Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke dessmindre, om han klädt sina philosophemer i modersmålets drägt, skulle tvifvelsutan mången Svensk, ännu i dag, läsa dem med tacksamhet och beundran.
Emellertid, och för att gifva något begrepp om det sätt, hvarpå han kunde låta ”Göta-Matronan” uttrycka den omnämnda föreningen af philosophisk och poetisk synpunkt, må här införas ett stycke af den på Mathematiken gjorda tillämpning deraf, som innehålles i hans ”Dedication till Drottning Christina” af sitt verk Archimedes Reformatus eller nyuppfunna ”Metall-proberingskonst”.
Genom dess meddelande hoppas vi äfven, att göra våra mathematiska och astronomiska vänner ett nöje.
”Den, som med flit vill betrakta och eftertänka, af hvad värde, tarf och nödighet, lust och beprydelse, den ädla Mathesis, det är Mate-Visheten, är: hvilken består i Mått, Tal och Vigt, och sig innesluter och utbreder uti och öfver allt, det Gud skapat och skickat hafver: så skall han besinna och säkerligen kunna hos sig sluta, att denna är den samma, om hvilken Poeterne, under det namnet Minerva, sjunga, att hon är aflad och födder af Jovis – det är, den högste, allvise Guds – hjerna.
Och, menskeligt vis till att tala, så är hon i sanning ett Guds foster, i Hans oändeliga, obegripeliga Vishet, förr än verlden skapad blef, aflad och undfången, och sedan i sjelfva skapningen vyrkliga född och framburen.
Och det så tidliga, och i så måtto, att hon strax, i Ljusets åtskiljande ifrå Mörkret, i Himlarnes hvälfvande, Luftens utbredande, Jordenes grundfästande och Hafvets afgränsande, är blifven sin Fader till en högra hand och hemliga råd, i hvars kraft den allfödande Fadren, genom Ordet, före begynnelsen all ting fattat, ärnat och ämnat, och uti begynnelsen all ting formliga beredt, verkat och fullbordat hafver.
Af hvilken betraktelse den skarpsinnige Pythagoras, med förundran, är utbrusten till att säga:
Deus est Numerus, et Numerus Deus est.
Den högsväfvande Naturens Ransakare, Plato, fattar ock i ett fast beslut: att Gud all ting icke allenast hafver skapat och skickat, utan ock ännu uppehåller, styrker och styrer förmedelst Tal, Mått och Redo: in Numero, Mensura et Ratione.
Det han, på åtskillig rum, i synnerhet der han handlar om Verldenes upphof och skapelse, med högförnuftig skäl underliga förklarar: bevisandes, att hela Naturen och den allverkande lefvande Verldenes kraft och lifgifvande Anda (Anima Mundi), igenom hvars makt och drift allt, det Verlden omfattar och innehåller, tager sin varelse, grodna, lif och uppehåll, icke annat är, utan består uti en behöflig sammanstämning och beqväm genlikhet, hvilkens reda utspringer och hafver sin grand i vissa tal, mått och mån till vigt och rörelse, Himlarne och de stora himmelska kroppar, Jorden, Elementerne och deras vyrkliga krafter emellan.
I samma mening talte bemälte, och flere de äldste Philosopher, om den odödlige Menniskones Själ.
Hvarföre hon jemväl, och hela Naturens skepelse, af dem Gamlom afmålas med en sammanljudande, välstämd Harpa. Xenokrates hafver kallat henne ett Tal, som hafver sin rörelse af sjelfvo sig; och med hvad tal Plato henne figurerar, är med förundring att se uti hans Samtal.
Hvilket, i sanning, icke är fåfängt; utan härflyter af ett stort ljus, och grundar sig i Naturens djupa hemligheter; derom jag vid lägenhet, uppå en annan ort, mera vill tala,
”Nu vill jag allenast, hvad mält är om det
Allmänna och det Odödeliga, ögonskinliga framte och betyga, med det vi hafvom för fötterne och dageligen med våra ögon se.
