Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då i 2 § 2 Kap. Missgernings-balkcn stadgades straff å den, som far med spådom, signeri eller annan vidskepelse, var ock ändamålet något helt annat, än att förekomma bedrägeri i dess egentliga och nu ifrågaslällda betydelse, hvilket inhemtas vid betraktande af företeelserne under det århundrade, som förflöt före antagandet af 1734 års lag, deri, af sådan anledning, bestämmelserna om berörda straffbarhet inlogos i sammanhang med nödiga stadganden för religionens och kyrkans upprätthållande.
Ur det föregångna förklaras jemväl hvarföre Rikets Sländers förslag ej lika med E. K.
M:ts upptager bland annat det förhållande, att man säljer hvad man vet förgånget vara.
Blifver någon derigenom bedragen, så faller gerningen under den 23 § i Nådiga Bih. till R.
Prot. 1856—1858. 10 Sami. 1 Afd. 77 (518 Expeditions-Utskottels Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 189. förslaget och den 22:dra i Rikets Ständers.
Denna § omfattar nemligen alla de bedrägerier, hvilka hittills lemnats ostraflade, men böra bestraffas; och del är således genom densamma, som lagstiftningen i denna del i sjelfva verket skulle vinna nu saknad fullständighet.
Vidare hafva Rikets Ständer ej upptagit något stadgande, som motsvarar 11 mom. 24 § i E. K.
M.ts förslag, eller del som angar det fall, att köpare och säljare af fast egendom eller bördeman beträdas med sådant svek, som i 5 Kap. 5 och (5 §§ Jordabalken sägs, eller alt köpare och säljare, bördeman till förfång, upphäfva eller i annan handel förbyta det. köp de gjort hafva, eller under falskt sken skifte göra, äfvensom att köpare, säljare eller bördeman svikliga handlat, de förra i afseende pä aftalets eller betalningens enlighet med köpe-brefvel, och den sednare rörande bördens framställande för sig och ingen annan, hvilka handlingar väl äro oredliga, men synas icke kunna lill bedrägeri i egentlig mening hänföras, enär syftemålet är att, fastän med brottsliga medel, bevara lagligen förvärfvade rättigheter.
Dessa brott äro derföre af en helt och hållet egendomlig natur och kunna således behandlas oberoende af hvad lagen angående bedrägeri och annan oredlighet i allmänhet stadgar.
Till brott, hvarå straff i denna lag bör bestämmas, hörer, efter Rikets Ständers åsigt, ej heller det, som omförmäles i 27 § 2 morn., eller att någon olofligen tager och brukar hvad annan tillhörer.
Detta brott, förekommer nu i 19 § af 1855 års lag om stöld och rån, ehuru mindre omfattande, enär denna § blott omförmäler den, som olofligen tager och brukar annans häst och fartyg.
Genom den föreslagna utsträckningen upphäfves dock ej brottets beskaffenhet; och, enligt vår lagstiftning, har detsamma alltjemt varit ansedt såsom en ari af tjufnad.
Af sådan anledning biel' del ock upplaget i nyssnämnda lag; och den grundsats, som härutinnan således blifvit vid sistförflutna riksdag bibehållen, anse Rikets Ständer ej skäl att nu öfvergifva.
Skulle det anses behöflig!, att stadga straff emot olofligt bruk af annat än häst och fartyg, mäste följaktligen nu befintliga stadgandet utvidgas, ulan förändring af brottets ari.
Ifrågavarande moment återfinnes alltså icke i Rikets Ständers förslag.
Afven i eli ytterligare fall hafva Rikets Ständer afvikil ifrån det
Nådiga förslaget i sistberörda hänseende.
Detta fall är det, som gällande lag upplager i 15 § 49 Kap. Missgerningsbalken.
Derigenom stadgas, att den, som lägger märke å annans märke, för att dermed något sig tillegna, skall slå tjufsrätt; hvaremot det Nådiga förslaget i 24 § förklarar, att detta brott skall såsom bedrägeri anses och straffas.
Men om än list och svekfullhet här utmärka handlingen, är likväl att besinna att deri ej ingår det svekfulla förledande, som utgör eli hufvuddrag i karakleren af bedrägeri.
Den är i allt läll lika hänförlig till stöld, som barns svikliga förledande alt fran sig lemna hvad det, hos sig häfver, hvilket brott, jemte flera andra, blifvit af E. K.
