Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det innefattar en princip, som länge varit tillämpad i afseende på fattigvården i Stockholm, der en särskild fond, bildad genom bevillning, finnes, hvarigenom fattigvårdsbesväret församlingarna emellan jernnäs.
Jag vet visserligen, att åtskilliga anmärkningar mot Stockholms fattigvård kunna göras; men säkert är, att fördelningen af underhållet är så rättvist som möjligt.
Hvad angår inrättande af arbetshus, föreställer jag mig, att Frih.
Cederström icke anser dem nödvändiga; och jag vill då fråga honom, hvad slags inrättning han anser tillräcklig för att reprimera betlandet i landet, eller om någon annan utväg gifves, än arbetsstiftelser, hvartill de kunna öfverlemnas, som kringstryka och besvära med tiggeri, men hvarifrån de skulle afhålla sig af blotta kännedomen derom, att arbetsinrättningar funnos.
Att slifta lagar, utan att de kunna verkställas, länder till föga gagn.
Jag vill icke längre upptaga tiden, utan anhåller blott, att mina anmärkningar må få åtfölja remissen till Utsk.
Jag är uppkallad att yttra några ord i anledn. af Frih. Sprengtporten till mig directe vända svar.
Statens ordinarie inkomster kunna icke förskingras utan Konungens samtycke.
De indirecta blir det Stats-Utsk:s sak att föreslå, och vår att pröfva.
Man har anmärkt, att af lagar hos oss är kändt, ätt statsbidrag hafva blifvit leinnade till fattiges understöd, och man har såsom exempel åberopat de bidrag allmänna barnhuset till— godonjuter.
Härvid får jag anmärka, att anslag till allmänna barnhuset icke ur en fattigtaxa, utan till bevarande af samhällets egendom, helst som jag redan förklarat uppfostrin - <58 Den i5 Februari e. m. gen tillhöra samhället, emedan individerna tillhöra samhället, och af detsamma kunna till lif och egendom, när som helst, användas.
Sprengtporten torde erinia sig, alt då kända föräldrar finnas, som äga förmåga att vårda och uppfostra sina barn, tillhör sådant åliggande dem, och när de icke finnas, eller sakna förmåga dertill, skyldigheten tillhör communen, och samhället först, när förmågan brister hos communen, eller kända föräldrar saknas.
Jag har aldrig trott, att genom den förändring af Frih.
Sprengtportens motion, som jag föreslagit, nemi. att, derest Sverige funne sig i belägenhet att kunna, sedan statsbehofven blifvit fyllda, anvisa en summa af 3oo,oao r:dr eller derutöfver, dessa medel, i stället för att deraf bilda fonder för fattigvården inom länen, borde användas för upptagande af el t lån, för att så väl i städerna som på landet understödja näringarna, alt derigenom bereda sysselsättning åt dem, hvilka för sin utkomst endast äga egna arbetskrafter att anlita, — att, säger jag, man derigenom skulle komma till något Eldorado.
Jag tvillar på, att något Eldorado någonsin funnits eller kommer att finnas bland menniskor, eller att det icke alltid skall gifvas slöseri och misshushållning, snålhet och sparsamhet — med ett ord, förstörelse bredvid förkofran.
Men det tillhör lagstiftande makten inom samhället att vidtaga sådana anstalter, som leda till de för samhället lyckligaste och mest välgörande resultat och icke ställa statsbestyret så, att vi tusende år härefter stå på samma punkt, utan så', att vi jemnt fortgå till enskild och allmän förkofran.
Då man här framkommit med förslag att af allmänna medel bidraga till fattigförsörjningen, torde det tillåtas mig att först få framställa min öfvertygelse, att det till en viss grad kan vara en billighet i att det allmänna minskar åtminstone fattigdomen sålunda, att i afseende på de fattige, som icke tillhöra någon viss commun, eller då communerna icke kunna bestrida hvad som erfordras för fattigvården, Staten der bör träda emellan.
— Jag kan icke föreställa mig annan fattigdom än den, som uppkommer: t:o af brist på förmåga att arbeta, och 2:0 af brist på arbete.
Äldre författningar ålägga communerna att bidraga till deras underhåll, som icke kunna arbeta, d. v. s. barn, sjuklingar och ålderstegne.
Det har varit kyrkornas pligt från äldre tider att bidraga lill deras försörjande; och jag tror det vara vådligt att ändra denna grundsats, emedan det är christendomen — ja, sjelfva menskligheten, som stadgat denna lag.
