Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu en person, antingen af afsky för brånvinslörsäljning eller af fruktan för den höga skatten, afsade sig att, för sin person, utskänka bränvin, sä skulle detta naturligtvis gälla endast för hans tid.
Men af en ny egare kunde utskänkningen åter uptagas.
Pä det att sådant ej mätte ske, och all tvekan i detta hänseende varda undanröjd, har Utsk. ansett sig behöfva införa ett uttryckligt stadgande i författum, så att den, som afsade sig bränvius-utskänkningen, skulle vela hvad som derigenom äfventyrades, och följaktligen icke anse sig genom uphörandet förnärmad i sin eganderätt.
Del voro i synnerhet BondeStis ledamöter inom Utsk., hvilka höllö pä denna §, emedan de ansågo gästgifvare^ eganderätt i annat fall löpa fara.
För min del tror jag således 2:dra mom. böra bibehållas.
På sätt Hr von Hartmansdorff oplyst, är verkligen bränvins-utskänknings-rättigheten uteslutande tillhörig sjelfva gästgifveriet och icke den person, som för tillfället eger gästgifvaregården, hvilket uti 1734 års gästgifveri-förordn. tydligen är uttryckt.
Det är visserligen ganska välment af Utsk. att vilja fråntaga gästgifverierna denna reela rättighet, för att icke sedermera kunna såsom sådan återförvärfvas, derigenom alt en gästgifvare tillfälligtvis afsagt sig bränvins-utskänknings-rättigheten, men månne det är rättsenligt?
Gäst - 150 Peil 9 A u g u s t i f. rn. gifveriet har hittills ansetts sora etti verkligt onus, hvarföre också enl. samma författa., som jag nyss nämnde, vissa friheter blifvit dem tillagde jemte den rättighet, sorn de nu ega, till bränvinsminutering i detta ords vanliga bemärkelse.
Skulle man nu förklara, att gästgifverierna vore för alltid qvitt denna rättighet, derföre att t. ex. en gästgifvare, som är en något fanatisk nykterhetsvän, heldre upoffrar en del af sin egendom, än han begagnar denna rättighet och skattar derför, hvilket jag vet hafva inträffat med några personer, så skulle derigenom, till skada för gästgifveriet, en minskning i dess värde förorsakas, äfvensom jag tror, att en skada jemväl skulle upkomma för de resande, då de icke kunde påräkna att vid detta gästgifveri erhålla de förfriskningar, som de önskade, ty stadga hvad man vill, så blir dock mängden af resande, åtminstone manspersoner, härmed föga belåtne, då de understundom i dåligt väder kunna behöfva en sup, om man så vill kalla den.
Derföre anser jag det förslag, Frih.
Raab uti sin reservation afgifvit, ega ett väsendtligt företräde.
Ilan säger nemi.: ”Har gästgifvare å landet upsagl eller förverkat sin rättighet till bränvins utskänkning, må densamma icke kunna för gästgifveriet åter förvärfvas, så länge det af samma person innehafves.
Upsägning, som sålunda skett, må dock icke utgöra hinder att förvärfva rättighet till bränvins utskänkning, på sätt i 14:de §:n omförmäles”.
Jag tillstyrker så mycket heldre antagande utaf denna redaktion af §:n, som hända kan, att gästgifveriets egare till en annan person utarrenderar detsamma med åtföljande skyldighet och rättighet att hålla spritdrycker resande till handa.
Om det nu händer, att denna arrendator genom hvarjehanda ofog förverkar den rättighet han sålunda innehar, kan det då vara med rättvisa förenligt, att stadga den påföljd, att gästgifveriet, då det återgår till sin rätta egare, skall för alltid hafva förlorat denna rättighet, utan att dess egare varit det aldra minsta förvållande till den svåra påföljd honom drabbat och hvarigenom hans egendom blifvit till sitt värde icke obetydligt förminskad?
På grund af dessa skäl vågar jag uprepa milt tillstyrkande, att Frih.
