Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Säg mig, hvad är damen här för landsmaninna?» halfskrattar den nationalitetslösa och fångar in ett långt, halfgammalt fruntimmer ur sällskapet.
»Det kan jag omöjligt säga i mörkret härute.
Så långt sträcker sig inte min sensibilitet.»
»Då gå vi in.
Glasverandan är upplyst, och ni skall genast aflägga prof!»
Sällskapet förfogar sig in på den upplysta verandan, och Klercken ertappar sig med att vara upprymd och slagfärdig i hållning och tunga.
Han förstår icke orsaken, har ej heller tid att grubbla öfver den, ty damen i den ryska skjortan har fångat in ett annat fruntimmer, denna gång en späd, ung blondin med veka drag och blyga later, som rodnar och vrider sig under den allmänna uppmärksamheten, hon drager på sig.
»Fröken är tyska, förstås, det är inte svårt att säga.»
»Rätt gissadt.
Och hon här?
Det är den långa, halfgamla med blondt hår och blekt ansikte, som hålles fram för honom.
Han fixerar henne skarpt ett ögonblick, det far igenom honom en hastig, nästan omedvetet gjord slutsats, och utan betänkande säger han säkert:
»Madame är holländska.
Han har återigen gissat rätt.
Det väcker ett visst uppseende, och man ber honom förklara, huru han kommit till den slutsatsen.
»Ja,» svarar han, »det kan jag verkligen säga först nu, när jag hunnit klargöra mina intryck.
I madames ansikte finns det ett något, som påminner mig om en fisk – en torsk, förlåt!
Alltså är hon född vid kusten af en nation fiskare och sjöfarande.
Engelska är hon inte, inte heller gärna danska, men hon påminner om gamla holländska mästares taflor – alltså är hon holländska, ty hon har inte heller den nordfranska eller bretagniska typen, som jag sett på dess egen hemort.»
»Ni har ett märkvärdigt utveckladt synsinne,» säger damen i den ryska skjortan tankfull.
»Det är intressant, det här,» fortsätter hon, »det är nästan mystiskt och på samma gång naturligt – ett slags etnografiskt tankeläseri!
Men ni måtte vara ofantligt nervös, när edra intryck meddela sig så skarpa och klara och omedelbara, att ni genast kan omsätta dem i tankar och i iakttagelser af värde.»
»Jag vet inte,» svarar Klercken förströdt.
»Nervös är jag tyvärr, men hvem är inte det i våra dagar?
Det är ofta så illa bestäldt med mig att mina intryck bli mig öfvermäktiga, i stället för att jag skulle behärska dem.»
»Ni borde vara konstnär,» säger damen och ser nyfiket på honom.
»Då vore det ute med mig,» skrattar Klercken. »Jag har ett så ofantligt material, som jag aldrig kunde bearbeta och klargöra, och som skulle taga lifvet af mig.
Det är bäst för mig att jag aldrig grubblar öfver mina intryck.
Gjorde jag det, skulle jag förlora min lilla smula förstånd, tro mig!»
»Och ni kan då låta bli att grubbla så där genom ett beslut bara?» frågar hon tviflande.
Deras samtal följes med intresse af sällskapet.
Klercken har imponerat på pensionärerna, hvilka egentligen allihop äro här för att söka bot för mer eller mindre invecklade nerv- och andra lidanden, dem läkarkonsten hemma ej rår på.
Man betraktar honom nästan undrande, och själfva pensionsfruns distingueradt närsynta blick lägger af det distinguerade och blir nyfiken.
Samtalet glider ut på hypnotismens och suggestionens misshandlade gebit, väcker gälla fruntimmersröster att göra de enfaldigaste, blindaste reflexioner och stannar småningom af, då de två hufvudpersonerna, Klercken och damen i den ryska skjortan, alldeles icke yttra sig i frågan.
