Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s pröfning, och då synes ingalunda tiden vara inne, att för ett ändamål som är så tvifvelaktit till sin beskaffenhet och sin nytta, så osäkert till sin utgång och så betungande, om det skall utföras med konseqvens, uppföra summor, som, oaktadt sin storhet, icke fylla det ändamål, som dermed åsyftas, och hvilka rätteligen borde till större och vigtigare företag användas.
Jag får således tillstyrka R. o. Ad. att endast bevilja halfva summan.
Hr Gu ni her:
Jag skulle för min del tro, att äfven för dem, som lika med mig nitälska för antagande af K. M:s propos. något hinder icke kunde möta för antagandet af den utaf Hr von Hartmansdorff föreslagna redaktion lill beslut, om icke Hr von Harl fl ♦ 84 Den 22 Maj. mansdorff deruti uteslutande talat om ransakningshäktet hvilket icke väl passar in på länshäktena, emedan dessa icke' blott äro ransaknings-, utan äfven straff-fängelser, hvarest efter nu gällande lag alla som skola bestraffas med fängelse vid vatten och bröd eller med enkelt fängelse ända till 2 mädader, eller t. o. m., under vissa förhållanden, med enkelt fängelse i ännu längre tid, skola utstå sitt straff.
Del var också just för att undvika det mindre lämpliga ordet: ”Ransakningshäkten”, som i den K., proposm föreslogs, att medlen skulle anslås till fängelser i allmänhet, utan någon annan bestämning, än att de skola inrättas efter cellsystemet, hvilket sistnämnda uttryck endast utmärker, att fängelserna skola så byggas, att fångarna kunna förvaras i särskildt rum; men ordalagen i den K. propos:n lemnade i öfrigt obestämdt, huru mycket som skulle användas för hvarje slag af fängelser, så att K.
M. kunde vara oförhindrad, att använda hela summan till hvilket slag af fängelser som helst.
Mill förslag, då jag sista gången hade ordet, gick derpå ut, att R. o. Ad. måtte bifalla K. M:s nåd. propos.
Den är verkligeu i sjelfva saken så litet afvikande från Hr von Hartmansdorffs förslag, alt om Hr von Hartmansdorff ville taga bort ordet ”ransakningshäktet’, så tror jag icke, alt någon skiljaktighet oss emellan skulle äga rum.
Det är möjligt att orden ”ransakningsfängelse” och ”häkten” icke äro riktiga, om man betraktar saken på det sätt som Hr Gunther sagt.
Jag har, för min del, icke någonting emot om de ensamhetsfängelser, som finnas i länshäktena varda begagnade för att pröfva del nya bestraffuingssättet t. ex., blott de, på sätt Hr Giinlher anlydt, icke varda bestämda till beslraffningsfängelser, med ett ord, om frågan alt stadga ett nytt bestraffningssätt skiljes derifrån.
I sådan händelse skulle ordalagen kunna blifva följande: ”1 anledn. af K.
M:s nåd. skrifvelse d. 9 Nov. sisth år, ronde anslag till nya fängelser, ville R. o. Ad., pä det ali redan påbörjade länshäkten måtte blifva fullbordade, samt de delar af riket, som ännu icke erhållit sådana af syftesenlig beskaffenhet, mätte blifva dermed, i mån af lillgångarne försedde etc.” Frih.
Derest det H.
SlalsUtsk. hade mindre fast föresatt sig, alt vidhålla sin i del först attåtne, men på grund af deremot uttalade armärku:r, återremitterade betänk., en gång gjorda framställning, så föreställer jag mig att skäl till en förändring derutinnan icke skulle hafva saknats i de anföranden, som inom RiksSt:n, vid berörde återremiss, förekommo.
Mångfaldiga anledn:r skulle visserligen redan derur kunnat hemtas, lill frångående af ett förslag, som sålunda befunnits behöfva åtskillig förbättring, innan det kunde godkännas.
