Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes fader skulle blott behålla henne till nästa nymånad, för att bereda henne att värdigt mottaga sin lycka".
Emellertid anlände Storviziren, som Schachen låtit kalla; "Sadrazam", tilltalade honom Schachen strängt:
"oduglige tjenare, hvarföre underrättar du mig icke om, huru man skymfar min hufvudstad?
Röfvare våga sig ända till dess portar".
Sadrazam kastade sig med pannan mot jorden och sade:
"Allah är stor, konungens makt varar evinnerligen.
Hvilken skulle väl i vishet och skarpsynthet kunna mäta sig med honom.
Konungen täcktes låta sin nåd skina öfver sin ringaste slaf, som ätit stoft och sofvit med uppmärksamhetens öga, så att han försummat sin pligt".
"Välan, jag vill gifva dig nåd, om du, innan morgonbönen förkunnas, har återhemtat flickan och förgjort den djerfve röfvaren och hela hans anhang.
Endast hans hufvud kan friköpa ditt".
På en sammetslik gräsmatta invid en källa hvilade Alhejdi.
På litet afstånd slumrade en dunkel krigaretropp, knappt synlig i natten, hvar och en invid sin sadlade häst.
Salik ensam vakade af männen.
"Alhejdi, älskade, i morgon hinna vi de mina.
En stunds rast måste jag unna männen och äfven hästarne, de skulle ej uthärda eljest; huru skulle då du, ljufva, icke uttröttas.
Hvarföre vill du icke slumra?
Och jag nänns dock knappt be dig derom, jag finge ej då se dina ögons glans och höra din rösts ljufhet".
"Jag kan ej, jag är så underlig i mitt sinne, så många tankar tränga sig in på mig, och jag kan dock blott tänka ett -- att jag funnit dig".
"Du saknar dina veka kuddar i ditt hem".
"Aldrig har jag hvilat på kuddar så veka som detta gräs!"
Hastigt spratt en af de sofvande männen upp, lade sitt öra tätt till jorden och lyssnade ett ögonblick.
Salik blef uppmärksam.
Mannen steg fram till honom.
"Salik Sardar Khan, hör du ej hästarnes hofvar?
Har också du blifvit bedårad af en qvinna".
Saliks öga sköt en blixt i natten.
"Abbas! dock på dig vill jag icke vredgas".
Nu lutade sig äfven Salik till marken.
"Dessa hästar äro många, det är visserligen Schachens utskickade, som förfölja oss.
Vi få ej blottställa Alhejdi".
Han hvisslade, i ett ögonblick suto männen till häst.
"Till öknen, tyst försigtigt som den lurande tigern, men snabbt som vingade fogeln".
Ett susande for genom bergen, snabba skuggor skiftade öfver marken, -- var det lätta moln, som skuggande flögo öfver fältet? var det en sakta nattvind som fläktade?
Men fästet är klart som en dunkelblå azur, intet blad röres på de trän, som omgifva källan, der Alhejdi hvilat; och nu äro skuggorna försvunna och allt är stilla och tyst och dunkelt kring lilla källan.
Men längre skrider natten, och den späda blomman, van blott vid lek och ljuf hvila efter leken, domnar och bleknar.
Alhejdi vill icke, att Salik skall varsna hennes trötthet, hon håller sig ännu uppe, men hon vacklar.
Snabb som blixten är Salik af hästen.
"Flygen, söken om det är möjligt finna en källa.
Vi rasta, om än tusenden förföljde oss.
Alhejdi, den minsta fläkt af blekhet på din kind, det minsta dunkel i ditt strålande öga sårar mitt hjerta värre, än någon af Schachens dolkar kan göra det".
En källa var funnen i nejden.
Salik bar Alhejdi dit på sina armar och, knäböjande invid henne, uppfriskade han henne med det svala vattnet.
Men förföljarena hade icke förlorat spåret.
Vid synranden märktes en rad af blanka spjut.
"Bäfva icke Alhejdi, vi skola segra för dig".
"Till häst, till häst, stridom för Alhejdi.
Död åt enhvar, som vill nalkas att störa hennes ro".