Då spörjer Klercken henne:
»Har madame alls inga intressanta erfarenheter om hypnotismen och den animala magnetismen?»
»Nej,» svarar hon afbrytande kort och ser bort.
Klercken känner, att han alltför ironiskt rört vid en ömtålig sträng, och tilllägger med försonande skämtsamhet:
»Jag tänkte det bara därför, att vi allihop lefva mer eller mindre af suggestion.
Om inte andra suggerera oss till exempel lyckan, så suggerera vi oss själfva med den eller den föreställningen om lyckan, för att ha något att sträfva efter och lefva för.
När vi inte längre kunna fixera vårt ideal af lycka, då är det slut med lifskraften.
Då kunna vi utan saknad bjuda lifvet farväl.»
Damen i den ryska skjortan sänder Klercken en lång, varm och förstående blick, som ofrivilligt glider in hos honom och för med sig en behaglig känsla af godt förstånd och tyst samhörighet med denna främling, hvilkens hela väsen tilltalat honom så egendomligt starkt och lifgifvande, sedan hans blick för första gången snuddade vid henne.
Det blir ingen vidare diskussion, samtalet dör bort af sig själf, sällskapet skingras, en del önskar de kvarstannande en god natt, andra gå utan ett ord.
Slutligen reser sig också damen i den ryska skjortan och räcker Klercken sin fylliga, hvita hand.
»God natt!» säger hon.
»Tack för i kväll!»
»God natt! – ...
Ja, ännu en fråga!
Hvilken nation tillhör ni?
Får jag inte veta det, så kan jag ingen sömn vänta i natt.»
Hon ler, så hennes briljanta tänder blänka, ser honom in i ögonen bekant och förtroligt, låter sin hand ligga i hans länge och väl och säger med gäck i stämman:
»Jag är fransyska, sydfransyska – just en af de där provençalarne ni träffat på i er finska skog, men jag har ändå aldrig själf varit där.
Sof godt nu, och låt oss fortsätta i morgon!
Ni är en för märkvärdig nordländing, som det skall bli roligt att lära känna »
Klercken kommer upp på sitt rum, suckar af gammal vana, ty han står åter vid början af en oändlig natt, som naturligtvis icke skall gifva honom en blund i ögonen innan solen är uppe på morgonen.
Han gör sig därför ingen brådska med att gå till ro, försöker klargöra sina intryck af den märkvärdiga fransyskan, men finner sig för slö och öfverraskar sig slutligen med en gäspning.
»Gäspar jag?» frågar han sig förvånad.
Det bar inte händt på bela vintern, allra minst om kvällarna.
På morgnarna, aldrig om kvällarna!
Medan han hypokondrerar om den ovanliga gäspningen, får en förlamande trötthet makt med honom.
Halft frånvarande klär han af sig och går till ro, af välgörande trötthet icke längre mäktig att undra öfver sig själf.
Två minuter efter det han släckt ljuset sofver han tungt med jämna andetag en sömn så djup, som förföljaren icke unnat sitt offer, sedan de blefvo ensamma på hetsjakten genom Europa.
Den följande morgonen vaknar Klercken sent, klockan närmar sig tio, men han vill icke tro sina ögon.
Det är helt enkelt omöjligt att han, Klercken, skulle sofvit en natt i ro.
Men han finner sig dock besynnerligt uthvilad och väl till mods, och när han undersökt sitt ur och funnit att det icke stannat, måste han tro på faktum.
Medan han klär sig, kommer det öfver honom en känsla, som om han vore pånyttfödd.
Morgonsvalkan, som slår in genom det öppna fönstret, är mera doftande än förut, vattnet, som han sköljer sig i, friskare, tvållöddret har angenämare parfym, och solskenet på gårdsplanens hvita sand är klarare.
Han går spänstig och ung utför trappan, träder in i matsalen och finner den tom.