Raabs förslag till 2:dra mom. af 19:de §:n måtte antagas.
Om egaren till ett hemman vill för everdeliga tider tillförbinda della hemman något onus, kan man enl. vår lag förneka honom sådant?
Har man hittills sökt att göra del?
Nej! det finues en mängd hemman, i hvilka inteckningar äro gjorda, hvaraf räntan är anslagen till förmån för skolor och andra inrättningar, och detta sätt att för evärdeliga tider disponera en viss inkomst till något godt ändamål har hittills öfverallt blifvit följdt.
På samma grund måste man ju anse det vara lika tillåtlig! att afsäga sig vissa förmåner för en gästgifvaregård, hvilka förmåner sedermera icke må detta hemman vidare tillkomma, och så snart en lag finnes, som sådant icke förbjuder och en hvar vet hvad följden blir af en sådan handling, bör väl dylikt förfogande öfver sin egendom väl in - Den 9 Augusti f. m. 151 gen kunna förmenas.
Det vore eget, örn lagen skulle hafva den omvårdnad om den enskilde, att den lill och med skulle intränga i hans eganderätt och hindra honom att för en framtid öfver sin egendom förfoga på det sätt han hehagade.
Afsäger sig-ägare lill gästgifvaregård rättigheten till försäljning af bränvin, så blir enda följden häraf, att detta hemman blir minskadt lill sitt värde och denna minskning i värde är endast ett sätt att i förväg taga af kapitalet, hvilket ju icke måtte kunna förvägras någon?
Jag finnér således intet skäl att förändra det 2:dra inom. af §:n, utan anser, för min del, att den, som vill afsäga sig sin rätt till bränvins utskänkning vid gästgifvaregård, icke kan betagas denna sin rättighet.
Hr Printzensköld har yrkat bibehållande af skyldigheten för gästgifvare ^tt hålla bränvin resande tillhanda, men han tyckes dervid alldeles hafva förgätit, att R. o. Ad. redan har antagit den Uste §:n af Utsk:s förslag, hvilken är så lydande: ”Gästgifvare vare ej pligtig att bränvin till utskänkning hålla.”
Han är således fullkomligt befriad ifrån all skyldighet att tillhandahålla bränvin för [resande, och har följaktligen obestridlig rätt alt upsäga utskänknings-rättigheten.
Här är blott fråga om ett stadgande, som skulle innehålla, att, om han upsagt denna rättighet, så kan han icke återfå densamma.
Detta stadgande må för min del gerna i §:n intagas, men jag anser det vara fullkomligt öfverflödigt, då redan uti 12:te §:n är tillräckligt tydligt stadgadt, att, så snart gästgifvare upsagt sin rättighet till utskänkning, så har han förlorat densamma.
Jag kan åtminstone icke finna annat, då der säges, att ”gästgifveri å landet, för hvilket, vid den tid då denna författn. blifvit till efterlefnad gällande, utskänknings-rättighet utöfvas, varde vid rättigheten fortfarande bibehållet intilldess densamma uphör genom upsägning eller förverkas.”
Vill man dock att samma sak skall sägas 2 gånger, så vill jag åcke sätta mig deremot, ehuru, såsom jag förut yttrat, jag finner det alldeles öfverflödigt.
Raab: Just derföre, att 12:te §:ns lista mora. mycket tydligt och klart, alldeles såsom Gr.
Lagerbjelke och Hr Braunerhjelm yttrat, uttrycker den mening, att. då gästgifvare upsagt utskänknings-rättighet, så har den för gästgifveriet uphört, just derföre, säger jag, är det så mycket mera nödigt att derom stadga något uti en följande §, ty eljest skulle inträffa, att om ett gästgifveri vore bortlemnadt på arrende, så skulle det kunna bero på- en arrendators förverkande att denna rättighet för gästgifveriet-uphörde, men så långt har icke en gång Utsk. gått, då det uti 2:dra mom. af ifrågavande § stadgat, att denna rättighet skall uphöra, om egaren upsagt densamma.
