Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon alldeles slukade sin Johan med sina rödgråtna ögon, för att, som hon sade, ej glömma ett enda af de kära dragen.
Hon klippte en liten lock af hans hår och lade in den i papper, så som hon sett små-fröknarne lägga in Grefvinnans och salig Grefvens hår till ett suveni, och detta lade hon i sin psalmbok.
Hon lagade till de största läckerheter, som hennes torftiga hus det tillät, till hans matsäck och till hans sista frukost.
Det var en förfärlig stund då denna »sista frukost» ändteligen egde rum.
Blek och ordlös, slök Johan maten, utan att känna om den smakade väl eller illa, eller ens något.
Stum och förgråten, färglös och darrande stod Stina vid hans sida, och höll hårdt om hans ena arm, samt tryckte då och då äfven sin kalla panna, eller de heta tinningarne deremot.
»O du Gud som allt förmår!
Gif tröst och styrka och tålamod till min stackars Stina,» sade Johan med sammanknäppta händer, i stället för att tacka Gud för maten, när han hastigt uppsteg från denna sista måltid.
»Och nu min kära goda Stina, farväl!
Nu måste jag ut, ty tiden lider redan.
Ät nu en bit, så är du snäll, och gå sedan till Kajsa-moster.
Hon vet nog något att trösta dig med.
»Nej,» svarade Stina, »äta kan jag alls inte, och alls inte går jag till någon Kajsa-moster, utan jag följer dig.»
»Men jag får lof att gå så fort!» sade Johan med sorglig ömhet.
»Åh jag orkar nog,» svarade Stina, och de gingo.
Men ack, hvilken ängslig gång!
Dessa hjertan som blott slogo af en impuls, de voro redan brutna från hvarandra, och svedo deraf.
Den unga soldaten ömsom påskyndade sin gång när han tänkte på samlingen och kaptenen, och allt sådant, ömsom dessemellan saktade han den, när han såg med hvilken möda Stina följde honom.
»Nej Stina! detta går inte an!» sade han slutligen och tvärstannade.
»Jag står icke till ansvar inför Gud, om du så här strapserar.
Vänd nu om snällt och beskedligt medan du något orkar.
Der borta vid samlingen blir intet roligt för dig.
Jag hinner då ej hvarken tala med dig eller ens se på dig, du stackars tös, för jag känner på mig att det är sent, att jag kommer i allra sista laget.»
»Ja väl! jag vill då vända om,» sade Stina efter litet besinnande, och ett besynnerligt afsked togs nu.
Johan hade ej tid, tordes ej taga sig tid till sorg, Stina tycktes hvälfva ett stort projekt i sin hjerna, och sade blott: »Farväl Johan!
Gå nu.»
Hon satte sig genast ned på en mossig sten, ty hon var utmattad af det häftiga gåendet.
I den första kröken af skogsvägen vinkade Johan ännu en gång, satte sedan handen för ögonen och – försvann.
Stina hviftade äfven med näsduken, men, besynnerligt nog, grät icke.
Så här, nästan känslolös för allt annat än en liten ögonblicklig fröjd som hon ämnade bereda sig, satt Stina och hvilade, en knapp qvart timma.
Derefter steg hon upp, men den som tror att hon återvände till sitt tomma ödsliga hem, den bedrager sig storligen.
Nej, sakta eller snarare sagdt, så fort hon orkade, tog hon samma kosa som sin Johan, och för hvarje sten, hvarje stubbe, ty det var blott en skogsväg, tänkte hon:
»Här gick han för litet grand sedan!»
Instinktmässigt sökte hon oupphörligt hans spår, och önskade sig, som det allra bästa tecken, att finna någonting, som han kunde hafva tappat på vägen.
Dömmen då om hennes innerliga glädje, när hon på långt håll ser något glänsa på vägen, och när hon vid närmare skärskådande finner att det är en knapp ur hans uniform.
»Min Gud,» tänkte hon, »hur väl var ej detta infall af mig!»