Vi skönje och röne, att Menniskones och alla Creaturs trefnad, vanskeliga lif och lefnad, otvikliga består uti en jemnförfattning af de, i kroppen, sins emellan stridande beskaffenheter: ty så snart, som den tillbörlige sammanjemnaden af hett och kallt, vått och torrt, böljar falla, att en för den andra tager öfverhanden, så faller ock helsan, och uppväckes värk och krankhet; försvinner han hel och undergår, så är ock lif och lefnad slocknad och försvunnen.
Och detta är det egenteliga våra dagars Tal, derom den Heliga Skrift i åtskillig rum förmäler; och märkeligen den vise Salomo, der han (ändock uti de ogudaktiges person) naturliga talar, om vårt lifs förgänglighet, med dessa ord: ”vårt tal är en gnista, som af vårt hjerta utgår; när det utsläckt är, så är lifvet borta som en falaska, och andan försvinner som ett tunnt väder”.
Det samma spörje vi ock i Plantorna, som ingen känsel hafva, utan lefva i deras grodna.
Så länge intet öfvergår det andra i dess vederbörliga tal och jemnad, utan roten hafver sitt tarfliga fäste, lag och vätska, den hon, ändelängs stammen, alla sina grenar, löf, blommor och åväxt till föda och förkofring utspisar, och plantan, med sina qvistar, af otidig köld och hetta förblifver oförkränkt: så blifver hon frodig uti sin gröda, blomstrar, bringar frukt och sprider frö, till sitt slägtes evärdeliga behåll och främjelse; till dess hon, efter sitt slägtes art och naturliga odel, hafver uppfyllt sina dagars – det är, sin af Naturen skipade varelses – tal, och måste förgås.
”Hvarutaf, medan allom, som sitt förstånd bruka, är klart och uppenbart, hurulunda hela Naturen, och allt det
Naturen omfattar, icke allenast det för ögonen synligt och med händerna tasteligt är, utan ock det som icke annars än med förnuftet allena begripas kan, med thy mera, som i det Fördolda ligger, allt är uti och igenom den öfversvinneliga Mäte-Vishetens lag och mått inbundet, och inom hennes mål och tal sammanfattadt och ändadt: så kan ock ingen förneka, att hon ju är den värdigste, ypperste och högste af alla konster, som en dödelig menniska, i verlden, lära må och bör.
Ty hvart vele vi vända oss, der hon icke är för oss, och der icke hennes tarf fordras?
Lyftom vi våra ögon upp till Himlarna och Stjernorna, jemnförom deras mål, tal, lopp, sammanstämmo, tider, hvärf och omskifte, så måste vi med den Konungslige Propheten öfverljudt utropa:
Coeli enarrant gloriam
Dei! och prisa för en hög Guds gåfva den konst och vetenskap, igenom hvilken vi läre någorlunda förstå denna Guds underliga byggnad, och att vi med annor ögon kunne åskåda hans dråpeliga verk, än fä och det, som utan förnuft lefver.
Kastom vi ock våra ögon omkring oss, långt och bredt, högt och djupt, så finner sig vid handen den allmätande Geometria: en tusen konsters moder, den sig svingar öfver allt det högt är, ingränsar det vidaste, afräcker det längsta och utöser afgrunden.
Vi handle eller hande något: strax fordras den allsins-tarflige Arithmetica, den allt vårt sysslande och görande med tal och redo delar och urskiljer.
Långt vore att tala om alle dessom afkomne konster: såsom Musica, Optica, Catoptrica, Dioptrica, Architectonica, Fortificatoria, Mechanica, Statica, Tactica, Pneumatica, Gnomonica, Pyrotechnica, Navigatoria, Algebra, Cosmographia, Stereometria, och hundrade andra, hvilkas namn allena vore för vidlyftigt att upptälja; heller än man mera skulle mäla om deras oändelige bruk och nyttor, till Vatten och Land, i Frid och Strid, i Skämt och Allvar; högnödige allom i all stånd och villkor, så dem som råda och bjuda, som dem som lyda och göra23 . . . .
