Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt hvad jag fick veta de minuter, vi talades vid, var att hon heter «Sophie«.
Du skulle sett hvilka rosor af en tjusande blygsamhet, som sprucko ut på hennes kinder, då hon tillät sig den enda lilla bekännelsen af sitt dopnamn; ty något mera undslapp henne icke.«
– «Jag skall låta genomleta hela trakten kring
Drottningholm, och om hon icke är ett andeväsende, som efter godtfinnande kan synas och försvinna, så skall jag skaffa dig rätt på henne.«
– «Omöjligt, jag har sjelf genomsökt hvarje vinkel och vrå på hela Lofön.«
– «Nå, så öfverlåt då åt Badin omsorgen att söka upp din sköna.
Det är ej första gången du och Carl nyttjat honom i dylika värf.«
– «Stor tack, nej!
Vår vän morianen är nu mera enkling; han skulle fastna i nya och ljufvare band.
Vid detta tillfälle litar jag endast på mig sjelf.«
– «Alltför gerna; som du behagar, endast du återtager ditt glada lynne och skjuter upp kärleksqvalen åtminstone tills min fest är slutad.«
Konungen gick till grefvinnan Wrede och hviskade henne några ord i örat.
Begge skrattade.
Korrt derefter skyndade hon till hertigen och utbad sig den äran att få honom till kavaljer i en kontradans.
Prinsen blandade sig i de dansandes skaror, och hans vanliga goda lynne återkom.
Drottningens namnsdag 83 – Sophiedagen – firades på Ulriksdahl med skådespel.
Konungen sjelf hade författat stora stycket: «Frigga«, der blott fyra personer uppträda:
Oden, då spelad af baron Barnekow, Yngve af Peyron (i hofkretsen kallad «lille Peyron«), Frigga af fröken De la Gardie och Ejvor, Friggas prestinna, af grefvinnan Hamilton.
Lilla stycket var «Tillfället gör tjufven« af Hallman, men hvilket gick och gällde som Armfelts foster.
Skådebanan öppnades med en prolog af Oxenstierna, innefattande det finaste och utsöktaste beröm till Sofia Magdalena.
Prologen spelades af blott två personer: en Fée (grefvinnan Höpken) och Tiden (baron Armfelt).
Efter skådespelets slut skildes hofcirkeln åt, utan qvällsvard; ty klockan 11 på aftonen började en maskerad i operasalen, dit man i stället hastade.
Brist på dansande fruntimmer inom hofkretsen bidrog till beslutet att förflytta scenen i operahuset.
Hvarken hertiginnan eller prinsessan dansade, och den sednare hade till och med förbudit sina uppvaktande att nu deltaga i detta nöje 86, hvartill anledningen ansågs vara, att sorgeåret ännu icke tilländalupit efter enkedrottningen, och att sorgen ännu icke var aflagd efter hertigen af Småland, som, sju månader gammal, aflidit den 23 Mars 1783.
Men för glädjens kung var det omöjligt att inställa sina nöjen tills sorgtiden hunnit sitt slut.
Sedan Gustaf ett par timmar uppehållit sig der, gaf han Armfelt armen och for hem.
När de blifvit mellan fyra ögon, tog konungen till ordet:
– «Du har länge bort märka den förändring, «som föregått i mitt lynne, och den djupa mjältsjuka, «som framtränger oaktadt allt mitt bemödande att «dölja den för allas ögon.
Den förtär mig, och mitt «förnuft kämpar fåfängt emot de känslor, som bragt «svårmodet i det innersta af mitt hjerta och som i «mer eller mindre mån skall alltid der djupt kännas.
«Detta tillstånd är för obehagligt och skadligt, både «för min moraliska och fysiska författning, för att «jag icke bör söka mildra det, eller åtminstone af«vända dess häftigaste känning; och det gifves intet «annat, än litet lugn och förströelse, att kunna skingra «de smärtsamma känslor, som nedtrycka mig.