Snabbt ilade ryttareskaran öfver fältet.
Alhejdi qvarblef i bäfvan ensam vid källan.
Tystnad rådde i öknen, men hastigt afbröts den af de stridandes gälla skri.
Alhejdi skaror flyende bortåt, men mot källan nalkades några få män i sagta ridt.
Hvem föra de emellan sig?
Det är Salik Sardar Khan, som de föra sårad ur striden.
"Alhejdi du är vår, vi hafva drifvit dem på flykten.
Innan de hinna utsända nya förföljare, äro vi säkra bland våra berg hos de mina".
Ännu en dags morgon grydde, och Salik låg på sitt smyckade läger i sitt eget tält.
Hans sår mörknade, febern brände hans blod.
Tigande och bekymrade vandrade hans män omkring, ty de sågo att såren voro dödliga.
Då trädde en gammal qvinna till tältets dörr.
"Gifven rum för den visa, som mycket vet och förmår".
Hon stannade framför Alhejdi, som satt sörjande hos den sjuke.
Den gamla sade långsamt med knappt hörbar röst:
"I öknen, två timmars vandring härifrån, växer ett träd.
Den balsam, som droppar, när en skön qvinna, vid middagens stund, bryter dess qvistar, helar genast jernets sår, men hon måste gå ensam den senare timmans väg".
Alhejdi reste sig hastigt.
Hon smög sig sakta ur tältet.
"Följer du mig den första timman, visar du mig vägen?"
"Rädes icke den unga späda rankan från de blomstrande trädgårdarna att ensam sväfva i öknen?
"Moder, Salik är sjuk! skyndom att jag må hinna till middagen uträtta mitt värf".
Följande dagens morgon var inne, och i glädje helsade Alhejdi solen, ty Salik kände ingen smärta mer, och hans sår var nära heladt.
"O Alhejdi, min själ bäfvar vid tanken på, att du vågat dig ensam i öknen.
Du som är mig mera än lifvet, du hade kunnat råka ut för vilddjur".
Månader voro förflutna, då trädde en dag Abbas in till Salik, rustad såsom till en längre färd.
"Nå Abbas", sade Salik vänligt, "hvart ärnar du dig utan att jag hört deraf, du, min trogne följeslagare, som ännu aldrig lemnat mig".
"Jag går till Ispahan".
"Du går i lejonets kula; blodet af Schachens män, som föllo i öknen, har knappt upphört att röka".
"Lejonet skulle väl föga väntat till dess vi sjelfva infinna oss i hans kula, om icke hans krigares anförare berättat, det du ju vet, att de nedgjort oss alla, sedan vi förut hade dödat flickan, stridens orsak.
Han älskade sitt hufvud, derföre flydde han ock för oss.
Men om också ej så blifvit sagdt, icke var Salik Sardar Khan alltid så rädd att trotsa lejonet, om ock i hans kula".
"Nå hvad ernar du i Ispahan?"
"Handla".
"Vid profeten, det skulle jag aldrig gissat.
Du har alltid mera älskat spjutets än penningens handel.
Men kanske vill du ock handla för mig.
Jag har öfverflöd af hjordar och annat, som jag icke behöfver".
"Jag har ernat be dig att få sälja allehanda onyttigt".
"Säg hvad du vill, du skall ega valet".
"Din stridshingst, ditt spjut och din dolk".
Salik drog ögonbrynen ett ögonblick tillsamman, men snart klarnade åter hans blick och han sade:
"Abbas, du är missnöjd med denna ovanliga ro af några månader?
Men tro ej, att jag derföre glömt att strida.
Låtom oss göra ett ströftåg snart, jag vill ordna allt".
Abbas jublade högt, men tvärtystnade hastigt, lade händerna i kors öfver bröstet och bugade sig sägande:
"I den barmhertige och milde Gudens namn, ära vare verldens beherrskare.
Jag är beredd att följa dig hvart du vill, mina tjenare kunna försälja mina hjordars öfverflöd".
Alhejdi, varsnar du dammolnet der vid öknens rand, vet du hvad det bådar?
Det är Salik och hans män, som återkomma från ströftåget.