Hur skulle Johan annars fått igen sin knapp!
Och hvad skulle ej kapten ha’ brummat, och det med allt skäl.
Och mitt fel var det, ty Johan bad mig just rycka med allt besked i alla, alla knappar.
Men ack! det glömde jag när matsäcks-pankakan gick itu, just som jag skulle slå upp’na.
Ack hvad väl detta var!
Måtte jag nu bara hinna före kapten!
Nål och tråd har jag här i tröjan, så Johan behöfver ej upptaga sitt don.»
För natur-menniskan, och så länge ingen gnista af samvetsförebråelse eller qval blandar sig i sorgen, vill det ofta litet nog, för att gifva denna samma sorg en ögonblicklig – hvad vill man kalla det – jo: makning åt sidan.
Händelsen med knappen var en af dessa många små tröstekorn, som Herren skickar sina barn i nöden.
Stina alldeles upplifvades deraf, fick en ny fart i sin gång, och grät ej så bittert.
Ännu ett par gånger måste hon hvila, ty vägen var lång; dock gjorde hon det så litet som möjligt, och till Johans allra största förvåning stod Stina framför honom jemnt half annan timma sedan han sjelf kommit till samlingsplatsen, och ett par timmar innan kapten ankom.
Johans fruktan att komma för sent, hade jagat honom, helst han ingen klocka hade, och han var den första vid samlingen.
Han och hans unga maka smögo upp på ett så kalladt hö-ränne, der de i fred och ro satte sig så att de kunde se hvilka som kommo fram efter vägen.
Hvad de voro ljufva, och lika som från himlen komna, dessa opåräknade kära stunder!
De talade nu i sans och ro, om mycket som de ej hunnit förut, och i detalj om sådant som de endast i allmänhet vidrört.
Stina begärde och fick flera föreskrifter huru hon skulle bete sig vid dopet af deras barn, och med andra små angelägenheter som hon ej trodde sig om att sjelf bestyra.
Hennes tårar runno väl, men de voro ej så outsägeligen bittra som förut.
Äfven en och annan tår stod i Johans mörkblå öga, nu sedan en viss ro kommit i hans själ.
Men snart började de öfriga olycks-kamraterna att samlas.
Under-officerare och korporaler kommo nu.
Johan måste lemna sin Stina.
Gråtande satt hon och såg ut genom en liten glugg, på allt som tilldrog sig, och följde med ögonen oupphörligt honom som var hennes allt, och utan hvilken allt annat var ett intet.
Han såg mången gång dit upp der han visste att Stina skulle vara, ehuru han ej kunde upptäcka mer än hennes klara ljusbruna ögon, som han visste voro tårfyllda.
Han nickade flera gånger omärkligt åt henne, men sedan kapten kom var hvarken rast eller ro, och blott ett hastigt »farväl» hann nu Johan att säga sin maka, innan den lilla truppen satte sig i gång, för att afmarschera.
Stina, huru hon nu grät!
Hon följde tåget med ögonen, så länge blicken kunde upptäcka det, men sedan smög hon en omväg bakom höladan, och började att vandra hemåt.
Dagen var imellertid långt framliden.
Stina vankade än fort, än långsamt, utan att veta hvad hon företog.
Hennes tankar voro döfvade af sorg, hennes kropp matt af hunger och ansträngning.
Det var nästan nu mörkt när hon hann sitt ensliga hem, men huru tomt och öde var ej detta!
Hon förmådde ingenting mer än att under tårar och snyftningar, och i stor hast sköta om de stackars djuren.
Derefter kastade hon sig klädd på den bädd, som ännu var orörd sedan hon, då ännu icke allena och öfvergifven, hade lemnat den.
O hvad de voro bittra, och ur hjertats sår flytande, de tårar som fuktade Johans hufvudgärd.
Den icke någon gång gråtit sådana tårar, kan väl känna ömkan och medlidande för dem, men icke fatta hela vidden af dess malörts-smak.