Jag vill likväl fästa upmärksamheten på sjelfva hufvudsaken och frågar då: hvad äy det egentligen man åsyftar?
Jo, man önskar just att så mångå gästgifvare som möjligt skola afsäga sig rättigheten att hålla ut- \ skänkning.
Kan väl detta vinnas genom en sådan föreskrift som denna?
Jag ber Hrr:ne lägga märke till, att man i denna 152 Den 9 Augusti f, m. föreskrift säger, att om en gästgifvare en gång afsäger sig denna rättighet, så har hemmanet för alltid förlorat densamma.
Tron J nu, Mine Hrr! att någon egare till gästgifveri — han må vara så varm nykterhetsvän som helst — skulle, då han vet, att denna fördel med (lera 1000 Ridr ökar hemmanets värde, vilja för sina barn och efterkommande afstå denna rättighet?
Han råkar ju då i kollision emellan sin pligt emot samhället och sin pligt att icke från sina barn och efterkommande afhända en del af förmögenheten.
Jag tror för min del, alt det åsyftade ändamålet skulle vida säkrare vinnas, om man icke betager egendomen sjelfva rättigheten derföre, att egaren afstår ifrån dess utöfvande, utan stadgar, att rättigheten endast uphör för den tid, egendomen innehafves af den egare, som afsagt sig rättigheten.
Deruti är ingenting ondt och jag hoppas att derigenom skulle pä en mängd gästgifverier all bränvins-ulskänkning uphöra, men vill man drifva det derhän, att hemmanet äfven skulle förlora rättigheten, så tror jag icke, att mången skulle afstå ifrån denna förmån, utan heldre drages lian med utskänkningen, han må finna den huru obehaglig som helst.
Derföre, och på grund af det skäl
Hr Printzensköld sednast anförde, nemi. att det ligger en orättvisa deruti, att man icke gjort undantag vid det förhållande, att en arrendator förverkat rättigheten, utan låtit haus förseelse falla egaren till last, beder jag Hrr:ne behjerta den reservation jag afgifvit.
I afseende på lista mom. af ifrågavaride §, anser jag den af Hr Braunerhjelm föreslagna redaktionen vara tydligare, och förordar således densamma.
Hvad äter det 2;dra mom. beträffar, så erkänner jag visserligen, att hvad deruti stadgas möjligen kunde anses öfverflödigt att uprepa, då det redan finnes i 12:te §:n lista mom. uttryckt, men jag tror det likväl icke skada, att det här finnes såsom ett förtydligande af den 12:te §:n.
Jag anser alt R. o. Ad. redan i hufvudsaken fattat sitt beslut, och att ett bifall till den åsigt, Frih.
Raab uti sin reservation uttryckt, skulle vara stridande emot detta beslut.
För min del tror jag äfven, att det ur många synpunkter skulle blifva en fördel, om icke hvarje hemman, som nu är gästgifveri, ansågs ega en obestridlig rättighet att utskänka bränvin.
Jag vet, att den rättighet, sorn i detta hänseende blifvit gästgifverierna tillagd, har blifvit under olika lider så olika upfatlad, att, då fråga varit om att flytta gästgifveri från ett ställe till ett annat, så hafva tankarne varit ganska delade, huruvida icke det hemman, der gästgifveriet förut varit, skulle för all framlid bibehålla utskänknings-rättighet.
Jag skulle för min del tro, att all rättfärdighet är upfylld, om man antager det 2:dra mom.
Utsk. föreslagit, likväl med den förändring, att man i 2:dra mom. sätter 14:de §:n i st. f.- den 15:de.
Jag får således tillstyrka bifall till Hr Brannerhjelms förslag till redaktion af lista mom. samt derjemte äfven bifall lill hvad Utsk. föreslagit i det 2:dra morn., med iakttagande af den förändring, som redan af Frih.