Alhejdi, som sutit på kullen och skådat utåt, stiger opp, hennes slöja fladdrar för vinden, handen skuggar de dunkelsvarta ögonen, blicken spejar.
"Det är han!
Jag kan redan igenkänna färgen på hans turban.
Men hvarföre så långsamt?
Längtar ej ditt hjerta efter Alhejdi.
Har du förvärfvat skatter, och är deras vård dig kärare än att möta din älskade?
Eller kanske sårad?
Ha, balsamträdet i öknen, Salik, Salik, skynda dig, eld förtär mitt hjerta.
Späda äro mina fötter, men de skola dock bära mig till ditt möte".
Nu störtade qvinnor och barn med vilda rop mot de kommande.
Alhejdi ryste och stannade ett ögonblick.
Fram flög nu ryttarskaran åtföljd af qvinnorna och barnen, under jubelskri, förbi stället der Alhejdi stod.
Salik varsnade henne icke, och se, framför honom på hästen satt en qvinna.
Så hade äfven Alhejdi en gång sutit, och hvem var denna?
Lågande glöd brann i Alhejdis anlete.
Hon följde långsamt efter tåget och gick in i sin boning.
Men der mötte hennes blick en sällsam syn.
På en divan satt den unga qvinnan, som Salik nyss hemfört.
Hon var hvit som dalens lilja, endast på hennes kind låg ett matt sken af rosen.
Hennes ljusa hår hade i lockar nedfallit kring de elfenhvita skuldrorna, och i hennes milda ögon, blå som himmelen, summo tårar.
En sådan hade Persiens svartögda dotter icke skådat.
Salik trädde mot Alhejdi. "Alhejdi, jag bringar dig en syster, vårda henne väl.
Jag har tagit henne af köpmän, som förde henne att säljas.
De hade köpt henne af Turkar, som röfvat henne långt, långt härifrån.
Ser du hon är skön, hennes fägring är lik månens i silfverklar natt.
Du har ofta sagt, att du icke älskade våra qvinnor, att de voro vilda.
Nå väl, denna är mild och ljuf.
Dyrbara smycken och kosteliga tyger hemtar jag dig dessutom".
"Salik, endast du återhemtar din kärlek, så är den mig öfver alla verldens skatter".
Den fremmande steg upp, gick mot Alhejdi och sade några ord på ett obekant språk, fattade hennes hand, tryckte den hjertligt och såg med sina milda blå ögon innerligt på Alhejdi.
Alhejdi omfamnade henne vänligt i det hon sade:
"icke kan jag vredgas på dig, du dufva".
Med hvarje dag slöt sig den sköna fremmande allt mer till Alhejdi, och Alhejdi älskade henne; men hennes hjerta led allt djupare, ty hon såg huru Saliks blickar brunno allt varmare, då han såg på den fremmande, så sköna, men alltid sorgsna flickan.
Men Alhejdi dolde sin smärta i djupet af sitt bröst.
Då trädde en dag Salik till henne.
"Alhejdi, min häst, min älskling, är sårad; gå Alhejdi i öknen att hemta balsam för såret, att det må läkas".
Alhejdi såg ett ögonblick på Salik: "Salik Sardar Khan, tigrar bo i öknen.
Älskar du din häst mera än mig".
"Är Alhejdi barnsligt rädd?
Vill du ej göra mig en glädje, icke rädda min häst, den som burit äfven dig hit".
Alhejdi gick.
Åter en dag inträdde Salik hos Alhejdi.
På divanen lågo tvenne blommor, en ros och en lilja.
Sardar lekte med blommorna och fägnade sig åt deras doft.
Han lade sedan bort rosen och behöll liljan i handen.
"O Salik förstör rosen, men kasta den icke ifrån dig att ensam vissna; mindre tungt är att dö, än att lefva förgäten".
Salik återtog rosen i sin hand, och höll den tillsamman med liljan.
"Alhejdi, mannens hjerta är en rosengård, har rum för många blommor.
Huru skulle du kunna begära, att jag ensam skall älska en alltid.
Äfven kärleken är en blomma, begär ej att blomman skall vara oförgänglig som stenen, hon vore ej skön då.