Det är saknaden i det stora hela, det är saknaden i sina tusende små delar, som här käns, biter och gnager och förtär sitt rof om ej snar hjelp kommer, derifrån all hjelp kom, nu och evigt.
Men på denna långa Oktobernatt kom ingen hjelp, ingen tröst, ingen slummer ens öfver den arma öfvergifna unga qvinnan.
Hon ropade på sin Johan, hon talade vid honom, men hvem svarade?
Jo »klävitt! klävitt!» hånade en obarmhertig uggla.
Stina drog täcket öfver hufvudet för att ej höra detta hemska, olycksbådande läte, men då hörde hon lika som en klockringning på långt håll för sina öron, och satte sig häftigt upp, lyssnade förfärad, men, då var allt tyst och mörkt som i grafven.
Stina hade förr aldrig sammantaget under hela sin lefnad gråtit så mycket, hon visste ej att äfven hörseln deraf lider, ty man tycker sig höra susande, brusande, toner lika som från en orgel, och ljud sådana som kyrko-klockor gifva.
Stackars Stina! hon fick nu denna dystra erfarenhet, och det är hemskt och synd att lemma henne i denna förfärliga belägenhet, men man måste.
»Hvad här är varmt och skönt och trefligt i afton,» sade Grefvinnan till sina båda små döttrar, lika stora, lika gamla, och så lika för alla andra än modersögat, att blott ett litet svart band om halsen på den så kallade äldsta kunde åtskilja dem.
»Hvad menniskan är svag för ombyte ändå!» fortfor Grefvinnan vänd till Josef, en ung slägtinge som utgjorde en medlem af den lilla familjen.
»Visst har sommaren varit litet regnig, men, det har dock varit sommar, och ehuru kort dess besök är, hinner man likväl att likasom ledsna dervid, ty man njuter verkligen af att se spår af en ny årstid.
Denna lilla brasa som smattrar så friskt, detta comfortabelt uppdukade thebord, som lyser mot eldskenet, dessa korgar med mogen och grann frukt, hvars färger, bjerta i sig sjelfva, äfven upphöjas af det muntra skenet från brasan, Mina och Lina som hoppa, äfven i detta sken, på den mjuka mattan, så tyst att man blott ser, men icke skulle höra dem, knäckte de icke då och då en full nöt med sina friska tänder: allt detta är gladt, nytt och roligt och jag säger aldrig som så många andra: lefve sommaren! lefve våren o. s. v. utan lefve hvarje årstid som man fullkomligt rättar sig efter, och in i hvilken man medförer gladt och friskt sinne, hopp och lefnadslust.
Ingen svarade på detta tilltal: barnen hörde ej derpå, utan lekte och smågnabbades med hvarandra, under täta blickar på det omtalade thébordet och de lockande fruktkorgarne, som för dem icke hade något behag såsom prydnad och ögonfägnad, utan blott såsom mål för ett ifrigt och säkert hopp.
Josef satt tyst och sluten i ett djupt fönster af det stora, prydliga, med alla rikedomens lyxartiklar försedda rummet.
Grefvinnan teg en stund, lagade om bränderne i brasan, gaf barnen hvar sitt päron, och skickade en af dem med korgen bort till Josef, som blott med en böjning på hufvudet uttryckte sin tacksamhet, och att han ej ville hafva päron.
Grefvinnan gick till pianot, sjöng en liten glad och liflig sång, som brukade vara Josefs förtjusning, men han yttrade ingenting derom.
Hon steg upp från piano’t, gick ännu ett par gånger fram och åter i rummet, men sade sedan:
»Kom nu fram till elden, kära Josef!
Sitt icke så der trög och ängslig; det förstämmer dig sjelf och allt annat.»
»Jag tackar, jag fryser icke,» genmälte Josef.
»Ack du fryser visst, fast du icke vet det!» skämtade grefvinnan.