Om Utsk. hade behagat fästa sig dervid, att inom RiksSl:n flera röster höjt sig i den gemensamma syftning, att icke vilja, det ordalagen skulle vara så ställda, att man genom ett bifall lill Utsk:s utlåt, med detsamma afgåfve en förklaring om sin öfverty - Den 22 Maj. 85 geise ronde angelägenheten af nya straffsystemets befordrande till en snar verkställighet; derest Utsk. hade velat lemna någon uppmärksamhet åt det gemensamma i detta och andra förklaranden, och för den händelsen att Utsk. äfven hade godtfunnit lyssna till de i alla de tre
Stånd, der anslaget icke omedelbart beviljades, framställde enskilde yrkanden alt, oberoende af vil koren, en ansenlig nedsättning i summan mätte vidtagas, såsom varande på flere skäl högeligen nödvändig, sä synes mig alt Utsk., med afseende pä allt detta, hade bordt och kunnat komma lill ett i förhållande till det förra motsatt resultat.
Åtminstone hade man ägt skäl att förvänta det StatsUtsk., efter tagen kännedom om det öfverensstämmande i dessa yrkanden, skulle hafva uppsökt någon inre grund för sitt vidblifvande af det första förslaget, och icke, på sätt som skett, dertill förebära att ”så skiljaktiga anmärkmr föranledt återremisserne, att icke någon sammanstämmande åsigt i hufvudsakliga delar af denna fråga kan anses vara af de tre RiksSt., som återremitterat betänk., dervid uttryckt”; ty beskaffenheten af detta svepskäl faller ju straxt i ögonen.
Förra gången denna fråga förevar, hade jag den äran, att i likhet med Hr Rääf begära äterremiss, bland annat, just på det att en nedsättning till hälften i beloppet måtte komma all äga rum.
Som jag redan då drog i starkaste tvifvelsmål, huruvida Statens intrader skulle skäligen kunna förväntas inflyta till så stor summa, som den, hvartill de blifvit beräknade, så begärde jag på denna grund, att till ett så improduktivt och lill sin nytta omtvisteligt ändamål, som det förevar., ett så betydande kapital ingalunda måtte varda beviljadt, helst ett till halfva summan nedsatt syntes nog drygt i anseende till utgiftens kännbarhet, och alltså icke borde öfverskrida».
Het torde icke kunna påstås, att de sedermera beklagligen inträffade lidsornständigheterne i någon den ringaste mån varit af egenskap att betaga mina ord sin vigt; utan år det lverlom, uppenbart, att berörde min utsago genom dem erhållit en ökad styrka.
Sålunda var det t. ex. vid förra öfverläggningeu icke att förutse, det
Regeringen skulle finna sig af behofvet föranlåten begära en så stor summa, som 2 millioner r:dr för Svenska försvarsverket, saint för de af den inträdda politiska ställningen påkallade rustningar och åtgärder.
Man torde äga rätt att erinra huruledes R.
St. med stor beredvillighet och mycken snarbeslutsamhet enhälligt gingo K.
M:s önskan i berörde fall lill mötes; men dä de detta gjort, och dymedelst åsamkat sig en oförväntad och högst betydlig utgift, hvars börda endast lättas af öfvertygelsen om anslagets behöflighet, så anser jag del så mycket mindre lämpligt att nu bevilja eli understöd af ifrågaställde storlek för fångelsebyggnader.
Jag yrkar således jemväl nu i likhet med Hr Rääf, att anslaget icke må utgå lill högre belopp, än 100,000 r:dr b:co om året, under 3:ne års lid, med full öfvertygelse att R.
St. visa en ganska stor frikostighet emot ifrågavar. ändamål genom beviljandet af dessa medel, dem man i sanning icke med lätthet torde i dessa tider sammanbringa.
Jag hade trott, att det af Hr von Hartmansdorff först framställda förslag med skäl 86
Den 22 Maj. kunnat bifallas, allenast summans belopp, på ofvan anfördt sätt, hade blifvit nedsatt.