”Och hafver jag fördenskull ett verk, deruti Mathesis drifver sitt synnerlige spel, hållit värdigt, Eders Kongl.
Maj:ts Högprislige Namn i underdånighet att tillskrifva: enkannerliga derföre, att hela Mathesis, för sin allbegriplighet och outsägeliga nyttor, är en rätt Furstelig öfning och Konunga-id. . . .
Dessförutan jag mig ock pligtig finner, detta mitt välmenta arbete (det jag, vårt loflige modersmål och fäderneslandet till heder, enkannerligen hafver velat skrifva på Svenska) Eders Kongl.
Maj:t egenteligen att tillegna: betraktandes, att det alltid hafver varit i bruk, att der någon menar sig hafva funnit något nytt, det vare i boklige eller handverkiske konster, att han det som en förstling ingom androm, utan sin allernådigste Höga Öfverhet offrar och hembär; ja! om man i en bäck finner en skön perla, eller i sin örtagård en skön tulipa, drufva, äpple, så hafver varit sed, att man det af ett gladt enfaldigt hjerta sålunda frambär, dermed, såsom med ett tecken, betygandes, att allt hvad Gud mildeligen gifver, det njuter man förmedelst sin käre Öfverhets försorg; under hvars mäktiga beskydd hvar och en, i sina hyddor och under sitt fikonträd, med all möjelig ro och nöjsamhet kan söka och nyttja sina lifstarfver.
Att ock vårt dyra Fädernesland, i dessa farliga, bullersamma tider, kringhvärfdt med uppenbara fiender och falska vänner, icke allenast är blifvet vid makt och i sitt goda behåll, utan ock dageligen dags med pris hafver tillvuxit och än vidare blomstras, . . . derutaf, om vi Undersåter hafve gagnet och nyttan, så bör ju Eders Kongl.
Maj:t, näst Guds hand och barmhertighet, vår nyttas frukt och vederkänsel:
Tack, och odödelig Ära.
Hvilket ock, såsom det endaste vi Eders Kongl.
Maj:t igen göra kunne, mig hafver drifvit och dristig gjort, detta mitt ringa förstånds blomster, för Eders Kongl.
Maj:ts fötter, med största underdånighet att nederlägga; i det fattade fasta hopp och innige tillit, att Eders Kongl.
Maj:t täckes denna mina tankars förstling, såsom ett ringa, men välment nyårs-offer 24, med anfödd konungslig mildhet och sådana ögon anse, som den Persiske Konungen ansåg och emottog vattnet af sin enfaldige bondes hand, och som sjelfve Gudarne pläga ett slätt offer af salt och mjöl, det af ett rent hjerta härflyter, med nåder vedertaga och anamma”.
Detta är, tvifvelsutan, ett språk, som låter höra sig; det må till och med heta vältaligt.
Men för att rätt uppskatta dess förtjenst, bör man känna, hvilket brokigt blandgods och trastäcke af tre- eller fyrahanda tungomål den tidens vanliga Svenska var.
Ja – Stjernhjelms eget hvardags-språk var likadant, när han talte och skref likt sina samtida!
Man har efter honom en böneskrift till K. Carl Gustaf (1657), der han anhåller om hjelp ”till ett interim”, och ordar om sin ”intention, att till posteritetens nytta göra continuation i de tractater han inventerat, fast hindrad af continuerlige olyckor och tidernes oumdriflige fata”.
I allmänhet är det ett besynnerligt skådespel, att hädanefter, hela detta århundrade igenom, se motsatsen mellan all den nitälskan för modersmålets renande, hvilken gång efter gång yttrar sig i Litteratörernes uppmaningar, med biträde af Konungars, Ministrars, Riks- och Akademi-Cancellerers påbud, och det icke dessmindre oafbrutna förhållandet, att både de sjelfve, och alla andra, ständigt fortsatte samma språkmängeri.
