Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förklarar mig nöjd, om endast Carlbergs KrigsAkaciemi bland motiverna, i sträng och noggrann enlighet med Utlåtandet N:o 5a, blifver nämnd.
Remitterades till ExpedilionsUtskottet.
Föredrogs å nyo ConstitutionsUtskottets den 3 sistlidne October under N:o 5o aflåtne, och den i3 i samma månad på bordet lagde, Memorial, med Utlåtande öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om förändringar i 19, 21 och 88 §§. af RegeringsFotmen, i.4
Den i ö jV o v e m b e r f. m.
Herr Hjerta j Gustaf: Du vid Grundlagens stiftande år 1809 man insatte de vigtiga orden, att, om förfrågningar angående Lagens rälta mening inkomma till Konungen, Högsta Domstolen skulle äga att gifva svar eller förklaringar derå, utgick raan från den enkla grundsats, att det skulle påskynda ärendernas gång vid Domstolar och Embetsverk, emedan, då man behöfde göra förfrågningar, man icke skulle blifva tvungen gå hela Domstolsvägen uppföre intill Högsta Domstolen, utan få directe hos Högsta Domstolen förfråga sig.
Den Domstol, hvilken sålunda förfrågat sig, kunde då döma, och Parterne möjligen blifva nöjde nied domen.
Detta var då endast Högsta
Domstolens sätt att se saken, och sålunda en ordnings-anstalt, den man nu synes vilja förvandla till ett Lagstiftningssätt.
I stället för alt öfverlemna Lagstiftningen åt Konungen och Rikets Ständer, vill man nu, att Högsta
Domstolen skall få väcka sådana förklaringar, och att Konungen i StatsRådet gemensamt med Högsta Domstolen skall blifva en Lagstiftande makt i Sverige.
Det är vådligt, att på en gång göra Konungen till Domare och Lagstiftare.
Konugens person i Högsta Domstolen, såsom Domare, är vida skiljd från Konungens Majestät, såsom Regent i allt öfrigt afseende, och såsom Lagstiftare.
Jag anhåller derföre om afslag å Utskottets Memorial i denna del, och förenar mig i den reservation Herr
Cederschjöld Den 16 November f. m. i5 afgifvit; likväl med undantag af hvad Herr Cederschjöld yttrat i 3:dje punkten deraf sålunda: ”Emedan Domstolarne tillämpa ekonomiska författningar på samma sätt sorn ”Allmänna Lagen; så skulle man på ena si”dan väl kunna tycka, att Högsta
Domstolen borde genom förklaring öfver de de”lar, som till Domares åtgärd höra, kunna ”få, till UnderDomstolarnes upplysning, tillkännagifva, hvad åsigt den följer vid en ”sådan författnings tillämpning.
Men sorn ”Konungen äger, att allena stifta dylika La”gar, så synas Rikets Ständer icke böra på ”något sätt befatta sig med deras förklarande, utan detta kunna få ankomma på ”Kongl.
Maj:t allena.”
Uti detta yttrande kan jag alldeles icke instämma; ty om så vore, skulle Grundlagens föreskrift om de ekonomiska författningar, som af Konungen och Rikets Ständer gemensamt stiftas, vara ett nonsens.
Med undantag af denna punkt, förenar jag mig helt och hållit i Herr Cederschjölds reservation.
Hans Excellence Herr Grefve Mörnerj Adolph Göran:
Jag bekänner, att jag ej fullkomligt kunnat fatta beskaffenheten af de Memorialet åtföljande Reservationer, emedan jag ej förut läst dem, men såsom de nu förekommit mig, vittna de, att man i högsta grad misstagit sig, såväl om Kongl. Maj:ts Proposition, som Utskottets Memorial.
Maj:ts förslag åsyftar ingen t6
Den 16 November f. m. ting annat, än alt återföra saken till dess rätta ordning, så att det blir Kongl. Maj:t och Rikets Ständer, men icke Högsta Domstolen, hvilka stifta Lagar i Sverige.
Förhållandet har hitintills varit, att, då Högsta Domstolen funnit Lagförklaringar nödiga, har den till Kongl.