Han är återigen den siste vid bordet och dricker sitt te ensam, men med det tydligaste medvetande, att han aldrig druckit bättre te och ätit smakligare bröd med färskare smör och mer aromatisk honing.
I den svala, vackra matsalen strömmar den friska morgonluften in genom öppna dörrar och fönster, han hör fågelsång utanför och tillbringar en skön half timme vid bordet under ett stort och nytt välbefinnande, som han är rädd att afbryta.
Ändtligen kommer en vacker tjänstflicka och börjar duka bordet för lunchen.
Då stiger han upp, tänder sin cigarrett och beger sig ut i det fria.
Våren slår emot honom med doft af okända blommor, ett par stenkast nedanför terrassen sorlar Luganosjön mot kiselstranden, och på andra sidan viken badar den hvita, fredliga och vackra staden i strålande solljus.
Alldeles betagen af de nya, friska intryck han känner genomströmma sig, går han ett slag nedåt stranden, fortsätter längs den dammiga vägen vid foten af San Salvatore och dricker östanvinden, som kommer öfver sjön från alpklyftorna på dess andra sida.
Han känner sig till mods som en vacker söndagsmorgon fordomdags i skoltiden, när han hade lof för hela dagen och hans enda bekymmer var att den icke skulle räcka till för alla de nöjen han hade i perspektiv.
Han har glömt allting, både det förflutna och det dystra tillkommande, han går som i ett rus af ungdom och tillfredsställelse, fullkomligt lycklig öfver att få vandra här och andas denna luft och vara frisk och ung igen.
Han sträcker ut sin promenad ända till dess en viss angenäm trötthet gör sig gällande; då viker han af från vägen nedåt stranden, finner en liten grön fläck mellan klipporna och lägger sig där lång rak under nyutslagna almlöf, som vaja för luftdraget.
Han sluter ögonen och låter sitt stora välbefinnande tränga genom hvarje por i sitt väsen, ödmjuk inför försynen och tacksam för att den beskärt honom en dylik lifvets eftersommar, då han redan ansett hvarje dess solglimt förbleknad och hvarje tanke på ro för en förmätenhet.
Alla hans sjuka och aggande bekymmer från den senast förflutna tiden hägra för honom otydliga och overkliga som plågsamma drömmar från en öfverstånden natt.
Vinden drager fram genom den lilla träddungen, prasslar i löfven och för med sig böljesorl och fjärran mänskoröster.
Det ljusa lyckliga nuet bildar en så skarp motsättning mot det i går och i förgår, att Klercken ett ögonblick sätter sig upp och öfvertygar sig om att han ej drömmer.
När han är på det klara med verkligheten, får hans ansikte ett drag af oändlig lättnad, och han sjunker tillbaka på sin bädd af fjolårets vissna löf, mellan hvilka sparsamma grässtrån spira fram.
Han är på väg att slumra in, då en besvärlig, frågande tanke stör hans hvila.
Hvarför är allt så ljust och lätt och godt i dag?
Jo, han har sofvit i natt och sofvit utan afbrott.
Men hvarför har han då sofvit i natt och hvilket öfvernaturligt inflytande har då i dag gifvit honom, dödskandidaten, lifvets fullhet igen, om än bara för en kort stund, som kan vara förbi i nästa minut?
Han erinrar sig att han läst någonstans i en psykologisk bok – eller kanske var det en fysiologisk – lika godt, han har läst någonstans i en modern bok att en dylik reaktion af frid brukar inträda hos sjuklingar innan dödsarbetet begynner.
Kantänka, hvad rör honom dödsarbetet och alla fridfulla reaktioner i dag!
Den tanken kommer med ett pojkaktigt själfsvåld öfver honom.
Han är ju frisk igen och kan bjuda alla dödstankar spetsen, och det bekymrar honom alls icke, hvarför han är frisk, hufvudsaken är att han är frisk, frisk, frisk ... och det är han!
