Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och småningom steg der upp i henne en besynnerligt tung, smärtsam känsla af ömkan med henne sjelf, med hela lifvet, med allting – det flöt alltsammans ut i ett enda stort, grått elände.
Hon virade tanklöst näsduken omkring fingrarne och såg länge ut öfver landsvägen och markerna, bort öfver skogen, som mörk och färglös vågade sig mot himlens kyliga skiffer.
Och gång på gång blefvo hennes ögon igen fulla af tårar.
Hon flög upp och bort till tvättfatet.
Alice, det var fadrens röst.
Men hvarför i all verlden?
– Jag kommer, pappa!
– – Hon undrade plötsligt, om han ännu var derinne.
Jag – hon mumlade någonting – – Jag kommer strax!
När hon slutligen kom in – ännu med litet röda ögon – stod fadren med Georgs bref i handen.
Han lade det strax och såg på henne, snabt, forskande.
Felix stod nu borta vid det andra fönstret.
– Jo, du är just en artig värdinna.
Brandts stämma var forceradt ledig och skämtsam, och han satte hastigt, då Alice trädde fram till bordet, den stora, mörkröda skärmen på lampan.
Att sans façon springa ifrån vår främmande på det viset – – –
– Fru Lexow hade visst ett bref, Felix vände sig långsamt om – – – Alice stack brådskande brefvet i fickan.
Plötsligt kom hon till att le; – att de nu stodo här och spelade komedi för hvarandra, alla tre, hvar och en sin, det var då för löjligt!
Hon blef rädd för, att hon skulle brista ut i skratt och bet sig i underläppen.
– Låt oss dricka ur vår punsch innan kvällsmaten – – Nej, det – är visst ert glas.
– – – Skål!
– Vi äro bjudna till häradshöfding Bruuns i morgon eftermiddag.
Stor bjudning ser det ut att bli.
Brandt räckte
Alice brefvet öfver frukostbordet.
– Ja, det är den äldsta flickans födelsedag, vill jag minnas.
Hon ögnade igenom de par raderna.
– Går vi?
– Visst går vi!
Det äro vi rent tvungna till, pappa.
– Ja, jag menar nu rent bokstafligen, att vi måste gå, ty hästarne ha inte tid till något i morgon – – midt i vårarbetet!
– – – Dessutom har Bengt torpare också fått löfte om ett par för att sätta sina potatis – – –
– Det är heller ingenting att spatsera – den lilla biten.
Jag tar skorna med mig i ett papper, liksom då jag var en liten flicka och gick i dansskolan.
Men strax
Alice hörde om bjudningen, hade hon tänkt på Felix, och om hon skulle råka honom der.
Hon kunde icke hjelpa, att hon dessa sista dagar tänkte så mycket på Felix.
Icke längre med den sorgsna bitterhet och det smärtsamma medlidande, som först gripit henne, efter det han den der eftermiddagen ändtligen hade talat.
Nej, det var nu med en viss nyfikenhet, en besynnerligt glädtig nyfikenhet, ett slags feberaktigt och ändå kyligt intresse.
Nästan hvar stund på dagen längtade hon efter att se honom, – hur han såg ut nu, hurdant uttryck hans ögon hade, när han talade med andra, hurdant hans leende var, när han log.
Hon undrade hvad intryck det skulle göra, ifall hon sade honom det eller det, eller i fall hon såg på honom så eller så, eller ifall hon rörde vid honom.
Utan att kämpa emot återföll hon i sin gamla flickvana att utmåla för sig scener – romantiska och rörande, detaljeradt utförda ända intill drägter och miner.
Och gång på gång – ofta plötsligt, utan att vilja frammana det för sig – mindes hon hans blick, hans ansigte, blekt och förvridet, greppet af hans hand; – och i ångest, en ångest, som kom henne att sluta ögonen och småle med klappande hjerta, kände hon sig öfverallt förföljd af denne mans heta, flämtande åtrå, af hans intimaste och djerfvaste tankar, af hans drömmar, som han ej kunde styra.