Majrt inkommit med sådana, men derigenom att Kongl. Majrt endast haft alt beräkna sina 2:ne röster, har Kongl. Majrt, då han varit af olika tanka med Högsta Domstolen, likväl blifvit öfverröstad, och Högsta
Domstolen har således gjort Lag, utan att Kongl. Majrt haft rättighet säga nej.
När Rikets Ständer hos Kongl. Majrt föreslå Lagar, äger Kongl. Majrt rättighet, att an vända sitt veto; men när Högsta
Domstolen föreslår en Lagförklaring, bar Kongl. Majrt icke denna rättighet.
Detta mäste hvar och en finna är ett stort missförhållande, och det måste således förefalla helt naturligt, att man vill återföra sättet att gifva Lagförklaringar till hvad det bör vara.
Jag kan derföre ej annat än tillstyrka bifall till Utskottets Memorial.
Friherre Bojej Ludvig:
Jag har icke kommit att förr tänka på detta ämne.
Det är således möjligt, att jag icke gör min framställning så redig den borde vara, och att jag icke genast träfFar det rätta.
Jag skall dock försöka att vara redig.
Med begreppet om denna afdelning i makt, som Con - Den 16 November f. ni.
Constitutionen framställer, kan jag ej förena någon annan Lagstiftande Makt, än Konungen och Rikets Ständer.
All annan Lagstiftning, den må emanera hvarifrån sorn helst, måste vara inconslitutionel.
Jag medgifver gerna, att då Rikets Ständer år 1809 stadgade den Lag, som Utskottet nu vill förändra, var deras afsigt så inskränkt, som den Herr Hjerta framställt, att nemligen endast Underdomaren skulle få begära upplysning af Högsta Domstolen om Lagens rätta mening; men man glömde det inskränkta uti delta stadgande, och gjorde det allmänneligt, då man satte Högsta
Domstolen i tillfälle att gifva Lagförklaring, som blef Lag.
Skillnaden är likväl ganska stor.
När således stadgandet i Constitutionen gick längre, och föranledde, alt Högsta
Domstolens magt utsträcktes, kom man ända derhän, att det emellan Riksdagarne gifves, utom Kongl. Maj:t och Rikets Ständer, en Lagstiftande Magt.
Detta bör rättas.
Man behöfver blott fråga, hvarifrån en Lag är kommen; är den från Rikets Ständer?
Nej, de äga icke denna vidsträckta magt.
Är den från Kongl. Maj:t?
Nej, Kongl.
Majrt äger icke eller denna rättighet, ehuruväl Kongl. Maj:t kan säga nej, när ett Lagförslag kommer ifrån Rikets Ständer.
Nå, hvarifrån är väl då denna Lag?
Jo, från Högsta Domstolen.
Detta är en brist i vår Grundlag, en brist, sorn härleder sig derifrån, att or 5o H. a i8 Den 16 November f. m. den blifvit tagna i en vidsträcktare mening, än afsigten med dem varit.
Constitntions
Utskottet har på dessa skäl tillstyrkt bifall å Kongl.
Majrts Proposition, och jag föreställer mig, att vi skola göra detsamma, emedan vi annars indirect stadfästa en tredje Lagstiftningsmagt, som ej är förenlig med Constitutionen.
Jag anhåller vördsamt, att få till besvarande upptaga de inkast, som blifvit gjorde emot ConstitutionsUtskottets nu förevarande Memorial; och det torde derjemte tillåtas mig, att, i bredd med denna vederläggning, få ingå i någon närmare utveckling af moliverne för Kongl.
Denna utveckling synes vara så mycket mindre nr vägen, som en Memorialet åtföljande tryckt reservation, hvilken nyss blifvit uppläst, och, såsom jag trott mig höra, äfven afen värd Talare åberopad, innehåller flere systematiskt ordnade betänkligheter, hvilka, ehuru af Reservanten sjelf lill en del på förhand vederlagde, likväl måhända kunna fordra någon ytterligare motbevisning, för att gifva en bestämdare riktning åt öfverlygelserna i denna del.