I sin återfunna lifsglädjes öfvermod kastar han uppsluppet på sig, ändrar ställning, stöder hakan i handen och tvingar sig att ånyo börja med klargörandet af orsaken till sin ofattliga förbättring.
Det är hans plikt att förstå den och att vara tacksam och ödmjuk mot försynen, som gifvit honom hälsan igen.
Men hans lifsglädjes öfvermod är så stort att han icke rår med det, alla hans försök att bära den plötsliga medgången som det anstår en filosof falla till föga för själfva den bedårande känslan af styrka och lifskraft.
Han knäpper i stället med fingrarna och hvisslar en stump käck dansmelodi, alldeles ur stånd att bibehålla sin öfverlägsna fattning.
Han är ju bara trettiosex år gammal, han står på middagshöjden af sitt lif, och han har den andra hälften framför sig ännu.
Han är visst i stånd att göra den andra hälften mera fruktbringande och rik än den förra.
Nej, han är inte ännu färdig med lifvet, han är icke mogen ännu.
Det återstår så mycket, innan han är i stånd att lämna det frivilligt med alla dess fröjder och förhoppningar, dess arbete – ja, själfva dess motgångar!
Ännu har han ej lidit nog, börjar han advocera, ännu är han ej nog sofrad och renad genom lifvets kamp, så att han förtjänade den eviga hvilan som lön för ett godt dagsverke.
Och så har han hustru och barn att draga försorg om och att ...
Hvad är det för ett styng som far genom honom vid tanken på hustrun?
Hvar kan det komma ifrån?
Samvetsstyng?
Hvarför samvetsstyng?
Huru kommer han på den tanken?
Han har ju ingenting gjort, som han skulle ha ondt samvete för.
Det är märkvärdigt att slikt alls kan falla honom in.
Han har ju hållit på att sätta till sitt förstånd vid bankpulpeten för att skaffa sin hustru och sina barn det nödvändigaste.
Sin hälsa icke att tala om!
Hvarför då samvetsstyng?
Han blir liggande svarslös med den obesvarade frågan som ett plågsamt tomrum inom sig.
Hans glada tankar ha störts af ett strömoln, som gick framför deras sol.
Strömolnet dröjer kvar en ganska lång stund framför solen, och han känner sig olustig ånyo.
Han nästan harmas öfver sin hustru, då blotta tanken på henne kan taga hans nyvunna lefnadsmod ifrån honom.
För att få kraft att lefva, måste han således låta bli att tänka på sin hustru, säger hans logik hviskande.
Men han vill icke höra den hädiska rösten, hvilken gör sådana djärfva och krassa slutsatser, han slår bort alltsammans och degraderar det till ett hugskott, som han icke bör fästa sig vid.
Och då går solen ur moln.
Hans leende tankar komma igen, och i det åter frambrytande solljuset ser han sig som en stoisk, uppoffrande make och far, hvilken varit färdig att offra sitt lif för de sinas skull.
Och därtill är han färdig ännu, det är så hans plikt, och från pliktens utstakade väg viker han icke.
Men för att kunna fylla sin plikt måste han ha sin hälsa igen, och för att få sin hälsa igen måste han slå bort alla mörka tankar.
Att slå bort de mörka tankarna hade lyckats honom för första gången i dag, han vet icke rätt hvarför, han vet bara att det lyckats honom.
Och han vill för sin egen och sin familjs skull slå bort dem allt fortfarande, ty om han kan det, så skall han frisk återvända hem och skall där ånyo upptaga sitt arbete och bli de sinas stöd.
Kan han det däremot icke – ja, då skall han aldrig återvända hem och aldrig vidare bli något stöd för dem.
Då kan han gå och lägga sig i sin eksäng med utsikten uppåt San Salvatore och vänta på sin frälsare döden, såsom han ännu i går var besluten att göra.
Alltså: det är hans plikt att med alla krafter hugga tag i lifvet igen, efter det själfmant kommer och erbjuder sin retelse åt honom.