Den värde ledamoten har likväl sedermera funnit för godt att i sitt förslag vidtaga någon förändring så att ordet ”ransakningshäktet’ icke mera deri qvarstod, ulan skulle anslaget utgå endast för ”länshäkten”.
Jag kan icke instämma med honom rör:de lämpligheten af en sådan förändring, derest min uppfattning af förslagen eljest är ordagrannt riklig.
Då man nämner ransakningshäkten, så får man dervid tänka sig, att Regeringen använder de anslag, den erhåller, dels till länshäktens fullbordande, dels också möjligen till eli eller annat ransakningshäkte på landet, som kunde anses vara för tillfället nödigt, t. ex. till vinnande af någon praktisk erfarenhet, huruvida och i hvad mån ett efter nya systemet organiseradt häradsfängelse skulle komma att motsvara de dervid fästade fordringar.
Man torde jemväl med skäl göra sig den förhoppning, att förenkling i byggnadsmetoder, ändamålsenliga förändringar i inredningarne, möjliga besparingar i kosinaderna, jemte öfrige förhållanden, dem erfarenheten kunde gifva vid handen, måhända något sorgfälligare iakttagas, om man har en inskränktare anslagssumma att hushålla med, ån när den är rundligen tilltagen.
Tror man åter all R.
St. blott för ett hastigt realiserande af en lärd theori, fortfarande ämna anvisa hundratusentals r:dr, då lära väl ock byggnadsföretagen bedrifvas med all den skyndsamhet, som af en dylik förutsättning månde föranledas; men vid alla påskyndade större företag får man icke se noga på penningarne; derföre gå de åt desto snabbare.
Har man väl råd härtill i längden?
Det torde få betviflas.
Eller rättare sagdt, det synes afgjordt att förmågan till systemets anbringande i hela dess vidd snart blifver uttömd.
Jag vågar således vördsammast föreslå, det R. o. Ad. behagade benäget bifalla det af Hr von Hartmansdorff först gjorda förslaget till förändring af redaktion hvilket synes mig äga företräde för hvarje annat, här hittills framslälldt; dock alt, i st. f. den af bemälde värde ledamot föreslagna summan af 600,000 r:dr, det måtte dervid bestämmas 300,000 r:dr; och torde R. o. Ad. före afgörandet taga i noggrannt betraktande i hvilken hög grad, det otvifvelaktig! kommer att inträffa, att de för riksstaten beräknade inkomsterna skola understiga de belopp man under gladare utsigter förhoppningsfullt antagit, men hvaruti mången mera eftertänksam beräknare långt före detta insett den ögonskenliga öfverdriflen.
Närvar. ledamöter af Bevilln.Utsk. torde kunna i sin mån vitsorda huruledes man har ganska ringa eller rättare sagt ingen anledn. att förvänta inkomsterne sådane, som man sig dem från början förespeglat.
Ståndet behagade exempelvis erinra sig, huru föga troligt det numera för någon lärer synas att genom bränvinsskalten erhålla ens på långt när så rundlig penningevinst för statsverket, som man önskat och tänkt sig möjligen kunna ernå.
I det jag alltså tror på många skäl nödigt vara, att Utsk:s förslag icke annorlunda bifalles, ån medelst antagande af Hr von Harlmansdorffs först gjorda hemställan, jemte iakttagande utaf sura - Den 22 Maj 87 mans af mig och flere yrkade nedsättning, anhåller jag vördsammast om propos. derå.
Hr Giinther:
Jag skall icke tvista med den siste värde talaren om beloppet af ifrågavar. anslag.