M:t ansedt fortfarande böra såsom stöld straffas, oansedt det så lill vida närmar sig bedrägeri, alt man funnit nödigt omnämna detsamma till undvikande af missförstånd, på sätt synes af förslagets 2(5 §.
Det skulle således ej leda lill enhet att göra ifrågavarande brott lill bedrägeri eller rubba det hittills härutinnan antagna och af E. K.
M:t ej heller förkastade svslem.
Men med hänsigt till beskaffenheten af merbesagde brott, hafva Rikets Ständer upptagit detsamma bland de brott, som närma sig bedrägeri eller derunder skulle kunna hänföras, men likväl på enahanda sätt som hittills böra medlöra straff såsom för tjufnad.
Det omtalas följaktligen i 27 § af Rikets Ständers förslag, som utgör en del af den 26 § i det Nådiga förslaget, hvilken §, med afseende å den af Rikets Ständer föreslagna uppställning af de lill förevarande afdelning hörande brott, sönderfallit i två §§, dervid Rikets Ständer likväl icke omnämnt det fall, då någon genom falska eldar eller annat Expeditions-Uts/coltels Förslag lill underd.
Skri frelse N:o 189. 619 svik ligt förfarande söker förleda sjöfarande till skeppsbrott.
Detta brott förekommer nu i 21 Kap. Missgernings-balken, sorn handlar om allmän landsfrid och vägafrid.
Det hörer till de grofsta fridsbrotlen i vår lagstiftning, och denna karakter förblir oförändrad ändå att svikliga eller bedrägliga medel till brottets utförande begagnas, hvadan detsaminas omnämnande i förevarande förslag ej är nödigt till förekommande af begrepps-förvexliug.
1 öfrigt återfinnas de i Nådiga förslaget angifna brottsliga handlingar upptagna i Kikets Ständers förslag.
Någon begränsning deraf har likväl funnits nödig i ett och annat läll eller der den åt gällande stadgande!)' gifna allmänlighet kunde komma alt föranleda en alltför utsträckt, efter hittills vunnen erfarenhet ej behöflig tillämpning af strafflagen, eller der denna allmänlighet kunde under förevarande lagstiftning draga brott, hvilka derunder ingalunda äro hänlörliga.
Della sednare förhållande skulle inträffa, derest del
Nådiga förslagets 39 § bibeholles oförändrad.
Densamma innefattar straff å den, som obehörigen tillvällar sig utöfning af embete eller tjenst, vare sig af vinning, för att skada, af lättsinne eller annan orsak.
Det kan ej heller förnekas, alt intetdera fallet bör lemnäs utan påföljd: men den lag, som nu skulle stiftas, har icke, jemlikt hvad redan ofta är i underdånighet förmäldt, till föremål att bestämma straff för andra handlingar, än dem lagen afser eller dem man dermed söker förekomma, och dessa äro de, hvilka uppsåtligen vidtagas med uteslutande syftning ali kränka annans rätt.
Eli obehörigt tillvällande af embete eller tjenst utgör således bär icke sjelfva brottet, utan eli medel lill utöfvande af ett annat brott eller bedrägeri, hvilket dock försvåras genom det begagnade medlets beskaffenhet.
Lagberedningen gjorde äfven afseende å delta förhållande; och det är i öfverensstämmelse med hvad Beredningen föreslagit, som Bikels Ständer uppställt sin emot det Nådiga förslagets omförmälda stadgande svarande § eller den 28 §.
Efter denna redogörelse för Rikets Ständers åsigter i afseende pä uppställningen och omfattningen af ifrågavarande lagstiftning, få Rikets Ständer i underdånighet framlägga skälen till de förändrade straffbestämmelser, dem Rikets Ständer föreslagit.
I de grunder, som föranledt Rikets Ständer att ordna de till förevarande afdelning hänförliga brott i särskilda, ehuru sammanhängande klasser, finnes redan en antydning om Rikets Ständers uppfattning i hänseende lill straffbarhets-förhållandet dem emellan i allmänhet.
Alt bedrägerier och öfriga här omförmälda förbrytelser i deras obetydligaste yttringar i straffbarhet kunna komma hvarandra hell nära, kan ej motsägas, men deremot inträder en märkbar olikhet, då vttringarne blifva af svårare ari.