Det första föremålet för den Nådiga Propositionen har varit:
Konungamagtens inrättande, med hänsigt till sanctionen af Lagförklaringar, i enahanda prerogativer Den 16 November f. m. '9 mot Högsta Domstolen_, sorn elen äger mot llikets Ständer.
Alt förklara Lagens mening, icke in casa, såsom grund för ett visst blifvande domslut, utan till framgent efterrättelse, och med anbefalld allmän tillämpning på framtida inträffande fall, — torde ostridigt innebära en utöfning af Lagstiftande, icke af Lagskipande Magt.
Bestyrkande denna a nologi, innehåller äfven 88 §.
RegeringsFormen, att med förklaring öfver Lagen skall förhållas, som med stiftande af Lag; — det vill säga att Lagen, som stiftas af Konung och Ständer gemensamt, äfvenledes skall af Konung och Ständer gemensamt till sin rätta mening förklaras.
Då likväl den ena delen af Lagstiftande Magten, Sländerne, endast hvart femte år sammanträder, och då Lagförklaringar kunna af behofvet under mellantiden påkallas, måste en provisorisk utöfning af Ständernes magt i denna del åt någon uppdragas, och, genom en lika naturlig som ändamålsenlig delegation, inträdde här den Lagskipande Magiens Högsta Organ, i den Lagstiftandes ställe.
Men bär hade kanhända Grundlagsstiftaren bort stadna, och åt den alltid närvarande andra delen af Lagstiftande Magten, Konungen, bibehålla samma rättigheter mot Högsta Domstolen, som den otvifvelaktigt äger mot Sländerne.
Om Rikets Ständer hos Kongl.
Majrt 5o H. 9.0
Den 16 November f. m. i underdånighet föreslå en Lagförklaring, äger Kongl. Maj:t magt att densamma afslå.
I Högsta Domstolen deremot har Konungen blott a:ne röster; Han kan der öfverröstas; och Högsta
Domstolen får derigenom en magt, som våra Grundlagar icke ens velat åt Ständerne medgifva, den nemligen att emot
Konungens vilja och öfvertygelse kunna påtvinga honom, först en transitorisk Lagförklaring, och sedan, om Ständerne densamma icke ogilla, ett verkligt permanent Lagbud.
Detta har varit orsaken, hvarföre Kongl. Maj:t föreslagit, att slutet af 21 §. må erhålla följande förändrade lydelse:
I alla frågor om förklaring öfver Lagen emellan Riksdagarne skola Högsta Domstolens beslut hos Konungen i StatsRädet anmälas.
Gillar Konungen den gifna
Lag förklaringen , utfärdas den med Dess underskrift; ogillar Konungen densamma, förfalle den till all kraft och verkan.
Det andra föremålet för den Nådiga Propositionen var, att vinna ett förtydligande af RegeringsFormens föreskrifter i så måtto, att Lagförklarings-rättigheten endast emellan Riksdagarne tillkommer Högsta Domstolen.
Sednare perioden af 88 §.
RegeringsFormen innehåller redan detta stadgande; men för att bringa 19 och 21 §§., och 1 perioden af 88 §. i fullkomlig och tydligen Den 16 November i. m. ulli vela likstämmighet härmed , har Kongl. Maj:t mi föreslagit, att i de båda förstnämnda införa orden: emellan Riksdagarnes och i den sednare orden: under Riksdag.
För det tredje åsyftar den Kongl. Propositionen en utsträckning af Lagförklaringsrälten äfven lill de händelser, då Högsta Domstolen, utan anledning af förfrågan, sjelf skulle finna allmän Lagförklaring nödig.
Utom hvad Utskottet i denna del yttrat, torde jag få tillägga, att Högsta Domstolen, stäld likasom i medelpunkten af dea Högsta Lagskipningen, oslridigt synes vara, mera än någon Domare, i tillfälle att bedöma, huruvida ett lagrum på olika sätt blifvit tillämpadt; huruvida okunnighet hos Domare, eller otydlighet i Lagen, vållar denna olika tillämpning; samt i sista fallet, huruvida Lagförklaring kan vara af nöden.