De «husliga bekymren hafva det särskilt, att hvarken «framgångar i det allmänna, eller lyckan, äfven ta«gen i det vidsträcktaste begrepp, förmå mildra dem, «och att de i hemlighet försvåras genom jemförelsen «mellan den smärta, vårt inre känner, och det begrepp «om sällhet och lycka, våra medgångar ingifva i verl«dens sinnen.
Jag tror mig ej behöfva ingå med dig «i närmare beskrifning öfver mina enskilta bekym«mer.
Du känner dem, jag har sett dig deri del«taga med den vänskap och den tillgifvenhet, du all«tid ådagalägger i allt hvad mig angår.
87 Det här lefnadssättet är utomdess odrägligt; den här enformigheten tar lifvet af mig.«
– «Offentlig spisning på Stockholms slott till middagen; skådespel på Ulriksdahl om aftonen; maskerad i operasalen på natten, oberäknadt uppvaktningarna morgonstunden och senaten förmiddagen: och detta kallar Ers Maj:t enformigt!«
– «Ja visst är det enformigt.
Jag tröttnar vid detta evigt samma.
Sminkade fruntimmer och friserade herrar, med eller utan mask: deruti består hela omvexlingen.«
– «När etiketten tröttar, plägar Ers Maj:t skänka oss lycklige utvalde, hugnade med dess enskilta höga bevågenhet, dessa glada, förtroliga aftongillen, der den utsöktaste vällust spritter som champagnen, friheten ger sig luft som det fräsande glaset, och glädjen yrar som de lösgjorda korkarna.«
– «Försökt!
Upprepadt!
Ej längre nytt och retande!«
– «Men snillet är Ers Maj:ts element, dess andra jag – hvad säger jag? – är Ers Maj:t sjelf helt och hållet; och i skötet af sitt lands snillen, då Ers Maj:t täcks inlåta dem i sina aftoncirklar, huru skulle adertonde århundradets Augustus kunna annat, än finna sig väl?«
– «Det slappar tankekraften, sedan det länge hållit den spänd.
Jag beundras tills jag gäspar; jag nickar bifall tills jag nickar af sömn.«
– «Smaken, Ers Maj:ts urbildliga smak, erbjuder då de angenämaste tidsfördrif i umgängeslifvet, som Ers Maj:t sjelf skapat på de redan ryktbara operahusets aftonmåltider.«
– «För en och annan gång äro de alltför bra; men besinna bara! evigt återkommande: det är ej att uthärda.«
– «Än alla de tusen olikartade fester, tillställningar och upptåg på lustslotten: kallar Ers Maj:t dem också enformiga?«
– «Mätt, öfvermätt är jag på dessa beständiga lustbarheter, som lemna själen tom och utmärgla kroppen.«
– «Ett tornerspel bör således vara Ers Maj:ts sak.
Det muntrar sinnet, härdar och stärker krafterna.«
– «Platt ända till vämjelse!
Karusell och åter karusell!
Aldrig hör man talas om annat.
Ännu en gång: jag dör af ledsnad och enformighet .....
Du är i afton ej särdeles uppfinningsrik, min Gösta; du sjunker allt djupare och djupare i det hvardagliga.«
– «Uppriktigt sagdt, Ers Maj:t, jag är nu au bout de mon latin.
Det fordrades Ers Maj:ts egen skarpblick, för att upptäcka den nöjenas ledstjerna, som för oss andra dödlige höljes af ett ogenomträngligt dunkel; – och en sådan blick äger endast Gustaf III sjelf.«
– (Leende) «Du har förtroende till min uppfinningsgåfva; jag måste bjuda till att rättvisa det.
Till kammarherren, som kommer in) Ni, grefve Hamilton, och öfriga uppvaktningen, utom lifpagen, få gå till hvila.
Kammartjenaren Wachlin väntar i sängkammaren.
Ni kallar in De Besche. God natt!
(Hamilton går och straxt derefter inträder De Besche.)
Tre buteljer oeil de perdrix!
(De Besche går).
Du undrar hvad detta skall betyda?
Ett litet utkast till omvexling.