»Den fryser alltid, som är vid dåligt lynne, som utan orsak, utan rim och reson, »som man säger», är tvär, sluten, mörk i hågen, som stöter ifrån sig sina vänner, och – till råga på allt, ej en gång söker och finner sig sjelf, utan är, om han vill bekänna sanning, ren, oblandad sanning, missnöjdast med sig sjelf.»
Josef teg.
»Huru är det med din häst Josef?» frågade grefvinnan efter en stunds tystnad, i hvilken barnen dock ej voro inbegripna, som af de uppgifna fruktkorgarne blifvit mycket muntra.
»Förträffligt!» svarade Josef.
»Han tycker väl om att stå inne och spisa hö och hafre, och se sin herre och herskare minst tjuge gånger om dagen,» yttrade Grefvinnan glädtigt, men då Josef lemnade dessa ord, som mera voro en reflexion än en fråga, obesvarade, tystnade hon åter.
»Jag har icke sett din Mylord på ett par dagar,» återtog grefvinnan efter en paus, »han är väl icke bortsprungen, eller annars något illa med honom?»
»Jo, han har varit borta några dagar!» svarade Josef kort.
»Och hörs inte utaf,» frågade grefvinnan med något häpet och ängsligt i tonen.
»Åh jo,» genmälte Josef, »den gunstig herrn kom hem i eftermiddag, frisk och sund.»
»Så-å!» yttrade grefvinnan, »då är han icke orsak till sin herres mulna lynne i afton.»
Brasan var mest utbränd.
Grefvinnan skulle draga på klocksträngen för att begära in ljus, hon gick då förbi Josef och lade hastigt sin hand på hans panna och sade mildt:
»Josef, är du sjuk eller ledsen?
Säg att du är ettdera, ty det tredje är långt värre.
Dåligt lynne är det värsta af allt, för en verklig vän, ty det bevisar att denna ej är nog, ej ens något i detta ögonblick.»
»Jag är ledsen, goda Mathilda,» svarade Josef, och tryckte den vänliga handen till sina våta ögon, sina varma läppar.
»Nå, det var godt,» sade Mathilda, och drog andan lättare, »men hvarför är min goda Josef ledsen?» fortfor hon, och tog en plats bredvid ynglingen.
»Ack! jag har sett så mycket elände i dag, och, det värsta, det bittraste af allt, jag är sjelf orsaken dertill, genom mitt förb. tjenstenit.»
»Och hvad har du sett?» frågade grefvinnan med yttersta förundran, ty hon visste ej att Josef varit ur huset på hela dagen.
»O! jag har sett sorgen, den bleka, stumma, förgråtna, intill vansinne gränsande sorgen!»
»Nej, säg snart, bästa Josef!
Man skall icke onödigt plåga sina vänner.»
»Jag har sett soldat Bolds unga hustru.»
»Ja, hon är rätt vacker att se på,» sade grefvinnan med någon förundran.
»Ack, inte nu!» genmälte Josef sorgligt.
Hennes man var af dem som blefvo kommenderade till Carlsten, och som afgingo i torsdags.
Det var visst icke hans tur, men då kapten häromdagen var i förlägenhet, om hvem han i hast skulle taga, sedan ett par andra sjuknat, föreslog jag ifrigt Bold, emedan jag visste hur ordentlig och nykter och bra han är, och hur han gör heder åt regementet hvar han finns.
Jag mins att kapten gjorde någon invändning om att han var nyss gift och bosatt, men dertill lyssnade jag knappt, och lofvade dessutom i en viss skämtsam ton, men utan att dermed mena hvarken godt eller ondt, nej, rakt intet, att jag skulle trösta den unga gräs-enkan, och Bold blef ock kommenderad.
Imellertid rann hon mig i hågen i natt, mitt samvete slog mig, och jag föresatte mig åtminstone att se till henne, och fråga efter henne hos rotemästaren, den rika Lars i Nolgården, som bor icke långt härifrån.
Nu i skymningen red jag till Nolgården.
Larses gumma ruskade på hufvudet, och sade att hon gjort allt hvad hon förmådde för att trösta Bolds hustru, men att, då det icke halp, tror hon icke att hjelp står till med henne.