Jag vet visserligen, alt han redan förra gången, då frågan var under öfverläggning, yrkade, likasom nu, alt det skulle till hälften nedsättas; men jag tyckte mig redan då linna, att pluraliteten af Ståndets medlemmar icke hyllade denna åsigt, och jag hoppas att R. o. Ad. ännu skall finna att man ingalunda kan göra någon nedsättning i den begärda summan, utan att den är den minsta, som kunnat äskas om man vill komma till målet, och om man vill bereda åt alla län, så fort ske kan, samma fördel, som redan är för många län beredd, nemi. att befrias ifrån de stora olägenheter, hvarmed våra gamla länshäkten äro behäftade.
Jag begärde egentligen ordet för att i afseende på Hr von Hartmansdorffs sednasle redaklionsförslag anmärka, att man derigenom råkat för en motsatt olägenhet emot den förut anmärkta, i så måtto att man genom denna redaktion helt och hållet utesluter de egentliga ransakningshäktet, eller häradshäktena, och gör anslaget helt och hållet odisponibelt endast för länshäkten.
Dermed skulle jag visserligen icke hafva skäl att vara missbelåten, enär jag redan förut yttrat, att jag för min del anser dessa häkten vara angelägnast, men det kan dock på ett eller annat ställe vara lika nödvändigt alt uppföra ett s. k. kronohäkte, d. v. s. sådane fängelser, som ehuru de icke kunna få namn af länshäkten, emedan de icke äro belägne i något länsresidens, likväl användas till både ransaknings- och straff-fängelse, lika som länshäktena.
Vi hafva redan ett och annat sådant häkte, och de äro i sjelfva verket af alldeles enahanda beskaffenhet, som länshäktena.
För att nu icke borttaga all möjlighet att använda anslaget dertill, och då i BondeSt. äfven blifvit hegardt, att man t. o. m. i främsta rummel skall använda anslaget lill häradshäklen, så har jag trott, det vara bäst, att man, ulan att bestämma anslagets användande för det ena eller andra slaget af häkten, begagnade de ordalag, som i den K. propos:n äro använda, hvarigenom man kunde använda anslaget, der det bäst behöfdes.
Detta ändamål tror jag äfven kunde vinnas genom Hr von Hartmansdorffs förslag med någon jemkning i ordalagen.
Om man t. ex. börjar som den sednare redaktionen innehåller, och den först talar om ”länshäkten”, och sedermera i den sednare delen af redaktionsförslaget tillägges ordet: ransakningshäktet!, så alt det der skulle komma att heta: ”i de delar af riket, der sådana häkten, eller ransakningshäkten icke ännu blifvit af syftesenlig beskaffenhet uppförda”.
Jag ville nemi. hafva fästat uppmärksamheten derpå, att om man ville ställa så till, alt man i allmänhet i landet får ändamålsenliga ransakningsfängelset', ulan afseende på antagande af den nya strafflagen, och icke ensamt länshäkten, så blir det alldeles nödvändigt alt icke gifva dem den benämning, 88 Den 22 Maj. ensamt, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, eller länsfängelser, alldenstund, såsom det förut är anmärkt, det redan finnes flera ransakningsliäkten, som äro gemensamma för större eller mindre delar af län, men icke ändå kallas länsfängelser.
I del län, hvars styrelse är mig anförtrodd, finnes ett sådant i staden Sundsvall.
Det har existerat i långliga tider, är gammalt och af tråd, och behöfver visserligen nybyggas.
Skulle nu ordet länsfängelser ensamt begagnas, så blefve det alldeles omöjligt, alt af anslaget erhålla medel till detta fängelses nödtorftiga ombyggnad.
Cederström har grundal sitt tillstyrkande, att det begärda anslaget måtte minskas lill hälften, bland annat derpå, att sedan framställningen om delta anslag skedde, har K.
M. varit nödsakad ali begära den betydliga summan af 2 millioner r:dr b:co till rustningar.
Jag hoppas, och vill hoppas i det allra sista, att några medel icke vidare skola behöfva användas till försvar emot yttre flender, men tyvärr hafva vi flender inom landet i stort antal, nemi. brnttslingarne.
