lika litet vara orätt, som att tänka hvad man vill, och känslan har sin yttrande rätt lika väl som tanken.
Det kommer blott an på att icke begagna denna rätt vidsträcktare än samvetet medgifver.»
– «Ganska riktigt.
Det var också icke min mening att du skulle undertrycka din känsla för ...... utan för din egen skull – för ditt eget lugn.»
– «Jag tackar dig oändligen för, att du vill göra mig till egoist.
Men det kan aldrig vara allvar, hvad du nu sade.
Och äfven om jag betraktar saken ur en rent egoistisk synpunkt, hvad skulle jag, som menniskorna alltid säga, kunna «vinna» derpå, att jag fullkomligt qväft minnet af ...., om sådant vore möjligt?»
– »Naturligtvis att du mera odeladt kunde egna din kärlek åt någon annan.
Det kunde väl ej kallas egoistiskt, ty det vore ju ej du, utan denna andra, som vunne derpå.»
– «Vann» och «vann»!
Så fort jag hör detta «vinna» i en dispyt, är jag alltid färdig att afbryta den.
Är egoismen ett fel, så är den väl ett fel lika väl hos den ena som hos den andra.
Och hvad vore det väl annat, än ett offer åt «den andras» egoism, om jag för hennes skull undertryckte min känsla för den första?
Vill du verkligen, att vi skola uppfostra våra makar till egoister?»
– «Du måste inom dig känna, att hvad du säger är en sofism.
Om du aldrig låter din maka veta, att du stått i förhållande till ett annat fruntimmer, så blir hon väl ej mer egoist för det!»
– «Men hon blir det åtminstone icke mindre.
Och hvilken är makarnes yppersta pligt? att inbördes söka förädla hvarandra; och hvilket är första vilkoret för sällhet i äktenskapet? inbördes oinskränkt förtroende.
Det är en alldeles falsk opinion, att man skall löpa fara att förlora något af den qvinnas kärlek man älskar, derigenom att man för henne upptäcker att man förut haft förbindelser, de må vara af hvad beskaffenhet som helst, med andra.
Tvertom blir hennes kärlek, efter en sådan bekännelse, ömare.
Hon skulle visserligen först fälla några tårar, men de skola blott ha en välgörande verkan på henne, ty hon skall sedermera känna sig fri från dessa misstankar, som eljest under hela sammanlefnaden ej skulle vilja lemna henne, och som skola ständigt trycka hennes bröst, i stället för att tårarne blott för ett ögonblick försätta hjertat i kärlekens skärseld, för att sedan föra det in i en himmel, dit den lurande misstankans onde demon ej vågar följa.»
– «Det är visst sannt, så fort det är fråga om förhållanden, som varit, men som äro upplösta – det medger jag visserligen, att mannen, så väl som qvinnan, göra bäst att uppenbara; men helt annat är det med sådana, som ännu existera; hur skulle det t. ex. vara möjligt för en man att säga åt sin älskade: ’jag älskar dig visserligen obeskrifligt, men du måste förlåta mig, att jag tillika älskar den, och den, och den, och den?’
Åtminstone om jag vore älskarinna, så skulle jag svara:
’allt för gerna, min herre, var så god och genera sig inte; men för min del betackar jag mig för vidare kärlek’!»
– «Jag var beredd på detta inkast; och ehuru du med löjet sökt att afväpna mina argumenter, skall jag dock ej underlåta att komma fram med dem.
Vi stå nu på spetsen af kärlekens Cimborazzo.
Låtom oss fatta denna vår upphöjda ställning, och beskåda föremålen så, som den fria kärleken gör det möjligt.
Det är den svåraste af alla frågor vi hafva att afgöra, och måste således ställa oss en garde, för att icke låta öfverrumpla oss af de inhugg, hvartill de gamla inrotade fördomarne stå färdiga.
– Alltså kan man på samma gång älska mer än en qvinna?
Jag svarar bestämdt ja! men det ges en oändlighet af gradationer i detta fall – en kan älska många, och en annan kan knappt älska en.