Jag ansåg detta, eller rättare, jag ville anse detta bara för ett sätt att prata af den bonddryga gumman, men med klappande hjerta, red jag dock in i skogen, för att sjelf förvissa mig om huru det verkligen var.
Snart såg jag den ensliga stugan, och ingen rök gick ur dess skorsten, ingen ljusstråle ur dess låga fönster, ehuru den dunkla skogstrakten redan låg nästan insvept i mörker.
Förr var det alltid så sopadt och granrisadt utanför Bolds dörr, nu fanns deraf intet spår.
Jag hoppade utaf hästen med en känsla i hjertat som jag icke ville unna min ovän, om jag hade någon, jag band hästen i största hast vid det lilla stakett som omgifver deras lilla »rosland», och trädde in i stugan.
Intet ljud hördes derinne.
När jag öppnade dörren, frågade ingen hvem det är.
»Stina,» ropade jag, »är ni inne?» ty det var så mörkt inne i stugan, att jag knappt kunde urskilja något föremål.
»Hvem ropar mig?» frågade en matt röst från sängen.
Jag sade henne hvem jag var.
»Hvad kan löjtnanten vilja mig?» frågade hon.
»Löjtnanten vet ju att Bold är borta.» Gud! hvad de orden skuro mig in i själen! »Jag skall väl inte gå med bref,» frågade hon vidare, »nu när Bold är borta?
Eller kanske jag skall det ändå?» »Nej, kära Stina,» sade jag med den mildaste röst jag kunde, »stig icke upp, ligg stilla!
Du skall visst ingenstädes gå.
Jag ville blott veta hur det stod till med dig, om du är så klok och snäll, att du gifver dig till freds fast Bold är borta.» – »Huru det står till med mig!» svarade hon med ett visst hånskratt, som i mörkret, och den sinnesstämning jag förut var uti, lät förfärligt för mig.
»Hur kan det vara,» fortfor hon, »tag allt hvad löjtnanten eger kärt på jorden ifrån honom på en gång, och lemna löjtnanten så här, allena och öfvergifven, så få vi se om löjtnanten är så »klok och snäll och gifver sig till freds.»
Under det hon talade dessa ord, hörde jag att hon darrade af köld.
Jag fann att det var fruktlöst ens med ord försöka trösta henne, utan jag gick helt simpelt ut, tog en börda ved som låg ett stycke från stugan, gick in med den, letade så länge tills jag fann elddon, och gjorde upp en treflig eld.
Den arma olyckliga sade intet, men då elden fladdrade i spisen, och gaf en viss skymt af treflighet åt den vanligtvis så snygga stugan, men som nu såg något vårdslösad ut, då satte hon sig upp, räckte ut handen till mig, och sade med matt och slocknad röst: »Tack!» – O hvilken tacksägelse!
Om hon vetat att det var just jag, just mig, som hon hade att tacka för hela sin gräsliga sorg!
Men jag, jag visste det!
Jag stod som en eländig syndare framför henne.
Ack det var ej mer den röda och hvita, glada och fryntliga unga qvinnan, utan en hamn med alldeles likblekt anlete, omkring hvilket det rika mörkbruna håret hängde i långa raka flockar.
Jag betraktade henne en stund, sedan gick jag fram till henne, tog hennes iskalla hand, värmde den i mina, strök håret ur ansigtet på henne, och bad henne luta sig mot min axel, som emot en god vän, hvilken ville göra allt hvad som stod i hans makt för att trösta henne.
»Ack det kan inte Löjtnanten,» sade hon sakta och med lallande röst, »det kan blott Gud, men han vill inte.»
Tror du det Mathilda!
Jag hade ingenting att svara, ej en gång på den påtagliga hädelse, framlockad af den bittra gnagande smärtan.
Man är ibland alldeles ordstum men det är just emedan man då äfven är alldeles ur stånd att tänka.