Hon hade nu engång, rädd och nyfiken, skymtat lidelsen – och utan att veta det, utan att vilja det, väntade hon.
– Gratulerar, lilla Mia, gratulerar!
– Nå, se der ha vi födelsedagen – – – Sjutton år!
Ack ja, det kan vara något att gratulera till.
Midt på förmaksgolfvet stod fröken Mia och tog emot kyssar och handtryckningar.
Hon hade en ljusröd klädning, som satt stramt öfver det flata, insjunkna bröstet, och hon sköt upp axlarne, när hon neg.
– Herrskapet har minsann låtit vänta på sig.
– Hjertligt välkomna!
Alice var i svart med perlor och stod och neg för fru Bruun, som tog emot henne nästan vid dörren.
– Jag skall säga fru Lexow, så här på landet – en enkel kopp kaffe – – –
Alice log förekommande och sade något urskuldande om hästarna och om pappa, som aldrig blef färdig.
De båda damerna gingo tillsammans mot soffan, der man reste sig och helsade och gjorde plats.
Herrarne stodo i klunga borta vid kakelugnen med händerna på ryggen.
Alice lyssnade ofrivilligt efter stämmorna, när hon satte sig.
– – – Ja, är det inte en skandal, som det går till i Danmark?
– – Att folket kan tåla sig – – –
– Hvad skola de göra?
När ministrarna nu inte vill från taburetterna – – –
– Så skulle Folketinget ta dem i kragen – – – Ja, ja, ursäkta!
– – – Men för oss svenskar är det ju barockt.
– Litet småbröd, fru Lexow lilla?
Jag försäkrar, att de mandelkransarna – – –
– Tack, tusen tack!
– – – Åh, utmärkta – – –
Elin Bieler tog Mia om lifvet och såg på hennes födelsedagsbord inne i kabinettet.
Det var klädt med gullvifvor och grönt på den hvita duken, och presenterna lågo symmetriskt ordnade omkring en stor bukett i vas midt på bordet.
– Gud, ett så stiligt armband!
Det är ingenting, som klär som granater – – – Att du inte tar det på?
Hon profvade det och viftade med handen i luften.
Bieler var lång och fet med örnnäsa och stora bruna ögon.
Hon såg närmast ut som en bastant tjufpojke.
– Titta, der är herr
Danner borta och bugar sig för Alice Lexow – – Vet du, hon hviskade, han är allt litet betagen – –
– Söta Elin!
– Hon är ju gift.
– Ja, naturligtvis inte hon, bevars.
Han är ju också bara en pojke.
Men jag tror, hvad jag tror.
Bara det, att han blankt inte tål att man talar om henne – nämner henne aldrig – – – Magda är ju litet bedårad af hans ögon, som du vet, och jag för ett vådligt skoj med henne nu.
Det är genomfestligt med folk som äro olyckligt kära.
– Tyst, då!
Mia knuffade henne och rynkade ögonbrynen.
Han kommer hit.
Elin blef bjuden kaffe.
Hon stod och serverade sig, när Felix kom fram och helsade på Mia.
– Jag har den äran att gratulera, fröken Bruun – – –
– Tack – – Mia var nervös och rodnade med nedslagna ögon, ett ängsligt, intetsägande leende kring läpparne.
Hon var mager och outvecklad, med fnasslig, blek hud och en kort, bränd lugg, som missklädde henne.
Felix stod och synade presenterna, en efter en, och visste inte, hvad han mera skulle säga.
– Herr Danner har inte sett det stiligaste.
Elin Bieler stack sin böjda handled in under hans ansigte.
– Ne-ej – – – Han såg mycket intresserad ut.
Är det också frökens?
– Ja, jag har fått det från mormor – –
– Hör Mia.