Men äfven Alhejdi är kär för Salik".
Salik gick bort.
I Alhejdis hjerta bodde natt.
Åter några dagar förflöto, och nu kallade ett bud Alhejdi till Salik Sardar Khan.
Alhejdi, min älsklingshund blef sårad farligt af ett spjut under jagten.
Intet annat än den balsam, hvars källa du känner, kan rädda den.
Gå, att du må hinna dit innan middagens timme och vara hemma vid den tid, då jag med mina män återkommer från jagten".
"O Salik, jag hörde rytandet af en tiger, då jag hemtade balsam för din häst".
Salik svarade intet.
Ännu stod hon ett ögonblick dröjande.
"Salik Sardar Khan gifver icke en befallning två gånger", sade Salik långsamt.
Hon hade ännu ej gått långt, då stod framför henne den gamla visa, som bar i sin hand en liten, knappt ett finger lång dolk.
"Min själs dotter, den gamle kan ej ledsaga dig på färden.
Salik Sardar Khan har bjudit mig komma för att pryda hans nya, ljusa brud.
Här vill jag gifva äfven dig något att skänka henne.
Alhejdi, tre dödar ligga på denna udd.
Se dess tre kanter äro hvassa, vidrör dem icke, minsta vidrörande sårar, och minsta sår ger död på ögonblicket!"
Sakta som hon kommit, smög sig den gamla bort.
Alhejdis öga lågade, hon betraktade stålet.
"Tre dödar! ha!
Alhejdi, ville du väl döda henne, den fromma, som gråter öfver Saliks makt, den hon ej kan emotstå?
Ljusa fremmande flicka, icke hatar Alhejdi dig".
Men redan gick hennes vandring i öknen.
Het sken solen på sanden, glödande brände den Alhejdis fötter.
Tänkte hon väl på svedan i sina fötter, tänkte hon på tigern som lurande genomsmög öknen, eller tänkte hon på Salik Sardar Khans sköna brud, som nu stod i smyckad fägring, lik fullmånen mellan silfverglänsande skyar, och på Saliks brinnande blickar, hvilka, glömmande henne, nu blott berusade sig af den nya brudens skönhet.
Men på Alhejdi skåda blixtrande ögon, icke Saliks kärleksdruckna, nej brinnande klot, som hvälfva i vilddjurets hufvud.
Alhejdi, ser du ej öknarnes herre, hur han smyger sakta i dina fjät.
Redan spänner han de krökta klorna, glänsande böja sig hans fläckiga sidor, han störtar på rofvet, och krossad och blödande ligger Alhejdi skälfvande i sanden.
Men hvem slog den starke, hvarföre rullar sig öknarnes herre i sanden?
En ryckning ännu och tigern ligger död vid sitt rof. Alhejdi hade icke glömt sin dolk.
Rop höras i öknen, lätt störtar en skara fram, det är Salik Sardar Khan, som återvänder hemåt med sina män för att hemta sin sköna brud.
"Ha, en nyss dödad tiger.
Alhejdi, det var värdigt Salik Sardar Khans maka.
Men hon är sårad.
Tagen vård om henne, jag rider hemåt.
Jag vill sända slafvar att bära henne hem".
Redan lyfte
Saliks häst foten till språng, då bad Alhejdi med sakta röst:
"Salik, innan du far, stig ned af din häst och gif mig din hand, om ej för annat", tillade hon med ett besynnerligt leende, då Salik tycktes tveka, "så för att tacka mig för tigerns hud".
"Nå, hvarföre skulle jag icke ega tid dertill", sade Salik, kastade sig af hästen och räckte henne handen, den hon fattade och förde till sitt hjerta, i det hon sade:
"Lef väl Salik!
Välsignad vare Allah och Profeten, jag får dö hos dig.
Ännu en bön, den är den sista.
O Salik, tag ännu en gång min hand mellan dina båda och tryck den vänligt, som du brukade förr".
Salik tog Alhejdis slutna hand och sade förströdd: "Icke äro dina sår väl så farliga.
Snart skall du åter uppblomstra.