Det finnes naturer, hos hvilka blifvit nedlagd en större fond af kärlek, än att den kan begagnas af ett enda föremål, och det finnas återigen andra, som blifvit så armt utrustade i detta fall, att föremålet måste se sig om efter någon annan för att fylla bristen.
Det är blott på detta sätt, som det kan bli en jemn fördelning af kärlekens element.
Kärlekens stormar hafva samma naturliga orsak, som de, hvilka sätta luften i rörelse – det är tomrum som skall fyllas – det är brist å ena sidan, som skall fyllas med hvad som är för mycket å den andra.»
– «Men är det icke en stor egenskap hos menniskan, just den att kunna binda stormen?»
– «Nej, icke absolut.
Och ehuru vi i stormen vanligen blott se ett medel till förödelse, så är det emedlertid lika säkert, att den är nödvändig för att hålla naturen vid lif.»
– «Men månne det, ehuru du ej ens för dig sjelf vill erkänna det, just är ett eget intresse, som förmår dig att drifva dessa satser?
Du är sjelf en stormens son, och är således jäfvig att föra lugnets talan.»
– «Vare långt ifrån mig att prisa stormen framför lugnet.
Jag blott finner att den är nödvändig och gör goda verkningar, och tror dessutom, att den, som skapat honom, gjort det för ett godt ändamål.»
– «Du synes mig drifva dina satser för långt.
Det lärer ej gå an att betrakta kärleken blott och bart som ett naturfenomen, och att låta den beherrska oss, utan att sjelfve leda dess verkningar.
Har det blifvit hos oss nedlagd kraft att göra detta, så böra vi ock begagna den.»
– «Medgifves, och detta är ej heller något som jag bestridt.
Jag ville blott, genom dess karakteriserande som naturfenomen, söka att mildra strängheten i domen öfver dem, hos hvilka detta fenomen starkast framträder.
Hur hastig är man t. ex. icke, att såsom lättsinnig stämpla den, hos hvilken kärlekens känsla öfverflödar? och huru ofta återigen berömmas icke de för återhållsamhet och dygd, som synas så, blott emedan de af naturen blifvit befriade från frestelsen att vara annat?
Som de sednares antal blifvit ojemförligt större än de förras, så är det de förra, som få sitta emellan och bli omildt bedömde, ehuru de i sjelfva verket ej rå derför.
– Men låtom oss ej, gå in på det theoretiska, utan hålla oss vid det praktiska.
Jag kan med exempel ur min egen lefnad bevisa, att det är möjligt för tvenne älskande att för hvarandra hysa en ren och innerlig tillgifvenhet, och ändock i deras hjertan vara fästade på andra håll.
Låt oss sätta oss på denna bänken, så skall jag tala om en liten kärlekshistoria, som visserligen är af föga intresse i det hela; men som dock nu kan komma till pass!»
– «Låt höra!»
– «Det var för omkring tre år sedan.
Jag blef af en händelse bekant med en flicka – en vacker, god och intagande flicka, men som redan vid sexton års ålder fallit ett offer för ett eldigt temperament och en förförares illsluga anläggningar.
Hon var af bättre härkomst, och hade fått en uppfostran, så god som hennes mors knappa tillgångar möjligen tilläto.
Hon blef förlofvad med sin förförare, och var honom fullkomligt trogen, oaktadt han på allt sätt misshandlade henne, och icke besvärade sig att emot henne iakttaga ringaste trohet.
Jag såg henne, fann hos henne en herrlig, ehuru missvårdad natur, och den första tanke, som uppstod hos mig, var blott att förmå henne afbryta förbindelsen med sin förförare, emedan jag trodde mig med visshet förutse, att den förr eller sednare skulle draga henne i förderfvet.
För att lyckas häri, var det mig först nödvändigt, att vinna hennes hjerta.
Det kostade mig ej mycken möda –»
– «Åhå, var det en sådan dam!»