Hvarför vände väl döden annars hans timglas med löftet att lifvet ännu skulle gifva honom mycket?
Ja, – döden och det vända timglaset!
Klerckens tankar bli envist hängande vid fantasien, han haft i går.
Men var det då bara en fantasi?
Den var så tydlig som om han upplefvat alltsammans.
Han kommer ihåg hvarje drag i dödens ansikte, ser uttrycket af oändligt medlidande däri och hör hans röst, när han vände timglaset:
Nu rann ditt sista sandkorn ur!
Du har förödmjukat dig inför mig, därför har jag vändt om ditt timglas.
Hvarje sandkorn i ditt förflutna lif skall rinna igen som ett luttrande minne, föra med sig gamla tankar i en ny riktning, lära dig lifvets följdriktighet och tunga ansvar!
Nej, det var mer än en fantasi!
Hans utrunna timglas hade döden vändt om igen, och nu rann lifvet på nytt i hans ådror.
Det var mer än en märkvärdig vision – det var verklighet!
Klercken gömmer ansiktet i sina händer och faller i grubbel.
Det är stora, höga tankar om lifvets ansvar, vedergällningen och om människans oförmåga att bestämma om sin egen lifslängd.
När han vaknar upp ur dem, vill han se platsen där hans afgörande samtal med döden stått.
Hans blick flyger uppåt en ofantlig våg af ljus grönska, som hotar rulla ner och begrafva honom under sin väldighet.
Han ser till höger kuggjärnvägen draga sitt smala, svarta streck ett stycke uppåt branten och försvinna bakom en upphöjning i det gröna.
Rätt framför honom når grönskan himmeln, och där är ingenting att se.
Längst till vänster stupar berget brant ner med kala, rödaktiga raviner af vittradt grus, mellan hvilka grundens svartvioletta dolomit står på stup i väldiga, delvis mosstäckta väggar.
Af vallfartskyrkan och krönet ser han ej ett spår.
Hans blick återvänder som i svindel från sin snabba bergsbestigning, letar sig utför branterna, finner en afsats och en mörkare skuggning i grönskan – det är där stigen går fram mellan snåren.
Längre nere börjar den ljusa vågen af grönska och rullar fram så godt som öfver hans hufvud.
Hufvudvågen stannar på andra sidan landsvägen, hindrad af dess breda, dammiga fåra och tuktade stenbalustrad mot sjösidan.
Nedanför den bara stänk af grönska, och tätt öfver honom de vajande mjuka almlöfven.
Då hans blick passerar landsvägen, som ligger osynlig bakom stenbalustraden, ett tjugutal alnar ifrån honom, ger han akt på att någon stannat däruppe, lutar sig mot barrièren och stirrar ut öfver sjön.
Ett par lummiga grenar hindra honom från att se personen, men när han flyttar sig några alnar åt sidan och blir varse den stirrande, stockas hans andedräkt för ett ögonblick och hans rörelser dämpas för att han skall kunna förbli obemärkt.
Med händerna under hakan och armbågarna stödda mot stenbarrièren står fransyskan från i går och dricker östanvinden och sjödoften, under det hennes fina näsvingar spela och lefva.
Hon är så nära, att han kan urskilja hvarje hennes drag och själfva uttrycket i dem.
Det flyger en plötslig idé genom Klerckens hjärna:
Han har spejat efter platsen, där han haft sitt samtal med döden, och finner i stället sin märkvärdiga fransyska bekanta från i går!
Ännu vibrera hans nerver efter alla egendomliga, mystiska och symboliska intryck han haft i Italien, och han kan icke värja sig för att göra en dunkel sammanställning af dessa omständigheter.
Allt medan han girigt ger akt på den ensamma damen, spekulerar hans irriterade hjärna öfver möjligheten af ett samband mellan hans dödsfantasier i går och i förgår och mellan fransyskan och sin nyvakna lefnadslust i dag.