Låtom oss derföre behålla den.
En annan omständighet inträffar visserligen med dem, som kunna arbeta och icke få något arbete.
— (Jag rycker undan ur serien dem, som kunna, men icke vilja arbeta, dem måste lagen tvinga dertill.) — Jag föreställer mig en commun, sorn inom sig hyser arbetsföre personer, som icke kunna få något arbete inom denna commun; då Deu i5 Februari e. ra.
Gg måste communen vidga sig ända lill härader eller län.
Skulle arbetet äfven då tryta, då må Staten sådant anskaffa, men aldrig gifva något annat understöd än arbete; ty jag delar fullkomligt med Hr von Hartmansdorff den öfvertygelse, och ehuru jag ej liar egen mångårig erfarenhet deraf, känner jag likväl af de få mål jag behandlat, att då understöd lemnäs åt communerna, följden blifvit den, alt communerna undandraga sig deras skyldigheter.
Stridigheter hafva dem emellan uppkommit om deras åligganden, som de sökt att kasta från den ena till den andra.
Skulle nu Staten träda emellan för att slita tvisten, så skulle de kasta ifrån sig mera än christendom och mensklighet tillåter.
Jag delar den öfvertygelse, att
Slaten aldrig bör blanda sig i någon fattighjelp, annat än genom erbjudande af arbete.
Likväl kan det hända och har äfven handt, att det finnes fattiga, som icke kunna arbeta, och om hvilka det är svårt alt veta, till hvilken commun de höra.
Vi hafva en dass i samhället, hvarmed ett sådant förhållande ofta inträffar, nemi. de, som utljent sin capitulationstid på Carlsborg, hvilka länge tjenat Kronan, än vid en och än vid en annan corps, och derföre icke kunna bestämdt säga, hvilken församling de tillhöra.
För Landshöfdingen är det ofta bekymmersamt, hvar han skall placera personer, som kommit från pionniercorpsen, och sådana Lör Staten taga under armarna, på det de icke må blifva olyckligare, än blott att vara fattige, d, v. s. brottslige.
Jag hemställer således lill R. o. Ad., om det icke vore bättre, att de fonder, som antingen af personella hevillningen , eller på annat sätt, kunna besparas för statsverket, måtte användas till en arbetseassa för den), som äro i behof af arbetsförtjenst.
Jag vill icke ingå i några reglementariskn detaljer, huru denna cassa skulle förvaltas och medlen fördelas, utan har jag blott velat uppdraga grundprinciperna härför.
Ridderstolpe, Fredr.; Med lemnad rättvisa åt de vidgade åsigter, som dicterat Frih.
Cederströms yttrande, må det tillåtas mig att supponera, det Frih.
Sprengtporten motion går igenom.
Om så skulle vara, så önskade jag dock. att mantalspenningarne, sedan de genom uppbördsförvaitningen till ränteriet ingått, måtte till hvar sin socken återgå, för att der af socknen begagnas till det ändamål, hvartill de varit ämnade.
Jag förmodar en sådan framgång of motionen, och har dertill mycken grund; och kanske kommer stödet för denna motion från ett håll, hvarifrån Ståndet minst väntar det.
Hr Ber g e n s t r å 1 e, Claes Gabriel:
Jag vågar hysa samma öfvertygelse, som flere ledamöter redan yttrat, nemi. den, att man, så mycket möjligt är, bör undvika att till fattigförsörjningen bidraga ined allmänna statsmedel, utan att detta bestyr måtte hädanefter, liksom hittills, hufvud - 7°
Den i5 Februari c. m. sakligen hvila på communerna sjelfva.
Jag är öfverlygad derom, att i händelse statsmedlen för detta ändamål skulle användas i en större scala, skulle vi innan kort komma i samma olyckliga predicament, hvari England i delta hänseende sig befinner.
Den lilla erfarenhet jag haft som Landshöfding, har varit, att der de medel, som redan äro inom communerna anslagna till fattigvården, blifvit riktigt använda, nemi. hufvudsakligen i den afsigt att lemna tillfälle lill arbetsförtjenst åt fatiighjon, men att desse alltid skulle återgälda hvad de uppburit, hafva äfven medlen för ändamålet varit tillräckliga.
Jag har haft inom Jönköpings län åtskilliga tillfallen att förnimma, att der communen med nit och omtanka velat ordna fattigvården, har sådant också lyckats, oell till vida bättre köp än förut.