Ty äfven de förnämste vitterhets-idkarne öfverläto sig deråt i det alldagliga bruket; fastän de eljest, i sådana skrifter på hvilka de sjelfve lade någon författare-vigt, gjorde sitt bästa att undvika det.
Bland de högsta myndigheterna må här fyra exempel vara nog, att nämna:
Oxenstjerna, som ville att Svenskan skulle hållas i lika anseende som Fransyskan; Christina, som redan hade i sinnet att stifta en ”Svensk Akademi”, men ej medhann det före sin thron-afsägelse; Carl XI, som utfärdade en förordning 1683, och en ny 1684, mot bruket af utländska ord i allmänna handlingar; Carl XII, hvars ifver för modersmålets sjelfständighet, ära och renhet är allbekant.
Man jemnföre nu med dessa grundsatser deras eget tal- och skrifsätt!
Lika förunderligt är, att alldeles samma motsats vidmakthöll sig äfven under det följande århundradet: blott med den skillnad, att Latinismerna och Germanisinerna undanträngdes af Gallicismerna, som nu blefvo enrådande.
Gustaf III, Kellgren, Leopold, Svenska Akademien stodo – härutinnan – både till allmänheten och sig sjelfve i ungefär samma ställning, hvari Stjernhjelm, Spegel, Svedberg m. fl. hade befunnit sig; om än de Gustavianska litteratörerne visserligen framryckte betydligt längre, än de Carolinska, i det öfverklagade barbariets afskuddande.
Ännu i dag är det långt ifrån utrotadt.
Hos äldre, på 1780- och 1790-talet uppfostrade, personer går det i föga förminskadt svang; och värre är, att det dagligen näres till en för yngre slägter vådlig förkofran, genom massan af i fyrsprång skrifna tidningsblad och öfversättningar.
Stjernhjelm angår: så var han mellertid, i sin person ensam, en hel Svensk Akademi.
Hans sträfvan, att utbilda en ren hög-svenska, var egentligen derigenom renande, att den var uppfinnande.
Dels upptog han ur det äldre språket – stundom äfven ur sjelfva Norränan – ord och ordasätt, som voro komna ur bruk, eller ock brukades endast i dialekter; dels skapade han sjelf nya.
Icke alla af dessa val och nybildningar kunde lyckas.
Men i afseende på de flesta, så af de förra, som af de sednare, måste man beundra hans takt och fyndighet.
Med dem har han ock vunnit sitt syfte, att bringa dem i omlopp; så att de ännu i våra dagar allmänt begripas och nyttjas.
Sammanbindningen, eller construction och periodbyggnad, sökte han återföra från den tysk-släpiga arten till den gamla, och med detsamma till större likställighet med den latinska.
Honom föresväfvade idealet af en Svenska, der uttryckssättet vore starkt, concist, tankdigert, välljudande, på samma gång majestätligt och enkelt.
Kanske hade i första rummet bort nämnas hans mod, att, ehuru sjelf lycklig latinsk poet, föredraga till diktspråk ett modersmål, som då var så helt och hållet endast råämne.
Stjernhjelm såsom Skald.
Troligen har man af det föregående tillräckligt insett, hvilken poetisk natur Stjernhjelm var, redan i sin Språkforskning, sin Philosophi, sin Mathematik.
Så mycket mer torde nu kunna väntas, att detta skaplynne fram träder, med fullständig sjelfbekräftelse, i hans Poesi; eller att han – ehvad han än föröfrigt inlät sig med – ändock var egentligast Poet.
Också öfvergår den förmodan, att han var framförallt begåfvad för Skaldernes yrke, till fullkomlig visshet, sedan man gjort sig förtrolig med hans skaldskap.