Det är ett oeftergiflig! behof alt försvara oss emot dem, och deruti skulle vi icke lyckas, om vi icke nu genast få tillräckliga anslag för ali kunna vidtaga kraftiga åtgärder lill undanrödjande af de olyckliga förhållanden som föranledas af våra nuvar. gemensamhetsfängelser, om hvilkas beskaffenhet och inverkan på broltslingarne jag icke skall trötta R. o. Ad. med att upprepa hvad jag förut här anfört.
Jag anhåller derföre alt R. o. Ad. behagade bifalla K.
M:s nåd. propos., der del endast nämnes cellfängelser, och icke straff-fängelser.
Det torde vara temligen gifvet, ali så betydliga fängelsebyggnader, som den nya strafflagen skulle kräfva, icke komma att företagas, förr än R.
St. hafva godkändt straffsystemet, och derjemte antagit, cellstraff såsom allmänt beslraffningsmedel.
Skulle systemet falla, så vore omkostnaderne för sådane fängelser alldeles förlorade, och det tror jag icke vi behöfva frukta, att vår Regering, som har ganska svårt om mede! lill nödvändiga behof, skulle riskera göra utgifter af nyssnämnda beskaffenhet.
Jag anhåller således om bifall till K. M:s nåd. propos.
Såvida man vill vinna något ändamål, så mäste man väl afse att dertill få nödiga medel.
Ändamålet med cellfängelserna är icke vunnet förrän alla länen kunna få begagna dem.
Emellan dessa nya fängelser och de gamla är skillnaden alltför stor för att kunna fortfara, såvida icke en orättvisa skulle ske emot de orter, som ännu icke fått de nya fängelserna.
Dessa må nu kallas ransaknings- eller strafffängelser i vissa fall, så har likväl erfarenheten vitsordat huru nödiga de äro, och huru nyttiga i många hänseenden.
Derföre har StatsUtsk. icke ansett sig äga skäl att pruta på den summa, som K. M. begärt.
Jag är i sådant fall opartisk, emedan jag redan fått 2 sådana fängelser inom Christianstads län, men jag önskar äfven, att de andra länen må blifva delaktiga af detta goda.
Jag tror icke att tillgångarne äro så knappa, att icke staten kan gifva medel dertill, och ju skyndsammare detta sker, ju förr vin - Den 22 Maj. 89 ner man det åsyftade ändamålet, som måste vara för alla vigligt.
Jag tillstyrker således Utsk:s förslag i afseende på summan i enlighet med K.
M:s nåd. propos., men deremot skulle jag önska, att denna summa blefve öfverlcmnad till K.
M:s nåd. disposition att bygga fängelser med, vare sig i stad eller på landet, och att det öfverlemnas till K.
M. alt bestämma ställena hvarest dessa byggnader böna förläggas.
Det är icke sagdt, alt det i våra vidsträcktare län är nog med häkten i länets residensstad.
Det kan törhända besparas mycket genom minskade fångtransporter om flera häkten finnas lämpligen förlagda inom länet.
Christianstads län har erfarenhet deraf; ty i ena ändan af länet finnes ett sådant fängelse jemte det i Christianstad, hvarigenom alla transporter af fångar betydligen minskas, och på dessa 8 eller 9 åren, som detta förhållande ägt rum, har verkligen en del af byggnadskostnaderne blifvit ersatt af de besparingar, som kunnat göras på fångtransporten.
Den som granskar dessa transporträkningar, ser hvad kostnaden årligen uppgår till.
Jag tror att K.
M. gör bäst, om Han får lägga fängelserna der Han finner lämpligast, och det torde således vara rättast, att stadna vid de uttryck, som K. M. i Dess nåd. propos. begagnat.
Förevar, ämne delar sig i 2:ne delar.
Det ena är anslagsbeloppet, och det andra är ändamålet med anslaget.
Hvad beträffar anslagets belopp, så äro 2:ne meningar här yttrade, den ena för 600,000 r:dr och den andra för 200,000.