Den Nådiga Propositionen åsyftar vidare, för det fjerde^ att uttrycka, det Högsta
Domstolens förklaringsrätt är inskränkt inom allmän Civil- Criminal- och KyrkoLag.
Längre sträcker sig icke Rikets Ständers rätt enligt 88 §., och då den 8q:de tillägger Konungen rättigheten, att förklara Ekonomisk Lag, innebär den föreslagna nya redactioneu i detta fall icke någon egentlig förändring, utan endast ett förtydligande, ett återförande af ig §. till full öfverensstämmelse med andan af den Sgide. 22 Den i’6 November f. ra.
Man synes slutligen hufvudsakligast fästa sig vid det föreslagne tillägget i 88 §., hvarigenom stadgas, att Rikets Ständers rätt att ogilla en utkommen Lagförklaring vid näst derpåföljande Riksdag skulle utöfvas.
.— Suppositionen, alt någon Lagförklaring möjligen icke skulle kunna komma till Rikets Ständers kännedom, synes mig hvila på förutsättningen af sådan kedja af embetsj’el och försummelser, alt de knappt torde få antagas som möjliga eller ens Länkbara.
Den RevisionsSecreterare, som contrasignerat en Lagförklaring, har sig ålagdt, alt opåmint derom underrätta Rikets Ständers JustitiaeOmbudsman.
Denne sistnämnde bör, enligt 18 §. af sin Instruction, tillkännagifva alla gjorda Lagförklaringar för Rikets Ständer; och Lagutskottet tillkommer, enligt 33 §.
Riksdagsordningen, att granska den deröfver afgifna Berättelsen.
Jag frågar, om del är troligt, att alla dessa skola på en gång åsidosätta sin pligt; och jag tillägger, att till öfverflöd alla Lagförklaringar tryckas, och införas i FörfattningsSamlingen och ÅrsTrycket, så alt hvarenda SlåndsLedamot har sig öppet, om han så behagar, att i denna del controllera Revisions-Secreteraren, Juslitiae-Ombudsmannen oell Lagutskottet.
Men, torde man svara mig, denna uraktlåtenhet, ehuru otrolig, ligger dock inom de moraliska möjligheternes gräns.
Nå väl, — undersökom då de följder, som, i detta otroliga fall, skulle uppstå.
No ve ra ber f. ra. 23 Resultatet Liefve, alt Lagförklaringen i tysthet öfverginge till egenskap af Lag; men Rikets Ständer Lafva alltid för sig fullkomligen öppet, att, på sätt 87 §. innehåller, deruti vinna ändring, om de så pröfva nödigt och nyttigt. liela skillnaden ligger deruti, att de efter den nästpåföljande Riksdagen icke vidare skulle äga rätt, alt ensamme, och utan Konungens medverkan, ogilla förklaringen.
Man synes nu vilia åt dem förbehålla en rättighet, att i en aflägsen framtid få egenmäktigt upprifva liäfdvundna Lagförklaringar; och dermed kan jag omöjligen förena mig.
Här lånar jag Utskottets ord. ”Svårligen,” säger Utskottet, ”skulle med förutsatt bevarande af Grundlagens syftning och allmänna Lagens helgd, ”Lagstiftande
Magtens ena hälft lemnäs öp”pet, att när som helst,i en aflägsen framtid, upphäfva genom förklaring gifna La”gar, hvilka måhända redan vunnit förtroende och häfd.”
I princip anser jag dessutom, att en gifven prescriplionstid är nödvändig för utöfningen af hvarje så beskaffad granskningsrält, som den nu ifrågavarande.
Dom, som icke inom viss tid öfverklagas, vinner laga kraft; en styrelseåtgärd, som icke vid nästa Riksdag blir föremål för en anmärkning, kan sedermera icke åtalas; och i samma analogi, anser jag att en Lagförklaring, som icke vid påföljande Riksdag ogillas, ] i e n i (i N o v c- m b e r f. in. bör öfvergå till bestående Lag, sorn blott af Konung och Ständer gemensamt må kunna rubbas.