Jag är trött vid den hvita champagnefradgan; vi vilja försöka, om den röda nu är mera kittlande.«
– «Ers Maj:t vill sätta mitt omdöme på prof; och ehuru det är mig omöjligt att gissa gåtan af den omvexling i tidsfördrif, Ers Maj:t åsyftar, kan jag likväl icke ett enda ögonblick förledas att tro alltsammans upplösa sig i utbytet af ett slags drufva, mot ett annat.«
– «Du känner mig, Gösta!
Hvad det gläder mig, att vara så känd af mitt hjertas utkorade vän!
Vi, åtminstone, förstå hvarandra.
(Lifpagen De Besche kommer tillbaka, bärande tre buteljer).
Ställ de två på lilla bordet vid divanen och sätt fram tvänne glas.
Behåll den tredje för din räkning, Göran, tag den med dig i yttre rummet, håll dig vaken och drick min skål.
(Lifpagen fullgör befallningen och går).
Se så, Gösta, lossa korkarna och häll uti.«
– (De dricka) «Du anar således ingenting?«
– «Icke det ringaste.«
– «Vi resa.«
– «Aha«....
– «Hvarthän gissar du det bär utaf?«
– (Funderar.
– Uppehåll.) «Kanske Ers Maj:t vill se midnattssolen vid Torneå?«
– «Ännu ett glas, så ser du törhända klarare.«
De dricka.
– «Eller låta anställa en fackeldans på djupet i Fahlu grufva?«
– «Du famlar i samma mörker, som der råder.«
– «Eller bese Birger Jarls graf i Warnhems kloster och Westergöthlands vackra Walle härad, med sina hundra sjöar.«
– «Åh, nej.«
– «I sanning, Ers Maj:t, jag skulle gissa tills jag tömt all den saft, som prässas ur Champagnes drufvor, och ändå ej komma Ers Maj:ts afsigt ett tuppfjät närmare.«
– «Stackars Gösta!
Jag får väl lof att anförtro dig nyckeln till gåtan – Vi resa till Paris; till Rom.«
– «Till Paris!....
Till Rom!....
– «Denna underrättelse tillintetgör dig helt och hållet.
Vinner planen ej ditt bifall?«
– «Jag saknar ord för min öfverraskning ..... min beundran ..... min hänryckning .....«
– «Vi resa om några månader och dröja ute «ett år.
Som jag ej ur Statskontoret vill taga de «penningar, som äro påräknade till dessa behof, eller «anlita Lilljencrantz derom, hvars bekymmer redan «äro nog stora; så har jag af mina enskilta inkom«ster sökt finna den summa, som är nödvändig för «min resa, och tror den vara tillräcklig för det säll«skap, jag ärnar taga med mig.« 88 När vi komma hem igen, börja vi på nytt våra gamla nöjen, hvilka då återvunnit nyhetens och omvexlingens behag.«
– «Det der är en lefnadsplan, som endast Gustaf III:s snille kunnat fostra.«
– «Min purpur nedlägger jag i Ystad 89 – den blefve alltför tung och stel och kostsam att släpa kring Europa – och reser under namnet: «Grefve af Haga«.
Mitt kära, mitt sköna, sällsynt sköna Haga förtjenar denna utmärkelse.
Jag hoppas vi skola få roligt.
Men Sverige måste ha sin andel i min glädje; den blefve eljest ingen för mig.
Vi måste visa utländningen, hvilken man söker inbilla, att här endast finnas isar och drifvor, kala berg, mörka grufvor och osunda träsk, att här endast bo björnar och vargar, osnygga Lappar och tröga Skåningar; – vi måste visa honom en svensk kung i sitt enskilta lif, visa honom hvad en svensk konungs omgifning vill säga.
Jag skall söka ut de vackraste karlarne i mitt hof, till och med bland betjeningen, taga med mig dem, som hafva den finaste och ledigaste umgängestonen, låta det utmärktaste vi äga i snille och konst göra mig sällskap.«
– «O, min store kung!..... mitt hjertas höge vän!.....«
– «Mitt slutliga val är väl ännu icke gjordt; men du, Gösta, är nu, som alltid, sjelfskrifven och främst.