Raab blifvit antydd, i afseende på tryckfelet.
Ben 9 Augusti f. m. 153 Hr von Hartmansdorff:
Jag instämmer med Hr von Troil.
Det är icke rimligt, atthen tillfällig rättighet, som fordom icke funnits och som för framtiden kan uphöra, skall oafhändligen vara fästad vid egendomen.
Om, på sätt Hr von Troil redan anfört, en väg lägges om, så att ett hemman, hvilket förut varit gästgifvaregård, uphörer att vara det, så uphörer ju med detsamma både skyldigheten och rättigheten att hålla de resande bränvin till handa.
Likväl skulle ett sådant hemman, för all framtid, bibehålla utskänknings-rätligheten.
Sådant saknar skäl.
Jag anhåller följaktligen, att K. o. Ad. måtte bifalla det 2:dra mom. oförändradt, dock med rättelse af den feltryckning, Frih.
Raab redan anmärkt.
Efter det öfverläggningen härmed ansetts fulländad, yttrade Hr Gr. o.
Landtm., att de särskildta momme, i anseende till derom framställde olika yrkanden, borde hvart för sig blifva föremål för beslut.
För lista morn. hade Hr Braunerhjelm föreslagit följande redaktion: ”Den, som sin rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin en gång upsagt, må ej till dylik försäljning ånyo vinna rättighet i annan ordning än denna författn. föreskrifver”, och.
Landtm, finge nu hemställa om R. o. Ad. behagade bifalla lista mom. af Ulsk:s förslag.
Nej, jemte ett eller annat Ja, hvarefter den af Hr Braunerhjelm föreslagna redaktion af R. o. Ad. antogs.
Efter framställning, alt, i fråga om 2:dra morn., Hr Braunerhjelm önskat afslag och Frih.
Raab antagande af sin, Betänk, bifogade redaktion, innehållande: ”Har gästgifvare å landet upsagt eller förverkat sin rättighet lill bränvins utskänkning, må densamma Icke kunna för gästgifveriet åter förvärfvas, så länge det af samma person innehafves.
Upsägning, som sålunda skett, må dock icke utgöra hinder att förvärfva rättighet till bränvins utskänkning på sätt i 14:de §:n omförmäles”; samt med erinran, att, i händelse R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s förslag, dervid borde iakttagas den af Frih.
Raab gjorda anmärkn. om åberopande af 14:de i st. f. 15:de §:n, blefvo propos:r framställde, dels till bifall och dels till afslag å 2:dra mom. af Utsk:s förslag och dels till antagande af den redaktion Frih.
Raab föreslagit, och ut föllo svaren dervid med blandade
Ja och Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla detta mom. sådant det af Utsk. blifvit föreslagit, samt efter denna propos:s besvarande med starka
Ja, blandade med många Nej, förklarade sig nu hafva hört öfvervägande Ja.
Jag anhåller om votering och att Frih.
Raabs förslag måtte blifva contra-propos.
På det att äfven den mening måtte få tillfälle att kunna göra sig gällande, nemi. att 2:dra mom. skulle hell och hållet utgå, anhåller jag att ett sådant uteslutande måtte blifva contra-propos. 154 Den 9 Augusti f. m.
Du det var jag, sora begärde votering, anser jag rättigheten att begära contra-propos. tillhöra mig och ingen annan.
Jag har anhållit, att Frih.
Raabs förslag måtte blifva contra-propos., och ifrån denna begäran kan jag icke afstå.
Stjernstedt:’
Lika oförhindrad och berättigad sorn
Hr Printzensköld är att begära contra-propos., torde äfven jag vara det, i den syftning jag sednast hade äran begära, enär det af mig uptagna förslaget under den föreg:de diskussionen blifvit framställdt, och således är grundlagsenlig! giltigt till uptagande såsom contra-propos. vid blifvande votering; och torde ingen annan utgång af saken gifvas, än att det måste blifva votering om contra-propos., om ingen af dem, som olika sådana yrkatj derifrån vill afstå.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att, sedan Hr Printzensköld och Frih.