Under sådana förhållanden vittnar det egentliga bedrägeriet om en djupare inrotad ondska, om mera svek fullhet. och list, om större förhärdelse, med ett ord om en högre brottslighet; och deremot påkallas följaktligen ett verksammare straff.
Härmed är alltså förklarad!, hvarföre, efter Rikets Ständers förslag i denna del, särdeles försvårande omständigheter skulle föranleda tillämpning, i en del fall, af straff arbete, i andra, af endast fängelse.
Dessa arter af frihets-straEFet, sådant det redan verkställes och än vidare måste, i enlighet med antagna principer, utbildas, innefatta sådana modifikationer, hvilka göra det möjligt för lagstiftaren alt lämpa straffen efter brottens beskaffenhet samt efter den ondska, sorn derigenom uppenbaras, och för hvars tillbakavisande slraffmakten bör uppträda.
Men om än Rikets Ständer således lika med E. K.
M:t ansett straffet å bedrägeri i allmänhet, eller med undantag af vissa svåra fall, böra bestämmas lill minst böter och högst straff-arbete, hafva Rikets Ständer likväl funnit nödigt att äfven lemna domaren öppet att för omförmälda brott kunna döma till fängelse.
Del blifvcr en mellanlänk emellan det minsta och högsta straffet, hvarigenom domaren sättes i tillfälle ali än mera lämpa straffet efter dess oändligt skiftande mångfald.
Denna öfvergång är äfven nödig 620 Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N-.o 189. för bibehållande af enhet och sammanhang, då Rikets Sländer å de bedrägeriet underordnade förbrytelserna använda endast böter och fängelse, utom i de fall alt någon af dessa förbrytelser kan antaga den brottsliga och vådliga natur, alt den jemväl bör kunna ådraga förbrytaren straff-arbete.
Dessa äro de hufvudsakliga grundsatser, på hvilka straff-bestämmelserna i Rikets Ständers härutinnan omarbetade förslag hvila.
1 afseende på straffbarhets-förhållandet emellan de särskilda brolien i öfrigt står deremot Rikets Ständers förslag i nära öfverensstämmelse med E. K.
Mils.
Men i några fall hafva dock Rikets Ständer varit af skiljaktig åsigt, och af dessa torde det sorn omtalas i 42 § af det Nådiga förslaget isynnerhet förtjena uppmärksamhet.
Sedan i l:sla mom. al berörda § blifvit föreslaget, att den som gifver sig ut för annan, än den han är, och såmedelst bedrager qvinna lill äklenskaps-allal, skall böta från och med 50 lill och med 200 R:dr, innehåller denna § vidare, att om vigsel eller häfd tillkommer, skall han dömas till straff-arbete på minst 6 månader och högst 5 år eller till enahanda straff, hvartill, enligt det Nådiga förslagets 41 §, den skulle göra sig skyldig, som genom antagande af falskt namn eller stånd beredt sig ari' eller andra fumilj-rältighéler.
Till stöd för den skillnad, sotn sålunda blifvit gjord i straffet, om blott äktenskaps-aftal skett och om vigsel eller häfd tillkommit, kan väl åberopas gällande lag, enär den i 6 § af Giftermåls-balkens 4 Kap. stadgar i förra fallet blott 80 dalers böter och, om vigsel tillkommer, böter till dubbla beloppet jemte ärans förlust; men det förekommer likväl Rikets Ständer, sorn om hötes-på följd ej i alla händelser vore tillräcklig för försoning af bedrägerier utaf omförmälda art, hvilka stanna vid äktenskaps-aflal.
Aftal om äktenskap eller, såsom det i lagen kallas, trolofning, innefattar grunden till del, lörbund, som beseglas genom vigseln.
Della aftal förutsätter samma inre sinnesstämning hos de aftalande, som sjelfva äktenskapet.
Det är alltså ej ett tillfällighetsförbuud, som genom trolofningen knytes, utan det gäller, likasom äktenskapet, för hela lifvel.
Vid sådant förhållande kan del bedrägeri, hvartill mannen i detta fall gör sig skyldig, ej anses vara af den mindre betydenhet, som det Nådiga förslaget utmärker.
Den tillkomna vigseln, missbrukandet af fäsle-qvinnans förtroende, kunna visserligen öka brottsligheten, men den förblir i allt fall, då man lager qvintunis frid och lelnadslycka i betraktande, i sjelfva verket enahanda, hvadan det icke svnes vara med rättskänslan förenligt, om lagen betraktade ett bedrägeri af omförmälda art lika med sådana handlingar, som under alla förhållanden kunna försonas med böter.