Samvetet slog mig dessutom, och aldrig har man så svårt att trösta, som då man, inom sig, vet sig sjelf just vara orsaken till den sorg man ser hos en annan.
Jag stod således mållös vid hennes sida, och blott betraktade henne.
Detta tycktes slutligen plåga henne, och hon vände sig inåt väggen.
»Har ni ätit något i dag, kära Stina?» frågade jag ändteligen.
»Nej,» svarade hon kort och tyst; och då, bästa Mathilda, fortfor Josef med denna skygghet, denna lilla förlägenhetsrodnad, som lika så väl anstår ynglingen som den unga flickan, när vissa ämnen komma å bane; då började jag, sade han, föreställa henne att hon, i sin nuvarande belägenhet, vore nästan skyldig att förtära något för att stärka och upplifva sig med.
Vill du icke hafva en kopp varmt kaffe?
Jag skall koka det åt dig,» frågade jag. – »Jag har intet något.
Jag kokade de sista bönorna jag egde till Johan, den morgonen han marscherade,» svarade hon med matt röst.
– »Vill du att jag skall koka upp mjölk åt dig?» frågade jag ånyo.
Nu satte hon sig upp och sade med en viss sorglig vänlighet: »Löjtnanten är så god! men det skall han visst icke hafva besvär med, jag skall väl göra det sjelf.»
Hon uppsteg långsamt och vandrade fram till elden, tog en liten panna och såg noga efter om den var ren, slog litet mjölk deruti, och satte den öfver några kol.
Men ack! hvad det låg mycken liknöjdhet i alla dessa företag!
Medan mjölken uppkokade, satte hon sig på en liten pall, och lutade hufvudet i sina händer.
Nu upprann hos mig en, som jag tyckte, så ljus, så förträfflig idé, ett medel till tröst, som jag i min, i vår förbildade tro, var öfvertygad att Stina, med uppräckta händer, med glädje i själ och hjerta, skulle antaga.
»Kan ni skrifva, kära Stina?» frågade jag med stor inre förnöjelse.
»Nej,» svarade hon och ruskade liknöjdt på hufvudet, och såg ungefär med samma känsla på mjölken, om den kokade upp ännu.
Jag frågade då om Bold hade något skrifdon här.
Hon bejakade det.
»Nå väl,» återtog jag, »vill ni inte, kära Stina, att jag skall skrifva till »Johan,» tala om för honom huru mycket ni saknar honom, beskrifva eder sorg och smärta, med ett ord, tala till eder Johan.
»Och hvad skulle det tjena till?» frågade hon med en ton, på en gång liknöjd och något hånande.
»Min sorg och min saknad blef derigenom ej ett solgrand mindre; men för honom skulle det vara en faslig plåga att veta hur dum och enfaldig jag är, som inte kan taga mitt förnuft till fånga på något sätt.
Ack nej! han har nog oro och bekymmer för mig ändå, utan att jag skulle öka på den med mina klagovisor.» Åter stod jag der stum och försagd, fortfor Josef, ty helt tydligt och klart låg det nu framför mig hela skillnaden mellan den obildade, och, om jag så vågar kalla oss, den förbildade menniskan.
När det varma älskande hjertat lider hos den förra, så söker det äfven att undvika, dölja allt som kan oroa och smärta föremålet för sin kärlek.
Och vi! huru göra vi, Mathilda? dock det hör ej hit.» tillade han, och tycktes likasom bortjaga obehöriga, obudna tankar, »utan för att ännu en gång återkomma till min berättelse,» fortfor han, »måste jag med qvalfull harm medgifva, att jag lemnade den stackars Stina, lika bestormad af sorg och saknad, lika otröstlig som vid min ankomst.
Föreställ eder nu, bästa Mathilda, hvilket intryck af ånger och smärta jag skulle få, då jag såg denna himmelsskriande skillnad, såg detta varma, glada, ljusa, rika rum, hörde eder prisa den treflighet som rådde, såg eder sväfva fram och åter, lik ställets goda, milda genius, och dessa små ljus-alfer hoppa och dansa omkring likt verkliga afbilder af all den glädje som jorden kan gifva.