Jag anhåller vördsamt om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bifall af Utskottets förslag, till den påföljd. 56 och 81 §§.
RegeringsFormen förmå, det vill säga, att detsamma må hvila såsom ett Rikets Ständers Utlåtande, intill nästa Riksdag, då Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition först kan till afgörande förekomma.
Jag anhåller först alt få. rätta ett misstag, som jag gjorde i mitt förra yttrande, då jag begärde afslag å Utskottets Memorial.
Min mening kunde naturligtvis icke vara annan, än återremiss, emedan Grundlagen förbjuder all annan åtgärd.
Jas? anhåller således om återremiss af Me O morialet, och att Ståndets gemensamma tanka må blifva, att hela Lagförslaget skall förfalla.
Jag skall äfven anhålla, att, emedan jag nu bar ordet, få till besvarande upptaga några här gjorde anmärkningar.
Jag måste först beklaga, att jag ej kan besvara den sista Talarens anmärkningar, emedan jag omöjligt var it i tillfälle, att kunna höra dem.
Man har sagt, att Högsta
Domstolen icke bar rätt att stifta Lagar.
Det är helt annat, att gifva förklaringar, huru Lagen skall tolkas; denna vätt har Högsta Domstolen, och man vill nu öfverflytta den Den i6 November f. m. 25 på Kongl. Majrt.
Detta måste jag helt och Iiållet bestrida.
Att åter Högsta Domstolen skulle äga föreslå sådana förklaringar, äfven innan Lagen af någon befunnits otydlig, det skulle vålla för mycken oro.
Hvad den Ekonomiska Lagstiftningen beträffar, är Konungens förklaringsrätt der ännu farligare.
Man finnér lätt, att den, som inrättat en näring eller ett contract efter en utgifven författning, skall önska att blifva dömd af sina Domare; och näringarne skola blifva i högsta grad osäkra, när man riskerar, att
Lagförklaringar kunna ulgifvas öfver huru man borde hafva förstått den författning, hvarefter man inrättat sitt contract eller sin näring.
Jag frågar, hvad säkerhet det finnes, då en ekonomisk författning, som utgifves af Konungen, och tillämpas af Domstolarne, kan blifva föremål för en Lagförklaring af Konungen.
Detta skulle vara, att inblanda Konungen i Lagskipande- eller Domare-magten.
Deruti ligger både en orimlighet och en osäkerhet för den enskilde; ty om Högsta
Domstolen gillar den åsigt, som alla Domstolarne i en sak haft om densamma, kunde Kongl. Majrt komma emellan, och rubba hela saken.
Maj:t skulle då efteråt döma öfver, huru man förut hade bordt döma.
Ännu en oformlighet uti Utskottets förslag är den prescriptionstid man velat fastställa för Rikets Ständer, att granska de Lagförklaringar, som af Kongl. Maj:t mellan Riks - a6 Den 16 November f. m. dagarne utgifvas.
Det är visserligen nödvändigt, att Rikets Ständer anhålla, det Kongl.
Maj:t mätte sanctionera Ständernas Lagförslag före Riksdagens slut, emedan de annars icke inkomma i RiksdagsBeslutet; men alt Ständerna skola, på sätt föreslagit Blifvit, föreskrifvas en prescriptionstid, då de möjligen kunna vara i okunnighet om hela Lagförklaringen, kan jag alldeles icke gilla.
Den sista Talaren må framställa så många bevis han vill, angående Lagutskott, JuslitiaeOmbudsman m. m., så kan likväl en Lagförklaring undgå Ständernas uppmärksamhet.
Jag vågar anhålla om proposition lill återremiss af Utskottets förslag, och att Ståndet mätte förklara sin gemensamma tanka vara, det hela förslaget bör afslås.
Herr Crusenstolpe_, Magnus Jacob: Med ConslilutionsUtskoltet instämmer jag i hufvudsaken, att nemligen uppdraga åt Kongl. Maj:t att utöfva samma rättighet mot Högsta Domstolens Lagförslag, som mot Rikets Ständers.
Jag skiljer mig likväl från Utskottet deruti, att man ej bör åt Högsta
Domstolen gifva rättighet, att framställa förslag till Lagförklaringar i andra fall, än då underdåniga förfrågningar inkomma.