Rättmätigt äro derföre de skrifter, dem efterverlden vid hans namn erinrar sig, egentligen hans poetiska.
Och om redan det anförda ådagalägger, att han ville förädla svenska språket, ej blott till ett värdigt uttrycksmedel för stora tankar, utan ock enkannerligen till skön form: så utvisa dock företrädesvis dessa, huru han ville låta det återljuda ”Gudarnes Tungomål”.
Theorien af hans synpunkt i allmänhet för poesi, och i synnerhet för svensk poesi, var framställd i hans verk Poesis nova Svecana; men detta är ett af dem, som gått förlorade, eller åtminstone ej ännu kunnat igenfinnas.
Kanske stannade det vid blotta begynnelsen.
Förmodligen ämnade han denna skrift till en ”svensk Poetik”, eller anvisning huru den skaldekonst, som först nu i Sverige vore vaknad (nova), borde rigtas och fostras.
Likväl sätter oss hans utöfning i fullt stånd, att sluta till hans lära.
Redan under hans lifstid (1668) utkom, i sin första upplaga, samlingen af hans qväden; hvars halflatiniserande titel ”Musæ Suethizantes, thet är Sång-Gudinnor nu först lärande dichta och spela på Svenska”, både är en gärd åt hans samtids smak och tillkännager hans egen föreställning om denna samlings betydelse.
Den låter oss tillfyllest blicka in i hans tankar om svenska snillets åligganden på denna bana, äfvensom i omfånget af hans vittra beläsenhet, och arten af de inflytelser den medfört.
Hvarje kännare af den fransyska, holländska och tyska vitterhetens dåtida skick uppdagar lätt, huru nära hans egen, så i väsendet, som formen, dermed sammanhänger.
Intet är förklarligare, än både huru han kom att åt det moraliskt-didaktiska elementet inrymma sitt förnämsta diktverk, och huru han bragtes att i svensk versbyggnad införa både Alexandrinen och Sonetten; på dåvarande ståndpunkt af språket och dess prosodi, ett jätte-företag!
Men han ägde ock någonting sig egendomligt, någonting, hvari han afvek med lika mycket mod, som kraft, från de ny-europeiska förebilderna: och det var – ett vida mer antikt sätt att fatta Poesiens anda och den åsyftade inhemska vitterhetens skaplynne.
Detta sätt blef hos honom, just i följd af sin större verkliga antikhet, ett ingalunda trälaktigt antikiserande.
I känslan häraf vågade han äfven, hvad ingen af hans förebilder dristade, och hvartill Buræus blott på måfå framkastat en liten anledning: att till Hexametrer, ja öfverhufvud till en mängd af antikt- metriska versformer, böja ett modersmål, hvars tunghäfta knappt tillät vänta ens framstammandet af en dräglig rimvers.
De andras ”poeteri” hade gemenligen i sigte den romerska vitterhetens rhetoriska maner; hos honom ensam träffas en natur, som med själens bottensvenska enkelhet och helsa förenar en blick, ett tycke, en ton af forn-grekiskt slägtbehag.
Liksom hans metrik, så har ock hela hans poetiska diction något af Antikens första grekiska renhet; och detta är märkbart öfverallt, der han icke låter än den moraliserande, än den språk-experimenterande böjelsen för långt hänföra sig.
Derföre är han ock i sin lärodikt ”Hercules”, utan ringaste härmning, en svensk Hesiodus.
Sjelf ansåg han denne Hercules för sitt yppersta verk.
Hans samtida, med K. Carl Gustaf i spetsen, beundrade det såsom oöfverträffligt; och det har alltsedan bibehållit en stor del af sin frejd.
Äfven under den tid af obekantskap med vår äldre vitterhet, då det föga var kändt mer än till namnet, hyste man ännu för detta namn en smula aktning.
En ny period för Stjernhjelms värderande började med den såkallade Nya Skolan, och synnerligen med Hammarskölds förtjenstfulla upplaga af hans ”Vitterhets-Arbeten” (1818).