Essen, Taube och Cederström kunna ock förevisas.
Peyron är visst liten, men har ett godt sätt att vara.
Adlerbeth, menar jag, skall hålla hvilken monsignore som helst stången i fråga om Roms fornålder, dess skalder och qvarlefvor.
Franc skäms ej heller för sig.
Rosenstein, som nu är hos Creutz i Paris, skall jag ge befallning, att möta mig i Rom.
Sergel, förut känd och hemmastadd der, skall göra mig sällskap.
Unga Kraus, hvilken påstås vara en stor tonkonstnär, kommer också att höra till mitt följe, eller stöta till under vägen.
Axel Fersen – sonen, väl förståendes – skall jag gifva en vink att vara till mötes i Tyskland och sedermera följa med.
Han har redan gjort ett fördelaktigt uppseende vid franska hofvet, och är särdeles väl i vantarna hos Hennes Maj:t Marie Antoinette, som kallar honom sin «vackra Fersen« 90, och drottningens omdöme är naturligtvis hela Frankrikes.
Schröderheims ohyggligt stora mage, till och med besjungen af Bellman 91, gör att jag vid detta tillfälle icke kan taga honom med: på samma sätt Zibets spindelben.
Det är djerft att han törs gå på de stickorna, och obegripligt att vår älskvärda mamsell Stading kunnat bönhöra honom.
Vore han icke hennes förman som underdirektör vid mina skådespel, så hade hon nog långt för detta sett sig om efter en annan Celadon.
Schröderheim och Zibet i mitt följe, i förening med Peyrons dvergskepnad, skulle bilda en alltför löjlig trio, och det är, foi de gentilhomme! ej för att låta beskratta mina landsmän, som jag företar denna kostsamma resa.
Elis behöfs dessutom här hemma, och Zibet skall få tillstånd att samtidigt med mig göra en utrikes resa.
I början, medan jag är uti Italien, får han taga en annan väg, men sedermera, liksom händelsevis, sammanträffa med mig i Paris.
Der vet man redan, att Svenskarne äro ett vackert folk.
Italienarne behöfva se ett oblandadt urval, för att öfvertyga sig derom.
En bland
Rådet vill jag nödvändigt hafva vid min sida.
Dertill har jag korat öfverståthållaren Carl Sparre.
Hans aktningsbjudande utseende skall göra intryck på utländningen.
Dessutom är det en man af verld och stort anseende, som till och med i sina yngre år bevistat ett par af min morbrors, Fredrik den Stores, fälttåg.
Hans slägtskap till Tessin, som var förtrogen vän med kardinal Passionei – påflig nuntius vid romersk-kejserliga hofvet under Tessins beskickningar i Wien – och flere ryktbare Romare, samt svåger till den namnkunnige grefve Nils Bjelke, hvilken Clemens XII upphöjde till senator af Rom 1737, skadar ej heller.
Med 2000 riksdaler till sin utstyrsel och ersättning på runstycket för allt hvad han ger ut från det ögonblick, han sätter sig i resvagnen, bör baron Sparre vara belåten 92.
– Nå, Gösta, hvad tycker du om min plan?«
– «Jag är utom mig af beundran och förtjusning.
Det är endast Ers Maj:t, som kan hitta på något så storartadt förträffligt.
Alltsammans är fullkomligen värdigt Gustaf III.«
– «Skål reskamrat!«
Och de klingade.
Och fradgans hvita perlor hoppade af fröjd på drufmustens rubinbotten.
De blott till hälften tömda buteljerna blefvo en välkommen sportel för kammartjenaren, när konungen gått till sängs.
Hela sommaren vidtogos anstalter för resan genom Tyskland till Italien och Frankrike, och den utgjorde ämnet för alla samtal, för tusen gissningar.
Men festerna vid hofvet ledo under tiden intet afbräck.