Elt vackert exempel i denna väg företer Jönköpings stad.
Efter den olyckliga härjning af farsoten choleran ur 1834, uppstod det förhållande, att alla trappor i staden voro uppfyllda af fattige, som ovillkorligen behöfde hjelp för dagen.
Fattigvården var intill den liden mindre väl ordnad; men lyckligtvis ägde samhället inom sig Provincial-läkaren Doctor Enroth, som med utmärkt nit ordnade denna samhällsangelägenhet.
Följden blef, att fattigvården kostade ojemförligt mindre än förut, oell att, i stället för att man förut icke kunde gå 10 steg, utan att öfverhopas af tiggare, så trotsar jag nu, alt der finnes någon enda mera.
Jag bör äfven erinra, alt dri var, fattigförsörjning är ställd på den fot, att hvar och en bland de fattige, sorn möjligtvis förmår arbeta, dertill hålles, hvarigenom också inträffat, att fattigpersonalen, som förut uppgick till flere hundrade, blifvit nedsatt till 60 å 70 fattige.
Hr Rosenbla-d, Bernhard:
Om jag rätt uppfattat Frih.
Sprenglporlens motion, afser den tvänne delar: dea ena, bildandet af en mellanlänk emellan den lilla communen eller sarnhäMigheten, som består af socknen, och den stora, som är hela Staten; och den andra, beredandet af tillgångar för denna medel-sumhällighets utgifter.
Vårt land äger i sin socken-formation en communalinstitution af urminnes häfd och af ypperlig beskaffenhet, ehuru ofta förbisedd af dem, som velat hemta modeller för municipala organisationer från främmande länder, der man nödgats uppföra nya byggnader på konstlad grund.
Det gemensamma bandet som förenar samma ch ristliga menighet, kan för denna menighets enskilda angelägenheter af intet annat ersättas.
Men om således socknens angelägenheter af fattigvård, skolvård o. s. v. hufvudsakligen böra förblifva, såsom hittills, socknens ensak; hafva dock förhållanden uppkommit under samhällets framskridande, hvilka fordra mellankomst af en medlande makt.
Med industriens utvidgning och folkmängdens tillökning, har äfven på landet en folkclass uppstått, som en - Den 15 Februa ri e. m, jt dast i sin arbetsförmåga äger tillgång för sin och de sinas bergning.
Då medlemmarne af denna folkclass, vid sjelHörvållad eller af olyckor frambragt oförmögenhet, falla socknens fattigvård till last; har inom hvarje socken uppstått en motvilja att från en annan emottaga hvar och cn, sorn möjligen i framtiden skulle kunna komma att jeif tillhöra denna dass af fattiga, eller att genom sina barn lemna bidrag dertill: den ena socknen har blifvit försatt i ett fiendtligt förhållande till den andra, och alla i ett dylikt mot deu talrika dass af medborgare, som endast i sin arbetsförmåga äger medlet att ärligt försörja sig, isynnerhet om de varit gifta, ett förhållande, som, om det finge tillväxa, sk lille gifva oss inom kort samma olyckliga skådespel som i England, der ofta i tvänne grefskapet-, temmeligen nära belägna, ehuru icke nog, för alt man skulle kunna vara bosatt i det ena och arbeta i det andra, samma arbete i det ena måste sökas genom dubbla arbetslöner mot hvad det förgäfves utbjudes till i det andra.
Genom ett sådant onaturligt förhållande hafva de konstlade fattiglagar blifvit nödvändiga, som gifvit England, linder namn af fatligtaxa, en communalskatt, (ty i Statens budget synes den icke), öfverstigande — man må anställa jemfÖrelsen, huru som helst — allt hvad Sverige under hvarje namn betalar för fördelen att utgöra ett sjelfständigt samhälle, och hvars förbättrande är ett af de svåraste problemen för Britanniens lagstiftare att lösa.
För att förekomma, att så ej måtte blifva förhållandet hos oss, är nödigt att i lid vidtaga medlande åtgärder.
Att den stora samhälligheten, Slaten, härvid bör träda emellan, anser jag, lika med Hr von Rosen, i allmänhet olämpligt.
Endast för de anstalter, som äro af en mera allmän art — såsom t. ex. dem, sorn nu stå under Seraphimer-ordens-gillet, eller för sådana locala tillfälliga behof, som öfverstiga förmågan inom den mindre samhällighet, hvarest behofvet uppstått— böra Statens gemensamma krafter komma lill biträde.