Dock torde, jemväl nu, hvarken dessa i allmänhet, eller Hercules enkom, räkna särdeles många läsare.
Öfversvämmad, bortsvämmad af nyheternas städse växande störtflod, hvem kan äga minne och besinning för någonting så gammalmodigt?
Och likväl – åtskilligt annat att förtiga – är hans nyssnämnda episkt-gnomiska lärodikt, om den på skiljovägen mellan Vällusten och Dygden ställde hjelteynglingen, ännu en i det Nyare Europas vitterhet ensamt stående; och hans ”Balletter”, ett slags uppränningar till Operor närmast svarande mot hvad man nu kallar Divertissement, gifva ett märkvärdigt begrepp om de skådespel, som i Christinas tid företrädde den egentliga Operans ställe.
Till dessa sluta sig, i läsvärdhet som i syskonskap, hans såkallade ”Upptåg”; allegoriska repräsentationer utan dans, diktade i mindre omfång, samt med blandning af vers och prosa.
Stjernhjelms ”Hercules” har ensamt bland alla nyeuropeiska lärodikter den egenskap, att vara ett verkligt motstycke till Europas äldsta qvarvarande läroqväde, Hesiodi ”Arbeten och Dagar”.
De likna hvarandra i det patriarkaliska af lärosatserna, förmaningarna, tonen; men hos Stjernhjelm har detta antagit ett gladare, ett till och med i komiska målningar sig förlustande lynne, tillika med mera bildlighet, mera personification, mera rörlighet.
Man kan säga med någon rättvisa, att i afseende på sjelfva uppfinningen är Stjernhjelms förtjenst ej stor; och likväl är den äfven deri större, än man plägar föreställa sig.
Ämnets – eller den bekanta parabelns – egentlige uppfinnare var den sinnrike sophisten Prodikos; hvars berättelse Xenophon (såsom det tyckes, i utdrag eller sammandrag) meddelar i sin bok om Memorabilia Socratis.
Att Stjernhjelm dermed hade jemnfört den prydliga behandlingen hos Silius Italicus, der Hercules blifvit förbytt till den unge Scipio, är ögonskenligt.
Tilläfventyrs kände han ock det lustspel, der Hans Sachs, på sitt vis, har bearbetat detta thema, låtande Venus förfäkta Vällustens och Pallas Dygdens sak.
Men i alla fall tillhör honom sjelf, att hafva behandlat ämnet med flerahanda tillägg af eget fynd, och öfverhufvud med en frihet, hvarigenom det mottagit hans egendomliga skaplynne, utan att ändå (liksom hos Sachs) förlora sin antika prägel.
Han fördes af en rigtig instinkt, att de Gamle borde liknas mera i andan, än i sådana nationala omständigheter, som uteslutande voro deras.
Derföre lemnade han derhän det grekiskt-mythiska af Alkmenas son och dennes omgifning, för att i stället skildra sin Hercules ungefär såsom en ung svensk ädling, i hvilken egentligen åhöraren, eller läsaren, borde finna sig sjelf, sin egen ställning vid dylik skiljoväg, allegoriskt målad.
Den Hercules, som han ville teckna, skulle vara intet annat, än den allegoriserade svenske Läsaren, på det att denne skulle kunna bli en förverkligad svensk Hercules.
Men Poesien, såsom Poesi, kan ej annorlunda lära, än dels genom bild, dels genom sentens eller gnom af det slag, som, äfven såsom bildlöst, åtminstone – genom en blixtlik tank-åskådlighet – närmar sig till bildligt; och uppgiften dervid innebär, att alla dessa lärdomar sammanbindas till ett lefvande helt genom en sinnesstämning, der ett vist förstånd genomstrålar själen med ett ljus, som har i samma mått flammande värma och klar besinning.
Äro dessa villkor tillstädes hos en skald, som ifrån barnaåren har närt sig af de Gamles studium och är van vid åskådningen af fornklassisk skönhet: så infinner sig den antik-artade framställningen sjelfmant.