Jag rider nu hem förut".
Redan satt Salik på sin häst, Alhejdis hufvud sjönk tillbaka mot sanden, en enda droppe blod smög sig fram mellan den slutna handens lena fingrar, och då hästen for, snabb som vinden bort öfver sanden, låg redan Salik Sardar Khans sköna maka död vid sidan af öknarnes herre.
Hvilka äro de, som nalkas qvinnornas boning, hvad bära de?
Bära de prydnader eller blommor, eller skänker åt den sköna bruden på hennes bröllopsdag?
Men hvarföre äro deras steg långsamma, deras blickar dystra, hvarföre glädjas de icke?
Ack icke prydnader, icke skänker, icke blommor åt bruden föra de, de bära blott en vissnad blomma, den blomman, som var den skönaste af alla.
Men se ur qvinnornas boning störtar den ljusa fremmande flickan.
Rika prydnader lysa i hennes hår, men i hennes ögon glänsa tårar.
Hon tyckes fly med fasa.
Hon möter det sorgliga tåget.
Hon stadnar, hon bäfvar.
"Alhejdi död?
Du älskliga, du mitt enda värn!
Men se, hvad glimmar i din halfslutna hand, tack Alhejdi".
Sakta löste hon dolken ur Alhejdis kalla hand; men hon dröjer ännu, hon tyckes tveka.
Se hon knäböjer, hennes händer omsluta dolken, hon ber.
På hennes fäders språk gå orden öfver hennes läppar:
"Fader, o fader, styrk ditt svigtande barn, att hon må tåligt lida, hvad du ålägger henne.
Detta lilla vapen skulle befria den svaga.
O min Gud, o min Gud, styrk mig, att jag må tåligt och undergifvet säga: icke min vilja utan din".
Kämpande i bön knöt hon ångestfullt sina händer omkring det förrädiska jernet, och mildt, såsom blomman om aftonen sluter sin kalk och sänker sitt hufvud, nedsjönk den ljusa tärnan bleknad på gräsets bädd.
Salik Sardar Khan, störta ej så vild till rosens och liljans, de vissnades, läger.
Rasa ej så.
Hvi stöter du det lilla jernet i ditt bröst, det intränger ju knappt djupare än till hullet.
Icke bortflyter en mans lif med några droppar blod, och endast tre dödar lågo ju dolda på dolkens udd.
En saga om Vreden.
Vet du hvad vrede är?
Jo det är en hel knippe dolkar och svärd, fina, skarpa, hvassa och osynliga.
De finnas just invid menniskohjertat, vid somliga hjertan flere, vid somliga färre, hos somliga stora, hvassa och skarpa mera än om de vore smidda af det finaste stål, hos andra likna de blott små knappnålar, ja hos några till och med endast agnar.
De ligga helt tätt tillsamman, lika bladen i en pennknif med många bett och inrättningar, och äro så konstfullt sammanfogade att de upptaga blott ett helt litet rum, och der sammanhållas de af en stark klämmare från hjertat.
Men när hjertat kommer i sådan svallning att klämmarn rubbas, då springa fjädrar opp och alla de fina skarpa vapnen spridas omkring till tungans spets, till ögat, till handen, ja till hvarje kroppens del, och derifrån ut i verlden.
De såra, de sticka, de mörda blindt hvad de träffa, men vi som utsända dem, vi märka dem vanligen ej, ty de äro osynliga.
Sedan de rasat så länge att de spända nerffjädrarne slaknat, då falla de åter småningom tillbaka, hvar på sin plats och den starka klämmarn griper åter fast öfver dem.
Men, ser du, det händer ändå att mången stackars qvinna märker sprittningen när fjädrarne slå opp.
Förskräckt öfver att de hvassa vapnen äro lössläppta vill hon samla dem åter, men hvad förmår hon, den svaga, hvad förstår hon, den olärda, af deras konstiga mekanik.
Men hon sträfvar och bjuder till och trycker dem så rakt ned i sitt bröst, in i hjertat, våldsamt, våldsamt, de måste ned, och slutligen, sedan hon länge arbetat med dem, måste de jemka sig in på sina bestämda rum och klämmarn griper om dem; men hjertat är söndersargadt och det är så sjukt innan det helnar igen.