Likasom man under frihetstiden ett årtionde hvarje midsommar offentligen tackat Gud i kyrkorna för upptäckten och tillintetgörelsen af högförrädaren Brahes och hans medbrottsliges sammansvärjning 1756, samt, under Carl XIII och Bernadotte, de, som skördat frukterna af 1809 års dockförändring, tillbragte den 13 Mars med supkalas på, visserligen icke af Börsen, tills dessa minnesgillen inställdes, i anledning af några beska erinringar i tidningen Argus; så firades, under hela Gustaf III:s regering, på hofvet, åminnelsen af statshvälfningen 72.
Det skedde antingen den 19 eller 21 Augusti och 83 den sednare dagen.
Högtiden börjades klockan 9 på morgonen med en serenad åt konungen af hofkapellet, som inställt sig i konungens audiensrum på Drottningholm.
Hertigen af Södermanland gaf tecken då musiken skulle börjas.
Fru Müller och Karsten sjöngo.
Alla menniskor voro der för att afhöra konserten.
Efter en half timmas förlopp visade sig konungen.
Alla lyckönskade honom på denna minnesvärda dag; man kysste hans hand; han samtalade med de närvarande ungefär en qvart; sedermera gick man ned i trädgården för att äta frukost.
Det vackraste väder gjorde vistandet i fria luften angenämt.
Under frukosten sjöngo fruarna Müller och Marcadet, mamsell Stading och Karsten kupletter, författade af Ristell och beledsagade af orkestern.
Sedan frukosten var slutad, förfogade sig de fleste till inöfningen af de stycken, som skulle uppföras: de öfrige spatserade i trädgården och dess omgifningar.
Alla voro klädde i hofdrägt, fastän middagen åts i China; endast konungen bar Ekolsunds-uniformen.
93 Klockan 7 på aftonen tillkännagafs, att skådespelet var färdigt.
Sedan konungen låtit vänta sig öfver en timma, kom han ändtligen och prologen, författad af Schröderheim, tog sin början.
Derefter gafs «Helmfelt«, författad af Gustaf sjelf.
Stycket speltes i allmänhet väl, utom af De Besche och Stackelberg, om hvilka konungen yttrade, «att den förre var styf, som gub«ben Grundel i lifstiden förmodligen varit, och att «den sednare arbetade som en vagnshäst.«
Mot midnatten uppfördes ett litet stycke, af Armfelt, utan namn: en gallimathias af krystade ordlekar, platta kärleksförklaringar, dåligt skämt och öfverdrifvet smicker.
Armfelts kamrat, baron Bonde, hviskade honom också i örat, efter skådespelets slut, detsamma som Leo X yttrade till författaren af Orlando Furioso: «Signor Ludovico, dove diavolo avete pigliato tante coglionerie?
Armfelt blef stött, men hade för mycken takt att visa sig misslynt vid ett tillfälle sådant som detta.
Aftonmåltiden intogs i orangeriet, och Gustaf drog sig ej tillbaka förr, än klockan 3 följande morgonen 94.
Den 27 September 1783 klockan 12 på natten satte konungen sig i en slup, utan föregående afskedstagning, och roddes till trakten kring
Fittja gästgifvaregård, der vagnarna voro honom till mötes.
Härifrån fortsattes resan landvägen till Ystad, der Gustaf med sitt sällskap gick om bord och lemnade sitt rike, för att på utländsk botten söka förströelser och midt under dessa frejda sitt namn, sitt land och sina Svenskar.
Innan vi kasta ögonen på ett par omständigheter under denna Gustafs utländska resa – ty att följa honom i spåren dag efter dag, månad efter månad, eller land efter land, skulle förvandla våra svenska tidsbilder till tyska, franska, eller italienska – bör anmärkas, att hofvet här hemma ingalunda klädde sig i säck och aska medan konungen jagade efter förströelser i främmande stater.
De kungliga personernas högtidsdagar firades på vanligt sätt; drottningen och hertiginnan gåfvo cirklar, courer och baler på Stockholms slott, och prinsessan på Fredrikshof.
Det gick merendels rätt muntert till, och lilla kronprinsen var rätt ofta tillstädes vid dessa samqväm.