Helt naturligt kom derföre Stjernhjelm att för sin lärodikt välja den episka form, som är en af den Grekiska Poesiens äldsta skepnader.
Till denna hörde sjelfnödvändigt Hexametern; åt hvilken han dermed gaf den svenska burskap, som den i våra dagar, sedan den under en lång mellantid varit landsförvisad, med stor ära återförvärfvat.
Stjernhjelms hexametrer äro, i allmänhet, välgjorda och klingande.
De skulle vara mönstergiltiga, om han hade till fullo genomtänkt sina egna metriska grundsatser, att Accenten är för vårt språk meterns grund, och tillika – i vissa fall – föränderlig genom Ordställningen.
De prosodiska lagar, som långt efteråt upptäcktes af Adlerbeth (i spåren af Voss), hade då redan af Stjernhjelm blifvit insedda.
Men han uppfattade dessa båda grundsatser på ett vis, hvarigenom så väl hans hexametriska vers, som öfverhufvud hans antikt-metriska, esomoftast blef incorrect; ehuru han i allt öfrigt, genom undvikande af hårda consonant-möten, genom omvexling af måtten, genom imitativ harmoni, omsorgsfullt anbragta spondeer, takthvilor, cäsurer, med mera, noggrannt vinnlagt sig om dess välljud.
Också älskade han, af alla versarter, hexametern mest.
Han kände tvifvelsutan, att han i den bäst lyckades; och onekligen har han – åtminstone med icke många undantag – träffat dess rätta ton, oaktadt den bristande correctheten.
Fjermare från hans kärlek, än de antika versformerna, lågo de moderna, de rimmade.
Han rör sig i de förra, vanligtvis, med större liflighet, säkerhet, konstfärdighet.
Derföre har han ock i dem författat tvenne af sina Balletter: ”Den fångne Cupido”, och ”Freds-Afl”; endast den tredje – ”Parnassus Triumphans” – är, till största delen, rimmad.
I sina rimverser synes han ofta mer besvärad, eller mera vårdslös, eller icke med hela sin själ närvarande.
Likafullt införde han i Svenskan ett flertal äfven af detta slag; och i spetsen för dem Alexandrinen; den han förmodligen ansåg för Hexameterns moderna motsvarighet.
Sjelf kallade han den Metrum Heroicum Alexandrium 25.
Väl har man från hans tid alexandriner också af annan hand; – såframt Balletterna ”Denna Tidsens Fantasier” och ”Hela Verldenes Fröjd” icke äro af honom26: – men det var dock han, som genom sitt föredöme gjorde denna versart gällande och laglig.
Märkbart är, att han äfven i afseende på sin rimmade vers hyste andra föreställningar om correcthet, än de, som sedermera blefvo rådande.
Det ser ofta ut, som hade han (liksom hos Tyskarne Weckherlin, i motsats till Opitz) ansett sig gifva den ett ledigare, vexelrikare, själfullare skick, genom att göra dess gång mera sväfvande, mindre bestämd, eller genom att icke iakttaga en strängare rhythmisk likmätighet i takter och afskärningar.
Måhända tyckte han sig finna en vink härom i Fransmännens och Italienarnes verskonst.
Den största techniska fullkomligheten af hans rimverser har den korta, masculint par-rimmade jambiska, i det lifliga och täcka skämtstycket ”Harmskrift öfver den upphängde Astrild” (ett namn, hvars uppfinnare Stjernhjelm är).
Detta stycke är ock såsom composition, bland hans rimmade dikter, det lyckligaste.
Så mycket till ett allmänt omdöme öfver hans poetiska skrifter.
Till närmare bekräftelse, vilja vi fägna särdeles dem af våra läsare, som ej haft lägenhet till egen kännedom af dessa gamla qväden, med några prof af Stjernhjelms skaldekonst.