Hon blir allt mera för honom ett mystiskt redskap i en högre makts hand, ett något, som ställt sig i hans väg till hans räddning, för att döden ej skulle vändt hans timglas förgäfves.
Oklart, men likafullt säkert tillskrifver han henne sitt förändrade själstillstånd, han har läst om dylikt förut; han finner ingenting underligt i att en vacker kvinna endast genom könets magnetiska makt kan utöfva ett afgörande och gynnsamt inflytande på hans öfverretade nervlif.
Och han känner liksom en varm flod af tacksamhet mot denna kvinna, som genom sin blotta närvaro förmått jaga hans stora ångest på flykten, hvilket hälsovården och läkarna aldrig lyckats göra.
Han förblir liggande alldeles orörlig, upptagen af sina ofrivilliga tankekombinationer, noga följande med det skiftande uttrycket i det vackra ansiktet ofvanom balustraden.
Han njuter af det egendomliga och sällsporda i detta tillfälle, som låter honom observera en vacker kvinna, hvilken tror sig vara ensam med sig själf.
Han känner med sig att det är så godt som tjufnad, att han borde gifva sig tillkänna, men han hålles tillbaka af sin redan från första stunden erfarna, obetvingliga lust att utforska henne.
Damen, som nu lutar sig mot balustraden, har icke mycket kvar af det egendomliga, tysta minspelet, som vid dinern i går först drog Klerckens uppmärksamhet på henne.
Alltså var det bara koketteri.
Nu är hon ensam och tror sig vara obemärkt, och hennes ansikte bär nästan spår af trötthet och leda.
Endast näsvingarna skälfva, när hon super in doften af vatten och fukt som vinden bär med sig.
Blicken är inåtvänd, utan uttryck, fast den ger akt på någonting ute på sjön.
Det är som om hela hennes person och själ krupit in bakom ytan och lämnat den tom och glanslös och utan lif, så snart hon blifvit ensam.
Han nästan ångrar sitt spioneri och har lust att gå fram till henne och angifva sig.
Det intryck han får af henne nu, är ett så helt annat än det i går; i stället för beundran känner han såsom ett svagt medlidande.
Hon är kanske lika olycklig som han själf, när allt kommer omkring.
Men medlidandet gör honom kylig – han hade icke tänkt sig henne sådan.
I detsamma hörs det hästtramp och rullandet af hjul.
Det är märkvärdigt att se, hvilken förvandling den ensamma damen undergår i ett nu.
Hennes figur växer, hennes ögon få glans, och ansiktet blir lefvande igen.
Utan att vända på hufvudet låter hon vagnen rulla förbi bakom sig.
Blotta närmandet af alldeles främmande och likgiltiga personer, dem hon icke ens brytt sig om att se på, har sändt en ström af lif genom henne, hennes hela uttryck har blifvit högdraget och själfmedvetet, det finns ej ett drag hos henne numera, som kunde påkalla medlidandet, Klercken nyss var färdig att skänka.
Det är just sådan han vill ha henne!
Hennes slapphet nyss har endast gjort henne intressantare i hans ögon.
Han sträcker sig fram så långt han det vågar, för att ej låta den minsta skiftning i hennes ansikte undgå sig.
Det förblir högdraget och behärskadt, nästan strängt, fast vagnen längesedan rullat utom hörhåll och ingen ny promenerande är i annalkande.
Det är som om hon numera kände af att hon var observerad, hon ser sig forskande omkring, och en gång borrar sig hennes mörka blick rakt in i grönskan, under hvilken Klercken ligger gömd.
Den har ett så hotande uttryck, att han tror sig ertappad för sitt spioneri på bar gärning.
Hon har dock icke upptäckt honom, hon har bara misstänkt en främmandes närvaro – Gud vet huru!