Herr Hjerta liar gjort sig mycken möda alt deducera sin mening om Lagförklaringar i ekonomiska mål.
I Memorialet finnes likväl icke ett ord i detta ämne.
Jag instämmer med Herr Hjerta deruti, att en prescriptionstid för Ständer - Den 16 November f. m. 27 nas rättighet, alt granska utkommande Lagförklaringar, icke är nödvändig.
En föregående Talare har visserligen anfört, alt en kedja af försummelser skulle vara nödvändig, om Rikets Ständer skulle kunna blifva i okunnighet om en utkommen Lagförklaring.
Jag tror, alt blott en försummelse behöfves, nemligen hos JustitiseOrribudsmannen.
Som Utskottets förslag icke lärer vid. denna Riksdag kunna afslås, hemställer jag om ej Ridderskapet och Adeln skulle vilja såsom sin gemensamma tanka förklara, att Högsta Domstolen ej må afgifva Lagförklaringar i andra fall, än då förfrågningar om Lagens rätta mening göras, och att stadgandet om prescriptionstid må utgå.
På dessa skäl hemställer jag om återremiss af Utskottets förslag.
Den begäran jag framställt till bifall å Utskottets förslag, anhåller jag alt få så till vida rätta, att jag inskränker den till begäran af bifall å den del, som angår Lagförklaringar, emedan jag finnér förslaget äfven innefatta en annan omständighet, som jag ej kan tillstyrka.
Hvad först angår Lagförklaringar, så vill jag vara kort, men tydlig.
Jag vill ej, att Kongl. Maj:t skall äga rätt att utgifva Lagförklaringar utan gemensamt med Högsta Domstolen, men blott då Högsta Domstolen tillstyrker en sådan; så otjenligt ett annat förhållande vore, så otjenligt vore det äfven, 28 Den 16 November f. m. att Kongl. Majit skulle i anseende lill Högsta
Domstolen hafva mindre magt, än i anseende till Rikets Ständer.
Min mening är Mott, att Kongl. Maj:t skall hafva samma magt i bägge hänseenden, d. v. s. alt nyttja sitt veto, ty annars vore Högsta
Domstolen i detta afseende beklädd med en större magt, än både Kongl. Majit och Rikets Ständer, hvar för sig.
På denna del af Utskottets förslag anhåller jag om bifall, men på den del, som angår prescriplionstiden, skiljer jag mig från Utskottet, och anhåller om återremiss.
Utskottet har föreslagit, att om Rikets Ständer vid nästa Riksdag ej yttra sitt motstånd till en Lagförklaring, skulle den vara gillad.
Detta vill säga, alt en prescriptionstid vore utsatt för folket.
Jag skalle icke draga i betänkande att samtycka dertill, om det först vore stadgadt, att Kongl. Majit vid hvarje Riksdag skulle låta meddela Rikets Ständer de sedan sista Riksdagen utgifne Lagförklaringar, ty då ägde Rikets Ständer kännedom om dessa Lagförklaringar; annars skulle det lätt kunna hända, att de förbigingos, och att Rikets Ständer ej visste deraf.
Jag yrkar återremiss af förslaget i denna del, med anhållan att Utskottet ville närmare besinna sig, om Rikets Ständers tystlåtenhet i okända frågor bör verka till någon inskränkning i deras rättigheter.
Det förundrar mig, att öfverläggningen öfver della Den 16 November f. m. 29 ämne kan behandlas ur så olika synpunkter.
Somliga Ledamöter begära bifall, andra afslag, andra återremiss med förklarande af gemensam tanka.
Jag hade trott, att efter ett års
Riksdag man borde vara ense om sättet, att behandla en dylik fråga.
Det är ej möjligt, att återremittera eller af/ slå detta Memorial.
Om vid Utskottets Utlåtande göras några anmärkningar, hvilka förklaras för Ståndets gemensamma tankar, kunna dessa tankar till ConstitutionsUtskottet öfverlemnas.