– «Du är ju sjelf ej så alldeles oinvigd i kärlekens mysterier, och vet mer än väl, att när det är fråga om kärlek, så gäller den starkares rätt likaväl som i andra fall.
Hvad jag sade, bör således icke tagas som ett skryt, en fåfänga, ty jag har på långt när sjelf ej varit segervinnare i alla kärleksbataljer, men denna gången var jag ostridigt den öfverlägsne, och måste segra, emedan jag gick ändamålsenligt tillväga.
Nå väl, jag segrade, men blott till hälften.
Emilie (så hette flickan) slingrade sig vid mina smekningar som en mask, och ehuru ren i sjelfva verket min afsigt då var, tyckte jag mig höra Mefistofeliska hviskningar i mitt öra.
Jag lyckades öfvertyga henne, att hennes förra förbindelse skulle leda blott till förderf, och att om hon bröt den, så kunde hon i en framtid knyta en hederlig förening – och hon slet sitt förra band.
Hvilken häftig strid detta kostade henne, kan jag icke beskrifva.
Ofta föll hon i en konvulsivisk gråt, då hon tänkte på sitt «orätta handlingssätt».
Så sjelfuppoffrande är qvinnan emot den man hon en gång skänkt sin kärlek, att hon mer tänker på hvad hon är skyldig honom, än sig sjelf.»
– «Nå väl, sedan du fullbordat ditt värf, lemnade du henne?»
– «Nej, icke straxt.
Det förhållande, som uppstått emellan oss, skulle väl egentligen kallas vänskap, men var dock i sjelfva verket kärlek.
Men mitt hjerta slog den tiden äfven för en annan, och jag ville ej helt och hållet öfverlemna mig åt min nya känsla.
Jag sade Emelie det uppriktigt, och lika uppriktigt sade hon mig, att hennes hjerta hade ännu mycken känsla qvar för den person, med hvilken hon förut var förenad.
Jag fann detta så naturligt och billigt, att jag ej harmades deröfver – tvertom vann hon blott derigenom i mina ögon.
Det var således å ömse håll ett dubbelt kärleksförhållande.»
– «Men naturligtvis försvagades din förra böjelse, då din nya uppstod?»
– «Nej, dess låga brann lika klar inne i mitt hjertas allraheligaste – och gör det ännu.»
– «Och den för Emelie?»
– «Äfven den är oförändrad, ehuru jag icke vet, om hon ännu hyser någon kärlek för mig, ty det är redan ganska länge, som kommunikationen emellan oss varit afbruten.»
– «Det tyckes bevisa, att er kärlek ej varit af serdeles varm natur.»
– «Nej, det bevisar alldeles icke att den ej var stark, men känslan, eller måhända mera riktigt och mindre egenkärt – instinkten för det rätta var hos mig starkare.
Det var förhållanden, som gjorde att vi borde skiljas.
Du känner mina tankar om giftermål, förlofningar o. d.
Emilie lät någon gång förstå, att hon önskade förlofning med mig, om vårt förhållande skulle fortfara.
På giftermål visste hon ej var värdt att tänka, men hon tyckte, att man för verldens skull åtminstone kunde gå en medelväg.
Men redan tankan på förlofning tyngde mig.
Jag hatar allt proselytmakeri, och ej en gång Emelie ville jag värfva till anhängare af mina åsigter, när jag såg att hon hade skrupler derför.
Dessutom var jag icke i den ställning i lifvet, att jag trodde mig kunna betrygga hennes och en familjs framtid.
Hon kunde, om hon blef helt och hållet fri, ännu göra ett godt parti, och jag borde ej stå i vägen för hennes lycka.
Det skulle icke hafva kostat mig ett halft ord, då jag skiljde mig från henne, och hon skulle ha lofvat mig en orubblig trohet, och hon skulle ha hållit detta löfte, men jag har ej ångrat, att jag underlät det.
Mången gång hade hon kanske då för min skull haft en svår kamp, och äfven om hon segrat, hade dock segren kostat henne lidande.