O då sved det i samvetet!
Då kom den hemska jemnförelsen med denna kalla, mörka, tomma stuga, der allt tycktes vara dödt utom sorgen och den gnagande saknaden.
Och detta allt, blott genom ett ord af mig! O Mathilda! måtte du aldrig få känna hvad jag känner.»
Mathilda lade sin hand öfver ynglingens ögon, de voro våta, och dessa tårar!
– o huru ökade de ej den innerliga tillgifvenhet, som hon redan förut egnade Josef. Måhända finns det intet som så inskärper denna känsla, som egen anklagelse af egna fel, hvilka man på en gång känner, ångrar och bekänner för vännen som är oss vorden ett annat, ja, ett dubbelt samvete.
Men sjelfförsvar! ack huru det klingar falskt, huru det kyler och jagar det älskande hjertat långt bort.
Det ena tror man så fullt, känner så djupt sanningen utaf, men det andra! det står så theatersmyckadt och grannt, och man vet, man fruktar åtminstone att, hvad som lyser som guld, blott är koppar, demanten blott kattsten och perlorne endast bräckligt glas.
Kära qvinna! tro aldrig på hans kärlek, hans löften, hans eder, om han aldrig medgifver några fel, aldrig anklagar sig för någon förbrytelse, ty, ettdera är han blind för sig sjelf, eller ock, bedrager han dig, och är dig således i båda fallen ovärdig, om du NB. sjelf är god, och således värd ett rent, fullt hjertas hyllning och förtroende.
Mathilda försökte att skingra det moln som denna händelse lagt öfver Josefs sinne, och hon lyckades till en del.
Hon samtalade länge med honom om skillnaden af de förebråelser man bör göra sig, då man åstadkommit något ondt med vett och vilja, eller af obetänksamhet.
Hon medgaf Josef, att en tänkande menniska är redan då brottslig, när hon af tanklöshet begår en handling som hon skall ångra så snart hon gifver eftertankan lof att infinna sig.
Hon medgaf Josef att först bör man tänka huru mycket godt, och sedan huru mycket ondt som kan uppkomma, äfven af den ringaste af våra handlingar, derefter lägga detta goda och onda i hvar sin vågskål, och väga det på samvetsvigt, något ändå säkrare och tillförlitligare än de subtilaste guldvigter.
Mathilda medgaf Josef att i det öfverdrifna, det onödiga nitet för små verldsliga fördelar ofta ligger en hög grad af fåfänga, af egoism och hjertats hårdhet, och att menniskokärleken, denna dygd som Gud anbefallt redan i andra rummet, deraf oftast åsidosättes.
Mathilda medgaf detta, och många flera vattenklara, rena sanningar, men när hon såg att ångern inom Josefs bröst var stor nog för att afplana hans synd, lade hon denna helande hand på såret, som förmår läka just emedan den på en gång är älskad, mild och spegelklart ren.
Josef slutade aftonen med att föreläsa Mathilda en af dessa snillets skapelser, som, utan att förblinda menniskan för sina fel, dock gör henne nöjd med sig, med sin ställning i lifvet och med allt som henne omgifver, som sprider lugn och frid inom både hjerta och själ.
Ärade vare dessa skapelser!
De finnas, fast de äro tunnsådda, och ofta derföre lemnas af skördaren, hvilken med förakt vandrar förbi de glesa stånden, med de gyldene kornen.
När Mathilda gick till hvila om aftonen, vexlade tvenne tankar hos henne.
Den ena lät ungefär så här: »Josef är mig ännu kärare än förut, ty han förtjenar i rikt mått all den tillgifvenhet som hjertat så gerna vill gifva honom.»
Och den andra: »Den arma
Stina måste tröstas och hjelpas.»
Intagen af bilder, som omedelbarligen tillhörde dessa båda ideer, insomnade hon lugnt och ljuft.