Dock öga och tunga kasta inga dolkar mera, och hon känner då åtminstone åter sig vara qvinna.
Sök dock icke för ro skull att lösa hennes vrede, du vet icke hur den kan ge smärta.
Och så är det slut med min saga.
Liljekonvaljen.
Har du sett den största och skönaste bro, som leder öfver ett vatten?
Har du kunnat stå deruppe, högt på den ej mycket mindre än en mil långa bron, upprätt och djerf och utan att svindla sett ned i djupet å ömse sidor, i det kristallklara vattnet; eller har du svindlande gripit fast omkring en stödjande vän, starkare än du, för att icke åt någondera sidan nedstörta i den skimrande grafven?
När i fordomtimma Den Gamle hade sjungit fram det vida Suomensaari, hade utstrött dess tusen sjöar och sjungit fägring öfver hela landet, och de vida Saimavattnen med uddar och sund lågo speglande för hans blick, då log den gamle gladt; men han sade:
"Långsamt röres redan den gamle, långsamt röras ock Suomis män, de springa ej som haren, de skutta ej som ikorrn, lång är vägen rundt om sjön, bro behöfves", och se: nu sjöng han Pungaharju det sköna, öfver Puruvesis vatten det klara.
Har du sett björkarna och granarna som vexa öfver hvarandra på brons båda sidor?
Icke vexa de dock på hvarandras toppar, fast det ser nära så ut, der de stå i branten öfver hvarandra.
Har du, bedragen af vattnets klarhet, velat plocka de blänkande hvita stenarna och musslorna i sjöns botten, der de ligga på flere alnars djup under vattenytan?
Nära midten af näset står en björk, den står der så glad och blickar öfver den vida sjön.
En sakta vind far öfver åsen; den lyfter björkens mjuka, behagfulla grenar; behagsjukt böjer sig den smidiga ljusgröna björken och strör sitt blomstoft än på ena än på andra sidan af höjden, ned i det glittrande vattnet, der små silfvermoln segla på det blå djupet, en himmel nere, spegelbild af himmeln ofvan.
Och konvaljerna vid björkens fot de blomma och glädja sig, men deras systrar, som vuxit upp några få steg längre bort mellan hjulspåren på vägen, de dofta ock, men deras hvita drägt höljes af dam och de längta och tråna och veta ej sjelfva hvarföre.
Vägens trånande blomma frågar:
"Syskon, hvita, doftande konvaljer, huru kunnen j blomma och dofta så friskt och hvarföre tråna vi?"
Och konvaljerna svara:
"Vi blomma och dofta i björkens skydd, vi veta ej annat.
Men fråga rosorna se huru rika de blomstra".
Rosor vexa tätt i sluttningen, konvaljerna fråga:
"Rosor röda, glödande, huru kunnen j blomstra så rikt, så yppigt, hvad gläder så edert hjerta, hvarföre måste vi arma tråna".
Gladt svara rosorna:
"Se vi vexa här fritt, den resandes hjul krossar oss icke, knappt når oss ett damkorn af dem hans vagn sätter i rörelse, och vi äga hela den sköna verld, som här utbreder sig för oss; vi äro rika, vi äga sol, vi äga dagg, men -- vi äga af allt dock endast den ena hälften, derföre att vi stå här på åsens ena sida, men se björken, den äger all vida verldens fägring rundt omkring sig, den äger sol, luft och lif, hvadan de än må komma, derföre är björken stor, derföre är björken stark och fager mer än någon annan".
Men vägens konvalje visste icke huru hon skulle, äfven hon, komma från vägens dam till ljus och frihet.
Kom så en ung flicka; hon band en krans, hon plockade vägspårets konvalje och fäste den i kransen, och så var kransen färdig.
"Vackra björk, i dig vill jag hänga min krans, högt upp på en af de svajande grenarna"; och högt uppe sväfvade nu blomman, och hon lefde ett ögonblick af ljus, der intet stoft föll på hennes skönhet; nästa ögonblick var hon död.