Detta kungliga barn blef alltför tidigt invigdt i monarkismens later och åthäfvor, kunde knappt äta med knif, gaffel och sked, innan han såg rikets högste embetsmän och främmande ministrar bland åskådarne af sina offentliga spisningar, knappt gå på egen hand, innan han gaf audienser och courer.
Vid en sådan, då preussiske legationssekreteraren baron Keller tog afsked, svarade Gustaf Adolf med hög röst och ganska redigt (på fransyska): «Jag önskar er en lycklig «resa, min herre, och jag ber er till konungen, min «farmors bror framföra de kraftigaste försäkringar «om min vänskap och min fullkomliga högaktning.« 95
Denna utanlexa i en femårig gosses mun till Fredrik den Store!
Är det att undra på, att denne gosse, vorden yngling, vorden man, inbillade sig vara allsmäktig och ofelbar?
Imedlertid fortsatte konungen sin färd och mötte sitt första äfventyr i München.
Han for dit under det djupaste incognito, endast åtföljd af Fersen, Essen och Armfelt; och för att ej bli röjda togo de in i tredje våningen af ett uselt värdshus.
Om aftonen på skådespelet hade de händelsevis fått sin loge midt emot kurfurstens.
Fersen och Armfelt satte sig på främsta bänken; konungen och Essen bakom.
Men en preussisk officer, som blifvit Gustaf föreställd i Potsdam, kände igen honom och anmälte för kurfursten hvilken sällsynt gäst han hade.
I ögonblicket skickade denne att på det artigaste sätt hälsa honom välkommen.
Förgäfves påstod Gustaf, att man misstoge sig, att konungen af Sverige rest rakt öfver Inspruck.
Kurfurstens utskickade blefvo ännu envisare.
Då sändes Armfelt till kurfursten för att säga honom, utan omsvep, att grefven af Haga utbad sig som en artighet, det hans kurfurstliga höghet ville lemna hans incognito ostördt.
Den stackars kurfursten blef mycket förlägen, men lofvade hvad konungen begärt, hvarefter denne lät försäkra, att Hans Maj:t ville göra honom ett besök innan sin afresa.
Dagen derpå lemnades Gustaf i fred att företaga hvad han behagade.
Om aftonen börjades bäyerske regentens enträgenhet på nytt, och det så oafvisligt, att konungen af höflighet gaf efter.
Han satte sig nu i kurfurstens stora loge, tog sin aftonmåltid på hofvet och tillbragte i hans sällskap hela den följande dagen, ganska belåten med både den bayerske fursten och hans hof.
Man nyttjade der för tillfället, konungen till heder, galadrägt och gaf skådespel.
Svenskarne, klädde i sina reskläder, hade, bland den öfriga grannlåten, just i anseende till denna enkelhet, ett ännu mera förnämt utseende.
Under vistelsen i München kom man underfund med en ganska anmärkningsvärd omständighet.
Bäyrarne, hvilkas regerande kurfurste (han fick först konungatitel af Napoleons nåd, då han gifte sin stjufson, Eugène Beauharnois, med en bäyersk prinsessa) lika litet som hans närmaste efterträdare hade manliga bröstarfvingar, föreställde sig, att konungen af Sverige väl en vacker dag kunde blifva deras beherrskare, och bemötte honom med ett slags dyrkan, hvarje gång han gick ut eller hem.
Hopen kastade sig på knä, kysste Gustafs händer och kläder, utropande: «Gud, hvad han är lik vår älskade Max!«
I början trodde konungen detta härröra från de gapande flockarnas våpighet; men slutligen fick han veta orsaken, och det är begripligt, att den föll honom på läppen 96.
Anländ till Florens, skref Gustaf den 9
December till sin hofkansler (sedermera riksrådet) Ramel: «När jag reste genom München, sade man mig «att jag var slägt med bäyerska huset, och att jag «genom Wittelbackska grenen hade arfsrätt till Pfalt«ziska huset, i fall det en gång utslocknade.