Derföre hafva Rikets Ständer föreslagit att då någon på uppgifna sätt bedragit qvinna till äktenskaps-aftal, han må kunna dömas lill fängelse, der böles-påföljd ej är nog.
Att detta dock kan vara förhållandet, vilja icke Rikets Ständer bestrida; men alt denna påföljd i flera fall är otillräcklig, förmoda Rikets Ständer sig genom det ofvanstående hafva ådagalagt; och häraf finnes motivet lill förändringen af 1 mom. 42 § i det Nådiga förslaget, sorn motsvaras af den 30:de i Rikets Ständers förslag.
I afseende på det straff för barns understickande och förbviande, som i det Nådiga förslaget innefattas, synes del Rikets Ständer som skulle förhållanden kunna inträffa, då en nedsättning må vara tilläten, hvilket loranledt bestämmelsen i sista mom. 31 §; och då det tilläfventyrs skulle leda till tvifvel, huruvida den fullmäktig, som gör sig skyldig till de i 37 § af Rikets Ständers förslag omförmälda brott, derigenom må hafva förverkat rättigheten att föra andras talan, hafva Rikets Ständer härom intagit ett stadgande i samma g.
Utom den förändring, som al brottens olika ordnande och lagens uppställning varit en följd, är Rikets Ständers förslag, hvad denna afdelning beträffar, jemväl i redaktionen Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 189. 621 af vissa i sak bibehållna stadgatiden något afvikande från del Nådiga förslaget.
Så t. ex. hafva Rikets Ständer, sorn i 24 § alhandlal det bedrägeri, hvilket utöfvas genom försäljning af förfalskade varor, bibehållit gällande lags beskrifning ä detta brott, uti 9 § 1 Kap. Handels-balken, såsom, elter Rikets Ständers omdöme, uttrycksfullare och mera karakteriserande brottet, än den beskrifning, som i Nådiga förslagets 30 § upptages; och den förändrade lydelse Rikets Ständer gifvit åt 3 mom. af 37 § i berörda förslag, som motsvaras af 32 § i Rikets Ständers förslag, har synts behöflig ej allenast för tydligheten, utan äfven för sammanhanget med gällande lagstiftning.
I sednare hänseendet hafva orden "olofligt tillgrepp" blifvit utbytta till ordet "stjäl".
Att med de förra menas stöld, har ej undfallit Rikets Ständer; men Rikets Ständer hafva ej förbisett, dels alt det lagrum, hvartill förevarande mom, hänvisar, talar om den, sorn stjäl ur bref, och ej om olofligt tillgrepp ur bref, dels ock alt orden "olofligt tillgrepp" ingenstädes i lagen förekomma såsom liktydiga med stöld, i hvilket afseende de deremot blifvit begagnade och kunnat begagnas af Lag-beredningen, med hänsigt lill dess å stöld upptagna definition; och då det till förekommande af missförstånd är lika nödigt att i detta mom. omnämna inbrott i afsigt all stjäla, som den genom inbrottet vunna afsigten, torde redaklions-förändringen hafva giltig anledning.
Lii den 3:dje afdelningen, som innefattar gemensamma bestämmelser, hafva Rikets Ständer uteslutit 47 § helt och hållet samt den 50 § lill en del.
Den 47 § har nemligen synts öfverflödig.
Att den, som begår brott, skall ersätta den skada, han genom brottet förorsakat, ligger i sakens natur.
Derom har aldrig någon tvekan inom lagskipningen uppstått, oansedt någon bestämd föreskrift derom ej finnes.
Men tvekan kunde åter i många fall inträffa, derest man nu gålve en bestämmelse i föreslagna syftningen.
Uti 20 § af 1855 års Kongl. Förordning om stöld och rån talas väl om återgäldande af hvad som är stulet; men meningen är icke här att liestämma någon ersättnings skyldighet, utan endast att tillägga ersättningen för del stulna bättre rätt, än de böter, som för stölden blifvit ådömda.
Della stadgande vore eljest öfverflödigt.
Till straff-lagens fulländning hörer emellertid en allmän bestämmelse om skyldigheten att godtgöra den skada, man genom brott förorsakar; men endast såsom allmän synes den vara lämplig; men såsom speciel vara förvillande och obehöflig.