Sålunda bör Regerigen kunna disponera tillgångar att viii inträffande missvexter med nyttiga arbetsföretag, såsom t. ex. väganläggningar, strömrensningar o. s. v., sysselsätta de arbetare, sorn genom enskildes genom det svåra året inskränktare, efterfrågan, sakna tillgång på arbete för egen och de sinas lifiiäring- På detta sätt, och icke genom oftast missbrukade gåfvor, hvilka endast bol de förbehållas dem, som ej kunna arbeta , bör man söka afhjelpa de behof, som partiella missvexter eller andra olyckliga conjuncturer, då hela näringskällor förlora sin liflighet, föranleda.
Men för de vanliga anomaliernas afhjelpande behöfves en i vårt land saknad mellanlänk emellan socknen ocii Slaten; och det är troligen en sådan, Frih.
Sprengtporten åsyftat, och härtill lämpar sig bäst våra län, då Pröfnings-comite'erne, måhända med någon utvidgning, kunde bilda länscommunens sockenstämma.
Denna kunde bestämma om sådana gemensamma utvägar till 73 Dan i5 Februari é. m. fatligas sysselsättning eller fattigdomens förekommande, hvil* ka fordrade gemensamma krafter för att blifva ändamålsenliga.
Denria kunde, med för det hela föga tryckande biträden, komma de socknar till hjelp, der fattigförsörjningen vore för mycket tryckande, och på detta sätt afböja det krig af den sjelfständiga förmögenheten emot den bara arbetskraften, eller — för att lala ett populärt språk — af dem, som äga något, mot dem som endast kunna arbeta, hvilket i alla Europeiska samhällen utgör det farligaste kräftsåret.
Beträffande tillgångarna för denna mellancommuns utgifter; så — då Statens nu ägande inkomster lyckligtvis lära vara af den betydenhet, att äfven, sedan dess behof af nya anslag blifvit försedda, en nedsättning kan äga rum, — kunde visserligen mantalspenningarnas anslående härtill för .Staten vara likgiltigt, (välförståendes att det mätte ske i grundlagsenlig väg, genom Konungs och Ständers gemensamma bifall).
Men då, utom andra olägenheter, detta skulle äga den att vara ett bestämdt anslag, utan afseende på om behofvet erfordrade mer eller mindre, skulle jag tro riktigare, att, med bibehållande af mantalsräntans fortfarande utgörande till statsverket, en motsvarande minskning eller till och med några skillingar derutöfver, om tillgångarna så medgåfvo, skedde i capilationsafgiften; hvaremot länens Pröfnings-comitéer, eller hvilken auetoritet, som komme att representera den nya mellan-communen, finge, på samma sätt som vid kurhusafgiften, inom denna nedsättning bestämma hvad som länets communalbehof erfordrade.
Måhända vore det dock billigare att, med fullkomlig eftergift af en del af den nedsatta capilationsafgiften, stadga, att för hvad som erfordrades utöfver de tillåtna skillingarna under denna rubrik, beloppet skulle fördelas på bevillningen efter 2:dra art., på sätt som nu tillgår i en del församlingar i Stockholm.
Cederström, Gustaf Carl:
Det mätte vara ett misstag å Frih.
Sprengtporten sida, alt jag skulle hafva yttrat, att icke den arbetande classen, eller s. k. daglönare, skulle lemna bidrag lill fattigförsörjningen.
Tvertom har jag föreslagit, att hvarje mantalsskrifven person skulle lemna bidrag med en viss proc. af dét belopp, som anses åtgå till ärliga lefnadskostnaden.
Anledningen till mitt förslag har varit den, att jag icke kunnat finna någon rättvis grund, hvarföre menigheterna skola underhålla sina fattiga; ty uti den omständigheten, att de stå under gemensam själavård, finner jag icke tillräckligt skäl för ett sådant antagande, enär, å andra sidan, det förhållande, att vi alla lefva under samma lagar, är lika bindande.
Det förefaller mig snarare, sorn man kunde påstå, att den egendomsägare, på hvars ägor den fattige finnes bosatt, borde besörja hans underhåll.
Sedan jag haft den lyckan, att min mening blifvit uppfattad, sådan den varit, af Hr Rosenblad, hvilken gifvit densamma den utveckling, som redan innefattas i mitt första anförande, som mera afsåg principen, än formen för dessa bidrag, eller principen att bilda en mellanlänk, som Hr Rosenblad uttryckt sig; så har jag i det fallet icke något att tillägga, utan skulle fullkomligen finna mig tillfredsställd med ett sådant beslut af R.