Ty med ett uttryck af sårad värdighet och förnärmelse söker hon ännu en gång den otydligt anade och omedvetet förnumna spionen, finner honom icke, kastar missaktande på hufvudet och går bort i vredesmod.
Klercken är häpen öfver hennes tydligt ådagalagda medvetande att ha blifvit förolämpad, tror ett ögonblick att hon likafullt upptäckt honom, men lugnar sig i det nästa med att hon säkert icke handlat så som hon gjort, ifall hon verkligen fått syn på honom.
Om fem minuter har han gått fatt henne på strandvägen, låtsar som om han återvände från en längre promenad och frågar henne huru hon befinner sig i dag.
»Jo tack, så där!
Inte riktigt väl.
Jag är tyvärr alltid beroende af vädret – alldeles som en barometer.
I går hade jag det riktigt plågsamt, då det blåste från norr, och mina nerver dallra ännu i dag.
Ja, förlåt, jag ser att ni ler åt min sensibilitet, såsom jag ville göra det själf, om jag bara inte led så under den.»
»Jag ler inte – hvarför tycker ni jag ler?»
»Ni log kanske inte med munnen, men jag kände i alla fall, att ni fann mitt beklagande löjligt.
Men vi ha ju inte sammanträffat med hvarandra att göra läkarkonsultationer; nog om det nu!»
»Får jag be er att inte vara så misstänksam med mig.
Jag är själf mycket färdig att beklaga mig för den som vill höra på – hvarför skulle jag inte gärna lyssna till en annans bekymmer, i synnerhet när de äro så ... huru skall jag säga?
... så ... så luftiga och subtila ... och för resten så lika mina egna?
Fransyskan ler nervöst och litet forceradt och ser på Klercken med sin säregna blick, där uttrycket växlar för hvarje sekund med tankarna som komma.
»Skulle ni verkligen,» säger hon långsamt, i det hon ger akt på honom fortfarande, »skulle ni verkligen också gå omkring som en viljelös magnetnål, underkastad tusen olika inflytanden?
En magnetnål, som missvisar oafbrutet, emedan den är så känslig.
Icke en af de lyckliga, stadiga kompassnålarna, som alltid ha sin bestämda pol att peka mot ...!
Jag vågar tvifla på det.»
Klercken är ett ögonblick träffad af den slående liknelsen, ty fastän han icke erfarit sin nervösa magnetism så klart, beskrifver hon hans själstillstånd alldeles förträffligt.
»Jag vill inte säga,» svarar han, »att min inneboende magnetism missvisat mig, jag tror tvärtom att den gifver mig ett slags intuition, som gör att jag anar klarare än jag tänker, åtminstone snabbare.
Jag är kanske en af de lyckliga kompassnålarna, som visa rätt.
Jag vet bland annat att jag aldrig trifs på ett ställe innan jag tagit reda på väderstrecken.»
»Ja, ja,» svarar fransyskan, »men är man en gång smidd till magnetnål, behöfs det så litet för att man skall missvisa.
Ett skarpare inflytande af en annan magnet, och er ursprungliga pol gör sig icke mer gällande!
Tag er i akt, det säger jag er!
– Kom ni gående på långt håll efter mig?» frågar hon därpå helt plötsligt och öfverrumplande.
»Huru så?
Jag gick vägen fram i min vanliga promenadtakt, tills jag kände igen er på något afstånd framför mig.
Då ökade jag på stegen för att gå fatt er.»
»Ni har icke hvilat er någonstans bredvid vägen?
Hon ser forskande på honom.
»Nej,» svarar han raskt.
»Huru så?»
»Å, det är ingenting!
Ett af mina vanliga infall bara.
Jag stod därborta vid vägkröken och stirrade ut öfver sjön, när jag i ett nu alldeles tydligt kände att någon gaf akt på mig.
Ja, ja, ni skall inte skratta!
Jag känner människors närhet i luften utan att se dem.