Stjernstedt yrkat olika contra-propos:r, först borde afgöras, hvilkendera af dessa propos:r borde ingå i voteringen, och att lian derföre nu finge hemställa, om R. o. Ad. till contra-propos. vid voteringen antoge Frih. Raabs reservation.
Nej, blandade med Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. till contra-propos. behagade antaga, att ifrågavar:de 2:dra mom. borde utur författnm utgå, samt, efter derå med starka
Ja och åtskilliga Nej afgifvet svar, förklarade, det han funnit Ja öfvervägande.
Jag vänder mig till Hr Printzensköld med den hemställan, huruvida det lönar mödan att längre strida härom, och om han icke vill afstå.
Genom att afstå ifrån den sista af mig begärda voteringen är det ju klart, att den mening, som jag'anser vara den riktiga, blir helt och hållet undertryckt.
Skulle likväl R. o.
Ad. anse saken vara likgiltig, så vill jag icke besvära med någon votering.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, förfrågade sig, huruvida Hr Printzenskölds yttrande innefattade, att lian ville afstå från voteringen, och sedan han förklarat sig ej vilja fullfölja sin derom gjorda begäran, uplästes till justering följande votens-propos.:
Den, som bifaller 2:dra mom. i 19:de §:n af Serskildta Utsk:s förslag till förordn. ang:de vilkoren för bränvins försäljning, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. nämnda mom. böra utur författningen utgå.
Jag hemställer, om icke den rättelse, att 15:(e §m skall ändras till den 14:de §:n, borde införas.
Den i) Augusti f. m 155 Sedan härefter Hr Gr. o.
Landtm, erinrat, att, innan propostn till bifall framställdes, förbehåll om rättelse af det anmärkta tryckfelet blifvit gjordt, godkändes den nu nplästa voter:s-propos:n och vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit sålunda Ja — 7.
Nej — 15. §§ 20 och 21.
Dessa §§ blefvo af R. o. Ad. bifallne. § 22.
Hr Braunerhjelm: Sedan R. o. Ad. nu antagit en ny 15:de §, torde det vara nödigt att förändra denna § så, att det komme att heta ”15:de, 16:de och 17:de §§:ne” i st. f. blott ”16:de och 17:de §§:ne.” Gr.
Sedan R. o. Ad. under detta plenum fattat det beslut, att kannetals-afgiften skulle i Stockholm erläggas till Drätsel-Kommissionen, lärer det väl icke gå an, att i 2:dra mom. af denna § bibehålla stadgandet, att dessa afgifter skola erläggas till den, som eger krouo-utskylder upbära.
Jag hemställer derföre, att dessa ord måtte uteslulas, så att 2:dra mom. kommer att slutas med ordet ”erläggas Hr von Hartmansdorff:
Jag har, i min reservation, anmärkt eli förhållande, hvarpå jag utbeder mig fä ytterligare fästa R. o. Ad:s upmärksamhet.
Jag anser nemi. oriktigt, att tiden, för hvilken afgift skall beräknas, icke får vara kortare, än en månad.
Det händer att läger, möten och andra folksamlingar, der utskänkning kommer i fråga, icke räcka så länge.
Hvarföre skall man då ålägga vederbör:de att betala skatt för så lång tid?
Sådant är öfverdrifvet och obilligt.
I KammarR:n har t. ex. förekommit ett mål, der någon klagade öfver för hård beskattning, derföre att man ålagt honom, som höll näring vid en kälkbana, skatta för längre tid än nöjet och folksamlingen, i anseende till inträffadt töväder, varade.
Hvarföre skall man, dä rörelsen räcker så kort tid, ålägga skatt för en långvarigare?