– Magda och en flicka i hvit piquéklädning kommo bort till dem.
Den hvita, som hade skrattat, när hon gick öfver golfvet, såg strax högtidligt förnärmad ut, det första hon fick syn på Felix, och hetsade flyktigt med ögonlocken.
Hör, Mia, ställ för all del om, att vi få börja dansa så fort som möjligt – matsalen är ju allt utrymd.
– Hur många kavaljerer har ni kunnat skrapa ihop? – fröken Elin satte pince-nez’en på och tittade genom dörren ut i salongen.
Gudskelof, begge “prestapågarne“ äro då med som reserv – – –
– Elin, då!
– Och så är det informatorn på Nygård, och doktorn – han är förstås i sista stadiet som dansör – och löjtnant Berg och – –
– Alla tingsherrarne – – –
– Ack, hvad jag väl mins häradshöfding Lexow! Ja, lilla Mia, det var förstås innan ni kommo hit – – – Han kunde sätta lif i det!
– Fröken Elin glömmer mig.
Eller får jag kanske inte räknas med?
– Gud bevars, herr Danner!
Jag trodde bara inte, ni ville göra oss den äran att dansa med oss – flickor.
Den hvitklädda fnissade.
Men när ni nu vill, så mycket bättre.
Felix smålog tvunget.
Elin är bra glömsk, som inte mins alla de gånger – –
– Ack ja, förr i verlden!
Men – de sköna dagarne i Aranjuez – – Eller hur, Magda?
– Bry er inte om Elin, herr Danner.
Ni vet, hon är otillräknelig.
– Ändtligen finner man damerna!
Som jag har letat – – – Fröken Bruun!
Löjtnanten bugade sig med en stor blomsterbukett i bukettpapper.
– Att inte löjtnanten kunde göra oss den glädjen att ta uniform på, högtiden till ära.
Det är en evighet, sedan jag såg en guldtrens – – –
– Ack, fröken!
Hvad är väl en simpel infanteriuniform för den, som är van vid de bedårande hästgardisterna – – –
Der blef allmänt skratt – fnissande, menande, maliciöst.
Elin såg lika ogenerad ut och bara spärrade upp sina enorma bruna ögon.
– Hvar får löjtnanten allt skvaller ifrån?
– – – Det är ju kopiöst, alldeles.
De unga damerna byttes till vid pianot.
Fruarne stodo då och då några minuter två à tre i salsdörren och sågo på.
– Akta dig, Olga! kom i håg, att du är klen.
Doktorn ansvarar mig ju för henne?
– Fru Lexow!
Får man ha den äran?
Men vet, löjtnanten, jag tycker rigtigt det är synd – – – Der är flera unga flickor, som sitter – – –
De kommo att stå bredvid Felix och Elin Bieler.
Alice och hon hade träffats sedan barndomen – då och då – och kallade hvarandra vid namn, utan att vara det minsta intima.
– Man ser aldrig Alice nu för tiden – –
– Åh, jag kommer aldrig någonstans, vet Elin, hästarna äro jämt upptagna – och så är det ju så långt till Kallebäck – – – Men jag hoppas då, att herr Danner någongång har framfört mina helsningar.
– Han!
Elin slog ut med spetsnäsduken.
Alice vet inte, hvad han är distrait hemma.
Felix urskuldade sig, stammande, ängslig, upprörd, bara vid att se Alice – hon hade inte talat till honom på hela kvällen.
Alice smålog sväfvande och bytte om samtalsämne.
– Jag kan helsa Elin från min svåger.
Han var hos oss några dar i vintras – – Han talade just om, hur ofta han varit hos herrskapet på sista tiden, härute.
– Ah, tack så mycket – – – Ja, vi saknar honom ofta, kan Alice tro.
Säg – hon nästan kastade sig fram och grep honom otåligt i rockärmen – mins löjtnanten den kvällen, då vi hade fyrverkeri och häradshöfding Lexow fick oss nästan till att kikna af skratt, som han lefde med pjeserna?