I min tanka öfverensslämmer ingendera fullt med K. M:s nåd. propos. emedan K. M. föreslagit R.
St. alt bevilja 200,000 r:dr årligen utan något bestämdt antal af år.
Emellertid för alt få denna fråga afgjord utan att förena den med frågan om ändamålet, hvarom äfven olika meningar bär äro yttrade, anhåller jag att Hr Cr. o. Landtm., då diskussionen är slutad, behagade framställa propos. först på ändamålet, och sedan pä summan, eller också tverlora, om Hr Landtm, finner den motsatta ordningen vara den rätta, först på summan och sedan på ordalagen i den skrifvelse, som R. o. Ad. anser böra till K. M. i ämnet aflålas.
I afseende på ordalydelsen af denna skrifvelse, anhåller jag att få laga mig friheten göra ett förslag, för att försöka att förena alla de meningar, som här äro yttrade.
Mitt förslag innefattar derjemte en annan sak, nemi. alt jag anser, att när R.
St. bevilja ett anslag, sådant som delta, så böra R.
St. göra det på sådant sätt, att dermed fullbordas redan påbörjade byggnader, men ali dermed icke påbörjas byggnader, hvartill fordras ännu ytterligare medel.
Jag anser nemi., att R.
St. vidanslagets beviljande icke böra binda sig på detta sätt, alt ännu ytterligare anslag af detta beslut blifva en nödvändig följd, innan R.
St. hafva fått ett slutligt förslag, som uppgifver hela den summa, som för ändamålets vinnande bl i fver behöflig.
Som något sådant förslag ännu icke kommit R.
St. tillhanda, så anser jag att R.
St. göra rikligast om de anslå den summan, som nu anvisas i öfrigt alt få påbörjade byggnader fullbordade, och andra 90 Den 22 Maj. byggnader började, som med samma anslag kunna fullbordas.
Under denna synpunkt har jag sökt att uppställa en redaktion, som jag anhåller att få uppläsa, så lydande: ”Till fullbordande af redan påbegynle efter cellsystemet inrättade fängelsebyggnader och uppförande af sådane nya häkten, som med anslagne tillgångar kunna fullbordas, och som K. M. pröfvar nödig, bevilja R.
St., utöfver förut härtill anslagne medel, en summa af 6 (eller 3) hundratusen r:dr, att utgå med högst ^ hvarje år från och med år 1849 räknadt”.
Det är för R. o. Ad. nogsamt kändt, att vid 1840 års riksd. beviljades för detta ändamål 1,300,000 r:dr, hvaraf 300,000 r:dr till stadsfängelser, 100,000 r:dr till häradsfängelser och 900,000 r:dr till länsfängelser.
Sedermera har i anledn. af K.
M:s nåd. propos., som afgafs vid början af denna riksd., R.
St. medgifvit, att de reservationer, som funnos på dessa olika anslag, skulle få, oberoende af hvad de först varit ämnade till, användas till hvilkeldera slaget som helst af dessa fängelser.
När ett sådant medgifvande lemuades af RiksStm, så var det med den förutsättning, att härads- och stadsfängelser icke skulle gå miste om det löfte, som gafs dera vid 1840 års riksd.
Jag skulle således tro, att vid be viljande af ett nytt anslag, sora nu är i fråga, det år nödvändigt att hålla detta löfte heligt.
StatsUtsk. har äfven sett det under denna synpunkt.
Då StatsUtsk. föreslagit alt vid beviljande af ifrågavar.
600,000 r:dr skulle fästas det vilkor, ”att de å äldre anslagen reserverade medel, hvilkas begagnande till fortsättning af redan påbörjade fängelsebyggnader, ulan hinder af den vid 1840—1841 årens riksd. stadgande fördelning emellan läns-, stads- och häradsfängelser, Rikets nu församlade Ständer borde, i den mån dessa medel blifvit lill andra än vid ofvannämnde riksd. bestämda ändamål använda, af nu anvisade belopp varda godtgjorde, så att den ursprungliga fördelningen blefve bestående”, Vi hafva sett att ett af RiksStm, nemi. det Hederv.