Men då Utskottet tillstyrkt Kongl. Maj:ts Proposition, skall denna ovilkorligen hvila intill nästa Riksdag.
Endast då Utskottet afstyrkt en sådan, kan afslag äga rum vid samma Riksdag.
Hvad åter den sista Talarens farhågor beträffar, i händelse Riksens Ständer besluta, att prescriptionstid skall äga rum, så måste i alla fall förslaget qvarstå, och Lagförklaringar, sorn efter hvarje Riksdag blifva förnyade, gälla intill nästa Riksdag.
Här är nu endast fråga: skall Kongl. Maj:t äga mindre Lagstiftningsrätt i anseende till Högsta Domstolen, än i anseende till Rikets Ständer?
Då Ständerna ej äga mera än hälften i Lagstiftningen, så att hvad Konungen ej antager, förfaller; äger Högsta
Domstolen likväl i detta fall ännu rätt att öfverrösta Konungen, och tvärtemot dess vilja utgifva lagförklaringar; en rätt, så mycket vådligare, som sådana gälla jemväl retroactift, hvaremot förändringar i lagen icke gälla förrän från den dag de blif - 3o
Den i6 November f. m. vit promulgerade.
Detta är en oformlighet, som hör rättas.
Jag tillstyrker Ridderskapet och Adeln att bifalla förslaget till Grundlagsförändring till behandling enligt 81 §.
RegeringsFormen; hvarjemte jag anhåller hos Herr Grefven och LandtMarskalken, att discussionen måtte inskränkas dertill, huruvida det är något i Utskottets Memorial, som kan vara föremål för anmärkningar, ty sjelfva Lagförslaget skall hvila i kraft af följande stadgande i 81 §.: ”Tillstyrker Utskottet hvad Konungen föreslagit, hvile frå”gan till nästa Riksdag, då Rikets Ständer ”skola sitt beslut derom fatta.”
Nu har Utskottet tillstyrkt Kongl. Majrls Proposition; ergo skall den till nästa Riksdag hvila.
Friherre Rålamb „ Claes:
Hufvudsakligen förekommen af hvad den siste Talaren anfört, har jag föga att tillägga.
Jag hade endast begärt ordet för alt yttra mig öfver Herr Hjertås begäran om proposition till afslag å Utskottets Memorial.
Men när redan så mycket blifvit sagt, inskränker jag mig dertill att förklara, det jag anser det olämpligt, att behandla dylika Memorial på enahanda sätt som Utskottets öfrige Utlåtanden, enär 81 §.
RegeringsFormen uttryckligen föreskrifver, att förslaget skall intill nästa Riksdag hvila.
Då jag sålunda hyser den öfvertygelse, att något Jemkningsförslag ej kan uppgöras i afseende å en Konglig Proposition, och att den skall helt och Den 16 November f. m. hållet antingen antagas eller afslås, får jag vördsamt anhålla om proposition derpå, att Utskottets förslag må till grundlagsenlig behandling godkännas. Herr von Hartmansdorff s August:
I sjelfva saken instämmer jag med Friherre Boye, och tillstyrker bifall å Kongl. Majrts Proposition samt Utskottets förslag.
Men jag tror, att i 88 §.
RegeringsFormen borde uttryckeligen stadgas, alt de Lagförklaringar, som mellan Riksdagarne göras, skola Rikets Ständer af Kongl. Maj:t meddelas.
Väl har Herr von Schulzenheim erinrat om otroligheten deraf, att de myndigheter hvilka förut hafva denna anmälningsskyldighet, skulle den uraktlåta, heldst alla sådana Lagförklaringar skulle till vederbörandes efterrättelse tryckas; men jag vädjar till erfarenheten.
Åtskillige medlemmar af detta Stånd erinra sig förmodligen, att då en fråga om ägtenskapsskilnad förekom vid 1820 års Riksdag, erfor man händelsevis, alt en Lagförklaring mellan Riksdagarne i detta hänseende utkommit, men som hvarken blifvit Rikets Ständer tillkännagifven eller allmänneligen kungjord genom trycket, ulan endast genom Circulaire samtelige Consistorierne meddelad.