Återfinner jag henne en dag, med för mig oförändrade känslor, så skall hon bli mig dubbelt kär.»
– «Men ännu kärare hade hon väl varit, om hon under tiden troget hållit ett gifvet löfte!»
– «Nej, så egoistisk är jag ej.
Det är sådana löften, som göra så många menniskor olyckliga; och hvarför skulle jag, af blott sjelfkärlek, riskera att göra en menniska olycklig?»
– «Men om hon nu varit otrogen – om det ej varit någon allvarlig förbindelse hon ingått, utan blott lättsinnigt – om hon helt och hållet glömt dig för personer af alldeles intet värde –»
– «Så förlåter jag henne, älskar henne i alla fall, och söker att göra henne godt så mycket jag kan.»
– «Det är svagt.»
– «Jag vill icke afgöra, om det är svagt eller starkt, men hvad jag vet, är att det är menskligt.»
De begge vännerna stego upp, och vandrade åter ned emot bersån.
Nanna och Celestine hade ej hört den senare delen af samtalet, och äfven om de hört den, hade de tankarne så uppfyllda af den förra, att de ej haft plats för den sednare.
Låtom oss stiga in i deras hjertan, och se hur der ser ut.
En lång stund hade Celestine och Nanna förblifvit tysta, och ingen ville vara den första att meddela sig öfver hvad de förnummit.
De hade, som vi veta, gjort ett försök att komma ur sin fångenskap i bersån, men det hade misslyckats.
De hade åter lugnt satt sig vid sina arbeten, men deras ställning var ännu så ny, att det fordrades tid för att rigtigt sätta sig in uti den.
De dimmor, af hvilka de varit omhöljda, voro nu på en gång skingrade, men de ledo af ljuset, och det var en smärta i deras själ, liknande den ögat erfar, då man plötsligen utträder ur ett mörkt rum i den klara dagen.
Ändtligen blickade
Nanna opp ifrån sömmen.
Hennes klara ögon mötte Celestines, och inom ett ögonblick lågo de begge flickorna gråtande i hvarandras armar.
Kärlekens sol framträdde med hela sin värma i deras själ, och den verkade der såsom dagsmidjan, ty de kalla drifvor, som förut der hvilat, greto sig nu ned i deras grafvar, och hastade att gifva plats åt den herrliga grönska, som snart skulle bli deras efterträdare.
Som en vacker sommarmorgon daggdropparne glittra på gräset, ännu länge sedan solen är uppe på fästet, så stodo ett par dallrande tårar i de sköna flickornas ögon, när slutligen Albert och Alexis inträdde i bersån.
De visste ej, hvilka kära personer som redan före dem der voro, och blefvo således dubbelt öfverraskade att finna dem der, och att finna dem så, som de nu funno dem, ty hela långa tiden hade en blekhet hvilat öfver deras kinder, och den från de sköna ögonen landsförvista glädjen hade blott qvarlemnat en uttryckslös, kall blick, för hvilken Albert och Alexis drogo sig skyggt tillbaka.
Men nu hade glädjen återigen kastat sin kungliga purpurmantel öfver deras kinder, och ögonens strålande glans förkunnade, att den saknade värmen var återkommen.
Det ligger någonting evigt i kärlekens dock oftast så korta fröjd.
Det är som vore man i himlen, då först man förnimmer det efterlängtade harmoniska ljudet:
«du är älskad!» – och som himlens innevånare tänker man, att sällheten aldrig skall slutas.
Och för den, som blifvit rätt förtrolig med kärleken, för honom är det rätt klart, att den är evig.
Men för att den skall kunna vara det, måste den vara helt och hållet oegennyttig.
Det är den kristliga grunden för kärleken, att ehvad den lider, så skall den dock förblifva lika stark – om den förtrampas, föraktas, bortkastas, så skall den dock icke tröttna, utan löna ondt med godt.
De, hvilkas kärlek kan förbytas i hat, då de ej finna sin känsla besvarad, hafva aldrig älskat, och förtjena aldrig att älskas.