Jag hemställer derföre, att mot slutet af 2:dra mom. måtte efter orden: "ej för kor lare tid" tilläggas:
"än ti dagar"-, så alt de blifva den minsta beskattningstiden.
Den betänklighet, Hr von Hartmansdorff framställt, kunde möjligen hafva skäl för sig, derest R. o. Ad. hade antagit det högre minimi-beloppet, som Utsk. föreslagit i 16:de och 17:de §§:na, men sedan detta belopp, i penningar förvandladt, endast utgör 100 R:dr b:ko, så följer deraf, att afgiften för en månad blir 8 R:dr 16 sk.
Jag skulle tro, att det icke är för mycket, att den, som har fått rättighet att hålla utskänkning vid ett möte eller dylikt tillfälle, äfven om han gjorde det under en kortare tid, får derföre erlägga 8 R:dr 16 sk.
På grund häraf, och då jag anser det vara en vinst, att utskänk - 15G Den 9 Augusti f. m. nings-ställena icke blifva flera, än behofvet påkallar, så skulle jag tro, att ingen obillighet ligger uti att antaga hvad Utsk. här föreslagit.
Jag fruktar för, att den siste värde talarens yttrande icke står uti fullkomlig konseqvens med hvad han förut anfört.
Han har först ifrat-för, att afgifterna skulle sättas lägre, på det alt icke lönnkrogar skulle med så stor lätthet upkomma och florera, men medger nu, att 8R:dr 16 sk. b:ko skulle vara minsta ufgiften, äfven under kortaste tiden.
Men delta är ju, då försäljningen icke pågår mer än 1 ä 2 dagar, en alltför dryg skatt, och derigenom, att afgiften åter sättes för hög, upstår ju, sorn talaren sjelf erkänt, en mängd smygkrogar.
Jag tror derföre, att, om man vill vara konseqvent, så bör man vara det i detta fall så väl som i andra; och jag hemställer derföre till den värde talaren, om han icke, just för denna skull, ville förena sig med Hr von Hartmansdorff, som, enl. min tanke, har fullkomligt rätt.
I likhet med Hr von Hartmansdorff finner jag det vara både obilligt och orättvist att stadga en månads afgift såsom den minsta, hvilken bör af utskänkare, vid sådana tillfällen som detta, erläggas.
Om Slaten och kommunen draga fördel af utskänkningsrätten vid alla de tillfällen, då en sådan rättighet med skäl bör medgifvas, så måste äfven å andra sidan stadgas en sådan afgift, att icke dess höga och öfverdrifna belopp afhåller personer ifrån att anhålla att få en sådan rättighet utöfva.
När fråga var om meddelande af utskänkningsrätt å landet, så yttrade jag den öfvertygelsen, att K. M:s Befh:de, långt ifrån alt onödigtvis öka tillstånds-resolutionernas antal, tvärtom borde i detta hänseende vara i högsta måtto sparsam, så alt ingen erhölle tillstånd till utskänkning, med mindre än alt K. M:s Befh:de hade genom hvarjehanda sig företeende omständigheter blifvit fullt öfvertvgad om, att det vore både nödigt och nyttigt att tillstånd till utskänkningen meddela.
Så lärer väl äfven K. M:s Befh:de i dessa fall förfara, och då kan man icke säga, att det är öfverensstämmande med billighet och rättvisa att stadga sådana afgifter, som göra det, om icke omöjligt, åtminstone ganska svårt och icke det ringaste fördelaktigt, att på detta sätt betjena de trafikerande, och hvarigenom dessa sednare verkligen tillskyndas skada i st. f. det gagn, som de eljest skulle kunna hafva häraf.
Jag kan derföre icke annat än förorda Hr von Hartmansdorffs förslag.
Medan jag har ordet, torde det tillåtas mig att fästa upmärksamheten på en annan omständighet i §:n, hvilken torde förtjena att af R. o. Ad. bemärkas.