BondeSt., har dervid fästat så stor vigt, att det ansett att hela det anslag, som nu beviljas, borde utgå lill häradsfängelserna.
Såvida man vill målet, så mäste man också vilja medlen, och medlen att vinna det mål, som här sökes, nemi. att få våra fängelser i ett bättre skick, är att ingå på det vilkor, hvarförutan BondeSt, icke vill bifalla anslaget.
BorgareSt. hade derjemte vid den första behandlingen af denna fråga bifallit Utsk:s betänk., och derigenom är äfven BorgareSt:s åsigt känd.
Vi vela äfven att af de vid 1840 —41 årens riksdag anslagne medel för stads- och häradsfängelser återstod vid detta årets början 130,000 r:dr för det förra och icke fullt 100,000 r:dr för det sednare ändamålet.
Jag skulle således tro, att det icke vore klokt af R. o. Ad. att frångå den fördelning af detta anslag, som vid 1840 års riksd. blifvit gjord.
Efter de planer, som blifvit uppgjorda, kommer i alla fall såsom jag tror, ganska riktigt, intill nästa riksdag endast länsfängelser att byggas, och således de lill stads- och häradsfängelser anslag - Den 22 Maj, 91 na medel att reserveras.
Mig synes således bäst, att man låter de gamla bestämmelserna qvarstå, derigenom att man bifaller StatsUtskrs förslag i ämnet.
Jag kom olyckligtvis sent upp i dag, så att jag icke haft tillfälle att höra de argumenter, som blifvit anförda emot StatsUtsk:s förslag; men jag föreställer mig att de äro utgångna ifrån den synpunkten, att raan anser, alt icke härads- och stadsfängelser böra af allmänna medel understödjas.
Jag kan åtminstone icke föreställa mig något annat skäl som kunnat anföras emot hvad StatsUtsk. har föreslagit.
Med anslag till häradsfängelserna är det alldeles icke meningen, att hvarje häradshäkte i riket skall på Statens bekostnad ombyggas.
Här är vid ett föregtde tillfälle ådagalagdt af en talare, som icke nu är närvar.
, att det finnes här i landet s. k. kronohäkten, hvilka kunna såsom häradshäkten anses, och hvartill delta anslag kan användas.
Jag finner alldeles icke något skäl förStåndet att icke medgifva den fördelning StatsUtsk., jag skulle tro af en enkel rättsgrund, här ansett sig böra iakttaga, och får derföre för min del anhålla om bifall till det förslag, StatsUtsk. uti sitt utlåt. i\:o 166 har vidhållit.
Det vill förefalla något eget att såsom skäl till bifall för Ulsk:s betänk, höra åberopas den anledn., som är uppgifven, att man nemi. måtte gå BondeSks önskningar lill mötes.
Hade nämnde Hederv.
Stånd i sjelfva verket varit tillfredsslälldt med Utskrs utlåt., så hade Ståndet väl icke återremitterat, utan vid dess första föredragning antagit detsamma.
Jag är således redan häraf fullt förvissad, likasom så många andra omständigheter måste medverka till samma öfvertygelse, att man icke genom ett ovillkorligt bifall till betänk, uppfyller förberaälde Stånds åstundan.
Dess slutliga afgörande af ärendet lärer nogsamt ytterligare bekräfta denna utsago.
Det har här blifvit af den talare, som först yttrade sig och sedermera näst efter mig åter hade ordet, emot min åsigt anfördt, att, då jag vid denna frågas behandling, förra gången den förevar, yrkade nedsättning i det äskade beloppet, men större delen af de då sig i ämnet yttrande ledamöter icke delade denna min mening, man följaktligen borde vänta sig, att jag icke heller nu skulle röna framgång i denna min hemställan.