St., sorn det, hvilket innefattas i Hr Rosenblads anförande; och jag vågar hoppas, att de väl de talare inom detta Hus, som blifvit så upprörde af den tankan, att statsmedlen skulle användas för ifrågavar. ändamål, skola finna denna farhåga till väsendtlig del minskad, då Hr Rosenblad erinrat om hvad jag vågat yttra, nemi. att vi hafva ett sådant förhållandei kurhusafgiften.
Sålunda tror jag icke, att de förespeglade vådorna kunna blifva en följd af det förslag, jag framställt; men deremot att det innefattar ganska många principer, som kunde lända till rättelse i det närvar, förhållandet i allmänhet.
Jag är till det mesta förekommen af Hr Rosenblad, i hvad jag ärnade yttra, och får blott förklara, alt ett misstag måtte vara begånget, då man trott mitt förra anförande hafva gått ut på, att Statens medel skulle blandas med socknarnes eller communernes fattigvård.
Sådan har ingalunda min mening varit, utan alt fonder skulle bildas inom länen, alt lill dessas förstärkande skulle af bevillningen 12 sk. utgå af hvarje mantalsskrifven person, och att af denna fond skulle utgifterna bestridas till skolinrättningar, arbetshus och understöd för späda barn, tillhörande arresterade personer, emedan förfatlningarne icke tillåta, att sådana barn må vistas i fängelset, utan mäste försörjas på annat vis; och då vore det väl; om inom länet funnes en styrelse, som ägde penningar att använda till sådana föremål.
Man har sagt, att Seraphimer-ordens-gillet lemnade bidrag till försörjandet af dessa nyssomnämnda barn: detärsannt; men för Upsala län uppgår denna hjelp till 228 r:dr, och dermed kommer man icke långt.
Min mening är, att med den personella bevillningen efter itsta art., om den afdrages, skulle inom hvarje län de uppgifna utgifterna bestridas, och medlen, liksom kurhus-afgiften, fördelas genom en direction.
Jag tror, att sådant vore vida bättre, än att behöfva vända sig till styrelseverken i Stockholm, der många omvägar fordras, och kanske äfven särskild protection.
Med dessa medel — så har min mening varit — uppgående för Upsala län till ungefär 12,000 r:dr årligen, efter 12 sk. afgift på hvarje mantalsskrifven person, skulle, vid uppkommande behof, såsom tinder missvextår m. m., kunna beredas allmänna arbetshus, mossodlingar upprensas och dvlikt, hvartill de fattige kunde användas, så ock lemnäs understöd till 2 H.
,0 74 Den i5 Februari e. m. folkskolors bildande m. ni.
Länsstyrelserna vinna betydlig minskning i sina bekymmer vid förefallande tillfallen, och roan undvek äfven att i suplikväg vända sig lill Ständerna, i afseende på statsanslags beviljande till beredande af locala fördelar.
Hr Gyllenhaal, Lars Herman:
Jag ämnar icke yttra mig i sjelfva saken, emedan den ar tillräckligen afhandJad och lärer blifva än mer utredd af StatsUtsk.; utan jag liar blott velat anhålla, att i prot. få nedlägga det förklarande, att jag till alla delar instämmer i Hr Bergenstråles yttrande, röride fattigvården i Jönköping.
Under den tid af 4 år, jag varit bosatt derstädes, liar jag hunnit taga fullkomlig kännedom om förhållandet., och vågar påstå, alt ingen stad eller samhälle inom Sverige finnes, der fattigvården är bättre ordnad och, jemförelsevis med kostnaderna, mindre kännbar än i Jönköping.
Tiggare af stadens innevånare böra till verkliga sällsyntheter.
Deremot är tiggandet af kringstrykande gesäller så mycket större; men hvilket är naturligt, emedan Jönköping ligger i lijertat af Riket, och flera landsvägar der sammanlöpa.
En värd ledamot har tagit till föresyn fattigvården i Slockholm, och framställt den såsom ett exempel, hvarefter man borde ordna sådana angelägenheter.
För min del måste jag bekänna, att jag knappast vet någon ort eller menighet i Riket , der fattigvården, i förhållande till de stora bidrag, som dertill lemnäs, är sämre än i hufvudsladen; och lion har på de sednare åren blifvit det ålit mer och mer.
Förr var man icke, hvarken i hus eller på gatan, så öfverlupen af tiggare, som nu.