Det står nemi. i 2:dra morn., att afgiften för den utskänkningsrätt, som meddelas vid de tillfällen, som bär äro i fråga, skall bestämmas af näst sammanträdande Taxerings-Kommité, och i slutet af samma mom. heter det, att, innan utskänkningen må företagas, skall afgiften förskottsvis erläggas.
Nu bänder, att K.
M. anbefaller truppers sam - Den 9 Augusti f. m. 157 inandragning helt hastigt och vid en lid, då Taxerings-Kommitéen nyss har slutat sin verksamhet och blifvit uplöst.
Huru skall då afgiften bestämmas?
K. M:s Befh:de finner det vara nödigt att vid det ställe, der trupperna sammandragas, meddela tillstånd att hålla dem förfriskningar till handa, hvarföre naturligtvis afgift skall erläggas.
När nu ingen Taxerings-Kommité finnes, som kan genast bestämma beloppet af denna afgift, huru skall då den, som erhållit rättigheten, förfara för att bereda sig möjlighet att utöfva utskänkningen.
Jag tror, att ett förtydligande af §:n i detta fall är af behofvet påkalladt.
Måhända skulle man kunna begagna samma utväg, som vid ett föreg:de tillfälle blifvit använd, nemi. förklara, att han skall ad interim förskottsvis betala minimum af den afgift, som i författningen bestämmes, beräknadt efter den kortare tid, som antages kunna åtgå under det att truppen är samlad.
Något stadgande i detta fall måste omtalas, ty eljest tror jag, att man försättes i en svårighet, som icke torde blifva så lätt att öfvervinna.
Då jag visserligen icke för min del vill . genom något slags inkast förlänga den redan nog vidlyftiga diskussionen öfver detta Betänk:s olika §§, så skall jag alltför gerna gå deras önskan lill möte, som yrka att en månad måtte förändras till 74 dagar.
Anser R. o. Ad. verkligen 4 R:dr 8 sk. vara en tillräcklig afgift för den, som får utskänkningsrätt vid sammandragning af trupper på 14 dagars tid, så skall jag icke motsätta mig detsamma.
Jag hade eljest trott att det egentligen hade varit den höga afgift, Utsk. först föreslagit, som hade föranledt Hr von Hartmantdorff att reservera sig.
För min del har jag visserligen ingenting emot, i fall R. o. Ad., på sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, skulle nedsätta tiden från en månad till 14 dagar, men jag hemställer, huruvida icke redaktionen borde blifva sådan, att man skulle säga:
Skulle tiden icke uppgå lill 14 dagar, må dock afgiften efter 14 dagar beräknas; ty blir redaktionen sådan, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, så skulle vederbörande komma i en ganska svår förlägenhet om huru mycket verkligen borde debiteras.
Hvad åter Ilr Printzenskölds anmärkning beträffar, så tror jag, att den grundar sig pä ett missförstånd af §:ns innehåll.
Med orden: ”nyssnämnde belopp,” som stå på andra raden nedifrån uti 2:dra mom , förstår näml. jag för min del minimi-beloppet af afgiften, och ingalunda det belopp, som taxenskomitéen framdeles kan komma att bestämma.
Om således en person vill hålla ett utskänkningsställe vid ett läger, så skall han i förskott erlägga minimi-beloppet af afgiften för 14 dagar.
Jag erkänner, att man tydligare, än Utsk. gjort det, hade kunnat uttrycka detta, men jag tror dock icke att det bör leda till något missförstånd.
Då Hr von Hartmansdorff afgaf sin reservation, var kanpetals-afgiften bestämd till 16 sk. b:ko för hvarje, lill utskänkning beräknad kanna.
Den har nu genom 158 Den 9 Augusti f. ni. R. o.
Ad:s beslut blifvit nedsatt till 8 sk., oell det är då gifvet att minimi-afgiften, i fall R. o. Ad. bibehåller en månad såsom kortaste tiden, skall i sjelfva verket blifva på runstycket densamma, som Hr von Hartmanansdorff i sin reservation afsell.