Våra artister hade, då de fingo se flickorna inne i bersån, ämnat att genast vända om vid ingången, emedan de fruktade att de skulle genera dem, men Nanna var redan åter vid sitt glada lynne, jagade genast bort tårarne, som ville sqvallra om hvad som föregått, och ropade emot Alexis:
«det var syperbt! var så god och stig in och gör någon nytta, min herre.
Här är en docka åt herr Alexis – ja ja, notabene en silkesdocka – som jag skulle nysta opp, och har ingen nystfot, och här en bok åt herr Albert.
Var så god, var så god!» och i detsamma kastade hon härfvan öfver Alexis’ händer, och slog upp boken för Albert.
«Men det är sannt, »sade hon hastigt, «den boken duger inte; den är så allvarsam och tråkig – vi måste ha fatt på en roligare.»
«Om damerna befalla, så skall jag gå efter en, som–»
«Åh nej,» svarade Celestine, «det är så mycket besvär – det är mycket roligare att prata –»
«Ja, det är sannt – det är så länge sen,» tillade Nanna med en lätt suck.
Men bäst som de sutto, kom öfverstinnan, som gått ner i trädgården, för att se om redissorna voro färdiga – och förbi var det med den korta glädjen.
Hon kastade en allvarsam blick på Nanna, som förlägen tog härfvan till sig, och snart blef det flickorna begripligt, att de borde gå in.
Öfverstinnan fann vårluften så opålitlig, man kunde lätt ådraga sig en förkylning, och det vore bäst att vara försigtig.
Snart skingrades det lilla kotteriet, och som dufvor fly för höken, så flydde hvar och en åt sitt håll.
Öfverstinnan hade redan på långt håll hört yttringarne af den munterhet, som rådde i bersån, och som en sådan sinnesstämning ej stod tillsammans med hennes maximer, så ansåg hon sig böra göra slut på den.
Det var i allmänhet ett olyckligt förhållande, att när Nanna och Celestine voro glada, så var modren trumpen, och tvertom var hon nöjd, då de syntes allvarsamma och nedslagna.
Hon hade nu hela tiden bortåt varit så nöjd, ty hon tyckte att hennes döttrar voro så «förnuftiga»; men nu syntes det gudnås vara förbi med förnuftet hos flickorna och det goda lynnet hos öfverstinnan.
Äfven Albert och Alexis, som «reparerat» sin opinion hos henne, föllo nu åter pladask ner igen, och blefvo pygméer inför öfverstinnans högt thronande vishet.
Men artisterna voro för ögonblicket allt för lyckliga, för att tänka på denna otur.
Det samtal, som på den korta stunden ägde rum i bersån, hade rört sista balen på Tunanäs.
Celestine hade öppet förklarat, att den kottiljong hon dansat med Jernkrona, blott af henne blifvit beviljad af tvingande omständigheter, och att hon aldrig hade haft en tråkigare dans i all sin dar.
Alexis å sin sida gaf temligen tydligt tillkänna rätta orsaken till den glada sinnesstämning, hvaruti han då för tillfället var, och allt var derigenom åter godt.
– «Det är sista April i dag,» anmärkte Albert, då han och Alexis åter voro komna för sig sjelfva.
– «Ja, man brukar ju narras på den dagen också,» suckade Alexis.
– «Men ljuga hennes ögon, då –»
– «Du kan vara lugn, och så mycket mera lugn, som du kan bestämma ditt öde, ty de obetvingliga omständigheterna stå ej emellan dig och din lycka.
Intet hindrar dig att när som heldst yppa ditt hjerta för Celestine; och har jag rätt uppfattat hennes karakter, så låter hon icke böja sig under hvilket tyranniskt inflytande som heldst.»
– «Det tror jag; men står icke hon hos öfverstens i ännu större förbindelse, än Nanna, just emedan hon ej är rätt dotter till dem – vore det ej ännu mera otacksamt, om hon bröt en förbindelse, som vore emot fosterföräldrarnes samtycke?»