Jag «ansåg detta som en följd af genealogisternes okun«nighet, och att man trodde mig härstamma från «konung Carl X; men man påstod att mina rättig«heter tillhörde Holsteinska huset.
Jag ber er att «låta undersöka den saken.
Jag tror väl, sanningen att «säga, att vi göra oss onödigt besvär, emedan jag «icke är lycklig i arfssaker; men som denna arfs«rätt emedlertid vore mera fördelaktig, än min mors, «förtjenar den åtminstone en lärd undersökning.«
Från Neapel den 10 Februari 1784 aflät konungen ett nytt bref i samma ämne till Ramel, hvilket, i anseende till dess svenskhet, vare landsmän otvifvelaktigt med välbehag finna återkalladt i deras minne.
«Det förundrar mig alldeles icke« – skref Gustaf – «att Fredenheim ej funnit min slägtskap med Pfalt«ziska huset.
Det är genom Wittelbacks den bör «äga rum; men jag är öfvertygad att, i den stora «okunnighet som råder här, tror man i all enfaldig«het, att jag är Carl XII:s sonson.
För öfrigt passar «det icke mig att tala om okunnighet i dessa äm«nen, som är sjelf så skamligt okunnig i allt hvad «som rör min slägt.
Jag har så väl vänt mig att «anse mig som Svensk till börd och tänkesätt, att «denna ljufva vana kommit mig att glömma slägt«förbindelserna af min ätt.«
Äfven från Rom meddelade Gustaf, under den 16 Mars sistnämnde år, vissa föreskrifter till baron Ramel om fortsatta undersökningar rörande ifrågavarande ättledning.
Med utsökt artighet och deltagande bemötte Gustaf i Florens den olycklige pretendenten af England, grefven af Albani, åt hvilken konungen anslog ett lifstidsunderhåll.
Här blef grefven af Haga en morgon tagen på sängen af grefven af Falkenstein (romerske kejsaren Josef II.)
Den svenske monarken besvarade följande förmiddagen Österrikarens besök; och på aftonen togo de afsked af hvarandra hos prins Doria, i närvaro endast af honom och baron Armfelt 98.
Vid förmiddagsbesöket hos kejsaren var Gustaf klädd i nattrock af silfvertyg med serafimerkraschanen, hvilket Josef, enkel och flärdlös, fann så löjligt, att han sedermera i Wien lät föreställa i ett teaterstycke «Konung Theodor von Neuhoff« så klädd, som Gustaf kommit till honom 99.
I Stockholm såg man konung Bernadotte, på sin kröningsdag 1818, klädd i samma slags tyg – till häst, och ingen fann detta anmärkningsvärdt.
Josef hade således orätt att roa sig och sina Tyskar på bekostnad af den kungliga svenska nattrocken.
Gustaf och Josef sammanträffade ånyo i Rom, der ett skådespel utan like uppfördes för den christna verlden.
Samma dag – påskdagen den 11 April 1784 – katholsk messa första gången offentligen hölls i den svenska lutherska hufvudstaden, med dess konungs begifvande, firades i den katholska kyrkans hufvudstad, med påfvens tillåtelse, offentligen luthersk gudstjenst, bevistad af Sveriges konung och alla i Rom då befintlige protestanter.
Enkom för denna ceremoni hade Gustaf efterskrifvit från Stockholm sin öfverhofpredikant baron Taube – också en svensk att förevisa –, hvilken medförde en från Upsala lånad fornåldrig kalk af guld med ädla stenar.
Eljest heter det om Gustaf: «att han i Stock«holm var andäktig Lutheran, och i Rom så flitigt «afhörde högmessan, att många inbillade sig, det han «i själ och hjerta var en ifrig katholik: omgifven af «sina förtrogne gunstlingar, bespottade han både ka«tholska och lutherska sekternas« 100 dårskaper.
Imedlertid gjorde han ett riktigt underverk, som med sina inskränkta tillgångar kunde åstadkomma så dryga utgifter, som hans storartadt kungliga lefnadssätt erfordrade.