Genom den ur 50 § uteslutna delen förklaras att någon ändring ej sker medelst ifrågaställa författning af hvad i grundlag stadgas.
Och med grundlag menas här uppenbarligen Iryckfrihels-lagen, emedan den är den enda af grundlagarne, som har omedelbart sammanhang med de lagbud, om hvilkas ändring fråga nu är.
Del stadgas nemligen i 9 mom.
1 § af berörda lag, ali den, som å skrift bedrägligt titelblad eller orätt författare- eller ut gifva re-namn utsätter, skall slraflas efter 8 Kap.
Missgernings-balken, samt i nästpåföljda moment, att den, som å tryckt skrift utsätter falskt boktryckarenamn eller orätt trycknings-orl, skall böta enligt Irvckfriliels-lagen och "derutöfver anses" efter 8 Kap. 3 § berörda Balk.
Och skulle således, enligt det Nådiga förslaget, Missgernings-balkens 8 Kap., sådant det nu lyder, fortfarande komma ali i förenämnda fall gälla, ehuru lill sitt innehåll helt och hållet förändradt; men om lämpligheten af delta undantag hysa dock Rikets Ständer betänkligheter.
622 Expeditions- Utskottets Förslag lil! underd.
Då grundlag icke kan förändras genom en lag af ifrågavarande beskaffenhet, följer deraf ali undanlags-bestämmelsen är öfverflödig, derest åberopade Kap. på grund af den hänvisning, som tryckfrihets-lagen i omförmälda fall till detsamma gör, hvad samma fall angår, blifvit iklädd egenskapen af grundlag.
Alt så ej egt rum, torde dock vara klart; men dermed uppenbaras ock bestämmelsens eller undanlagets olämplighet.
Den i tryckfrihets-lagen i meranämnda fäll skedda hänvisning till allmän lag innefattar nemligen endast en förklaring, att vissa brott emot samma lag eller tryckfrihets-lagen skola bestraffas lika med särskilta brott, å hvilka den allmänna lagen utsätter straff.
Och straffet har dermed blifvit beroende af de förändringar, den allmänna lagen kunde komma alt Undergå.
Sådan har äfven åsiglen hittills varit inom såväl lagstiftning som lagskipning.
I tryckfrihets-lagen stadgades t. ex., att Majestäts-brolt skola straffas efter 5 Kap. 1 § Missgernings-balken; men sedan del i detta lagrum utsatta straff blifvit genom Kongl. Förordningen den 30
Maj 1835 förhiildradt, har del mildare straffet tillämpats å brott, som tryckfrihets-lagen i detta fall alser.
Det kunde väl härvid invändas att berörda Kongl. Författning icke upphäfl Missgernings-balkens sistnämnda §, ulan endast gifvit densamma en förändrad lydelse; men förhållandet blifver enahanda, ehvad förändringen sker på ett eller annat sätt.
Skall det förändrade ansvaret i ena fallet tillämpas, måste så jemväl ega runi i det andra.
Om 8 Kap. Missgernings-balken upphäfdes och för deri upptagna brott stadgades förändrade straff, men brott emot tryckfrihets-lagen skulle del oaktadt fortfarande beläggas med straff efter berörda Kap., blefve eivil-lagstiftningens område derigenom öfverträda
Det skulle innebära antingen den förklaring, att i följd af tryckfrihels-lagens hänvisning till 8 Kap.
Missgernings-balken, någon förändring, hvad angår tryckfrihels-broll, deri ej må ske, eller ock en speciel lagstiftning i afseende på straffet för dessa brott; och i båda fallen gjordes ingrepp på grundlag-stiftningens område.
Berörda förklaring innefattade ostridig! en förklaring af grundlag; och en speciel lag af nyssnämnda beskaffenhet skulle utgöra en del af tryckfrihets-lagen och således ej kunna stiftas i annan ordning än denna.
Men häraf visar sig riktigheten af Rikets
Ständers ofvan yttrade åsigt angående betydelsen af tryckfrihets-lagens oftanämnda hänvisning.
I enlighet dermed kommer straffet alltid att rättas efter de straff, som allmänna lagen utsätter å de brott, hvartill hänvisas i 8 Kap.
På grund af hvad Rikets Ständer här ofvan i underdånighet anfört, hafva Rikets Ständer funnit E. K.