Det är verkligen en skam för en så stor stad att hafva en så dåligt ordnad fattigvård, då de ringare hafva den vida bättre.
Jag har ingenting emot den tanke, som Fiih. von Kraemer yttrat, att man behöfde medel för att sysselsätta fattiga arbetsföra menniskor i orterna, hvilka sakna sysselsättning; men detta är utan tvifvel ett af de ämnen, som böra komma i fråga, när Faltigvårds-comile'ens betänk, företages.
Medel härtill böra dock icke dragas från Kronans ordinarie tillgångar, ulan beredas af menigheterna sjelfva.
Då jag återkommer till frågan att röra vid de fasta skatterna, måste jag beklaga, att en värderad ledamot af detta Stånd, Hr von Hohenhausen, Michael, saknas äfven vid detta tillfälle.
Han kunde eljest för eder omtala vådan af rubbning i de fasta räntorna.
Återkommen från en utländsk resa lill det Iand, hvarifrån vi taga våra mönster, nemi.
Frankrike, yttrade han här förb riksdag den a8 April |834, att oppositionen der beklagat, ”att der icke fanns någon del af skatterna, som var ”orubblig, ty de sago de farhågor, som en total skattevägran ”skulle uppväcka hos militären och alla embetsman.” —Mai» fruktade att bero af meningarna för dagen.
Man har sagt, Den i5 Februari c. m. att arbete bör gifvas åt de fattige: det Sr vä!; men man får akta sig alt icke stifta fatligcolonier, för att verkställa arbeten, sorn icke kunna afsa lias.
Rian skulle då ruinera handtverkarne, och desse blifva fattighjon i stället, eller snarare öka antalet.
Arbetsafsättning är i alla fattigim ällningar det svåraste.
Man måste således med mycken varsamhet gå tillväga.
Man har sagt, att församlingarna borde hjelpa hvarandra, och icke inskränka sig till att endast söka befrämja fattigvården livar för sig.
Denna grundsats är redan uttalad i kyrkolagen , hvilken jag nu beklagligen icke har till hands.
Men der står i capitlet om hospitaler, att den ena socknen, som kan hafva mindre fattiga, skall gå de närliggande, som hafva flere, med någon hjelp tillhanda.
1788 års författning, ang:de de fattiges försörjande, har gjort inskränkningen större.
Hr Bergenstråle:
Jag tror, att orsaken till discussionens vidlyftighet härleder sig derifrån, att tvänne frågor, som visserligen med hvarandra stå i gemenskap, hafva blifvit sammanblandade, ehuru ganska olika lill sin natur.
Den ena är om sjelfva fattigförsörjningen, och'den andra angår sättet att förekomma fattigdom.
Jag har yttrat mig om sjelfva fattigförsörjningen, och vill icke förneka nyttan af att anslå medel att förekomma fattigdom, derigenom alt man bereder tillfälle ti ii arbetsförtjenst.
Alskillige hördes yrka proposition.
Jag vill blott, i anledn. af Hr von Ilartmansdorlfs yttrande, förklara min mening med arbete.
Det är visserligen sannt, alt på många ställen beredes arbete, som icke lönar mödan eller kostar mer än det är värdi, och all afsättning endast sker på det sätt, att man koper af ren barmhertighet.
I Christianstads län har hushålls-sällskap bildat sig, hvarifrån project till arbeten inkommit.
Så länge vi hafva brist på communicationer, broar, som behöfva lagas, strömmar, som böra upprensas m. m.; så länge behöfver man ej befara, alt de obemedlade classernas arbeten skola concurrera med handtverkarnes.
Detta är min mening ined arbete.
Det är blott, för att icke min framställning må blifva missförstådd, då jag nyss yttrade, att jag förenade mig i den modification, som Hr Rosenblad föreslog, som jag anhåller att få förklara, att min framställning bör så förstås, att äfven, om medel lill fattigförsörjningen skulle tagas af capitations-afgiflen, böra mantalspenningarna i alla fall försvinna, fastän de icke komma att användas till ifrägavar. ändamål.
Uppå derefter framställd propos., blef Frih.
Sprengtportens nu föredragna motion remitterad till Stats-Utsk.
Iir Lagergren, Anders:
Borde icke på samma gång 75 Den i5 Februari e. m. remiss till Ekon.Utsk. ske af denna motion, då här icke allenast blifvit taladt om upphörande af en skatt, utan äfven om dess användande?