Qvinnan på Tongatabu.
"Fremlingens lära är vacker, fremlingens lära är mild; Wainahée älskar fremlingens lära, Wainahée hör gerna fremlingens röst, när han talar fridens ord, när han bjuder stridsklubban hvila och menniskorna älska hvarandra.
Wainahée ville blifva fremlingens syster och låta honom vattenösa sitt hufvud -- men hon vill det ej numera.
Fremling, Wainahée är stolt, hon är fri.
Se, fremlingen säger, att hans gud befaller qvinnan lyda mannen!
Wainahée vill icke bli fremlingens syster, vill icke låta vattenösa sig.
Fremlingen har bedragit henne, då han sade, att hans lära bjuder frihet, likhet för alla.
Wainahée vill icke blifva slaf i sin själ".
"Flicka, är du mindre slaf, då en fremmande krigare bortröfvar dig?
Han krossar dig i stoftet för sin fot".
"Ja då är Wainahée fri, fri som fogeln i luften.
Hennes själ är fri, ty vill hon icke lyda, så lyder hon ej, om än den starke krossar henne till stoft.
Hvite fremling, Wainahée kan dö, om hon ej vill vara undergifven.
De många öarnes gud är qvinna, hon bor i skyarna, men hon säger icke, att Wainahée gör orätt om hon är stolt; Wainahée kan dö, det är lätt".
Fremlingen gick.
Vid stranden låg en kanot, han satte sig deri och fattade årarna, han skulle blott ro öfver till vikens andra sida.
Lugn och stilla låg viken, men utanför svallade högt bränningen mot korallrefvet.
Den hvite mannen var icke van vid kanotens årar, han var icke van vid hafvets bränning; åren halkade ur hans hand, den fördes hastigt bort i bränningens svall, han kunde ej mer styra sin båt och häftigt brusade bränningen.
Båten kastades omkring och mot vågornas våld kämpade den hvite; men fastlandets barn kan ej simma, han sjunker.
Bitter är hafvets sälta.
Wainahée de milda sjöarnas mö har icke badat i det salta vattnet, som skys af öarnas tärnor; men hon kan simma, hon kastar sig i hafvet, hon strider med oceanen, den svaga kämpar med den mäktige och snart ligger den hvite på den hvita korallsanden vid Wainahées fötter.
"Fremling från fjerran, hvarföre skulle du lemna ditt land, för att dö i Tongatabus våg?"
"Fremling från fjerran land, egde du på hemlandets kust ingen, som älskade dig? egde du icke en moder, egde du icke en maka?"
"Hvite fremling från fjerran, flickan från Oceanens ö gråter ensam din död, hon, som ville rädda dig ur hafvets våg, men ej kunde det, förrän din ande flytt".
"Fremling från fjerran, en fremmande flicka gråter ensam vid din graf".
"Hvi gick du från hem och vänner?
Det var din mäktige gud, hvars röst du lydde; han sände dig till oceanens ö, för att dö!"
"På stranden af fjerran ö sitter hans moder, hon flätar en korg med konstfull hand; den skall sonen få till välkomstgåfva, när han kommer hem, att han må se, huru hans moder tänkt på honom.
Moder till fremlingen, moder till fredsbudbäraren, fåfängt spejar din blick öfver hafvet, din son sofver på den hvita sanden på Tongatabus strand".
"På stranden af fjerran ö sitter hans maka, hon smyckar den matta, hon arbetat åt sin älskling; dess färger äro sköna, dess prydnader täcka.
Maka, kasta bort mattan, din älskling sofver på Tongatabus strand".
"Hvem skall odla din yams, hvem skall slå ned dina kokosnötter, hvem skall vårda dina plataner?
Din yams skall förstöras, dina palmer stå oskördade, din jord skall stå oskött på fjerran strand".
"Fremling från fjerran, flickan på oceanens ö skall strö blommor öfver ditt stoft; din moder, din maka skola sörja mindre, då du hvilar bland blommor".
Vid hyddan under palmerna satt Wainahée.
Hennes händer voro tabu, de voro förbjudna, ty hon hade vidrört en död.