M:ts ifrågavarande Nådiga Proposition icke kunna bifallas, men dermol, för sin del, beslutat följande till Ing om förfalskning, så ock om bedrägeri och aunan oredlighet.
Med upphäfvande af 13 Kap. 3 och 4 §§ Jorda-balken, 1 Kap. 9 och 11 §§, 8 Kap., 9 Kap. 11 g, 10 Kap. 5 och 7 §§, 11 Kap. 2 §, 12 Kap. 9, 10 och 12 §§ samt 13 Kap. 3 § Handels-balken, 7 och 8 Kap., 48 Kap. 5 § och 51 Kap. Missgernings-balken jemte de särskilda stadganden, som ändra eller förklara lagens berörda rum eller dervid något tillägga; äfvensom med ändring af de för öfrigt i lag eller särskilda författningar för brott, som i denna förordning omförmälas, utsatta straff-bestämmelser, der ej för vissa fall annorlunda här nedan säges, varder stadgadt som följer:
Expeditions-(Jtskottets Förslag till underd.
Skri/velse N:o 489.
Om förfalskning.
§ 1 Den, som sig eller annan lill nylla eller all dermed skada göra, genom lilliigg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon domstols eller annan offentlig myndighets dombok eller Imfvud-protokoll, Kronans räkeinkaps-böcker eller andra sådana handlingar eller skrifter, sorn till allmän nytta och efterrättelse äro: dömes till straff-arbete från och med fyra till och med åtta år.
Förfalskar eller förstör embels- eller tjensteman, i afsigt som ofvan är sagd, slika handlingar elier skrifter, som han under sin vård har; varde dömd lill straff-arbete från och med sex till och med tio år. § '2.
Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är ulgifven i Konungens namn, eller i Rikets Sländers eller deras afdelningars, eller i domslols, Konungens Befall ningshafva odes eller annan offentlig myndighets, eller i särskild embets- eller tjenslemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes; och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller alt dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straff-arbete från och med ett till och med fyra år. § 3.
Var handlingen af mindre vigt, såsom resepass eller betyg om fräjd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till strafl-arbete från och med lyra månader till och med två år dömas. § 4.
Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, kredit- eller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar, eller riklig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar; eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd till straff-arbete från och med sex månader till och med tre år. § 5.
Har man, på sätt i 4 § säges, skrifvit eller förfalskat samt begagnat annan enskild handling än de der nämnde, såsom orlofssedel, betyg om fräjd, Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse J\:o 189. fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; dömes till straff-arbete från och med två månader till och med ett år. § 6.
Brukar någon, i afsigt, som förut sagd är, allmän eller enskild handling, deu hau vet falsk vara; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort § 7.
Den sorn, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, å papper, vara, mätt, vigt eller annat, som med Statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas, falskeligen dylika stämplar eller märken anbringar; eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, som rätteligen gjord är; eller förfalskar det, som i behörig ordning blifvit stämpladi eller markt; dömes till straff-arbete från och med ett lill och med fem år.
Stämplar eller märker den uppsåtligen falskt, som stämpling eller märkning betrodd är; vare straffet sådant arbete från och med fyra till och med tio år.
Ar ej bruk gjordt af det förfalskade; må liden för straff-arbetet kunna nedsättas till hälften af deu eljest för brottet stadgade minsta strafftid.
Har man, i fall sist sagdt är, af egen drift förstört det förfalskade eller genom vidtagna åtgärder förebyggt ali skadlig verkan deraf; vare från ansvar fri. 8 8.
Har någon, med vetskap om sådan förfalskning, sorn i 7 § sägs, i bedräglig afsigt det förfalskade begagnat; straffes så, sorn bade han förfalskningen sjelf gjort. § 9- Hvad i 2, 3, 6, 7 och 8 §§ är stadgadt; ege ock tillämplighet vid förfalskning eller missbruk af Norrska allmänna handlingar, stämplar eller märken.
I fråga om förfalskning af handling, som utfärdas af offentlig myndighet i annan Stat, eller bruk af sådan veterlig falsk handling, vare lag, som i 4, 5 eller 6 § sägs. § io. [lifver, flyttar eller vrider man, i bedrägligt uppsåt, rå och rör eller annat gränse-märke, eller märke, som till betecknande af bestämd vattenhöjd satt är; dömes till straff-arbete från och med eli till och med fyra år.