– Ja, ack ja – – – Du store, den kvällen!
Och fröken Magda, som i förskräckelsen hoppade öfver löfkojrabatten – i ett skutt – – –
De talade alla om Paul Lexow; de kommo ihåg episoder, kvickheter, som han hade sagt, och skrattade, – – – blott vid en häntydning, ett ord, skrattade de.
Felix stod tyst bredvid.
Först försökte han följa med samtalet, skratta, när de andra skrattade, skjuta in ett ord eller en fråga – men ingen gaf akt på det.
Han kände sig så utesluten, så till öfvers, och generad af sig sjelf, att han till slut inte visste, hvar han skulle göra af sig.
Nanny Bruun kom till; – en lång, halfvuxen tös, ännu i nästan korta kjolar.
Hon stack sin arm in under Elins, som med händerna korslagda framför sig, vaggande litet fram och tillbaka med öfverkroppen blef vid att prata, utan att se på henne.
Der stod hon så och hängde en stund med hufvudet uppåt
Elins skuldra och ena foten öfver den andra, tåspetsen stödd mot golfvet – långa fötter i svarta halfskor på hvita strumpor.
– Åh, Elin, dansa med mig ett slag – – Du för så stiligt – – –
– Här är annars två kavaljerer Nanny, – Nanny inte så mycket som kastade en blick hvarken på löjtnanten eller Felix.
– Fröken Nanny!
Jag skulle vara den lyckligaste bland dödlige – – Löjtnanten bugade sig öfverdrifvet djupt och lade utan vidare armen om hennes lif.
– Så hon kan hålla i med att hamra på den valsen!
– Elin vände sig vädjande till Alice.
Herr Danner! tacka mig nu vackert för dansen och bjud upp fru Lexow, så skall jag skaffa er en lifvad polka istället för detta här långsläpiga eländet.
– Fru Lexow – – Vill ni?
Jag menar – – Törs jag?
Alice lade sin krökta arm på hans skuldra, solfjädern hopslagen i handen.
De dansade ut – afvigt.
– Hvad ni dansar bra – hon talade med ansigtet under hans och såg upp.
Så lätt – –
– Tack, tack – – Nej håll!
Som ni dansar – – –
– Det är det roligaste jag vet – –
Löjtnanten stod och viftade med en hopknuten servet midt på golfvet och skrek öfver musiken.
Paren knuffade till honom, då de flögo förbi.
– En slängpolska!
Alla man hit!
En slängpolska!
Flickorna stimlade omkring honom:
Ack ja, låt oss få en slängpolska – – –
– Men en vild en – – –
– Så vill jag vara med!
Elin Bieler sprang upp från pianot.
Spela, hvem som vill!
Herrarne stodo i ring efter hvarandra, med ena handen knuten om den hopbundna serveten och andra armen om lifvet på sin dam.
Flickorna lutade sig mot deras skuldror och stampade takt med tåspetsarne, otåliga efter att få börja – – Två pigor kommo in med duktyg till supén och blefvo stående uppåt väggen vid buffeten med linnet i famnen.
– Håller ringen rigtigt?
– – Nå, är ni så färdiga?
Rundt, rundt om gick det, svängande i sprittande polkatakt med hopp och språng.
Ur arm i arm kastades flickorna, klängde sig ett ögonblick fast och slängdes så obarmhertigt fram igen af den nästa.
De flåsade och flämtade, röda i ansigtet, och sleto sig ur ringen, när de icke längre kunde följa med.
– Åh, Gud, hvad jag är trött! – – de föllo ned på stolarna längs väggen.
Luggarna hängde raka och stripiga ned öfver pannorna.
– Mia, du får låta mig komma in till dig och få min lugg bränd.
Jag ser ju ut, som jag vet inte hvad – – –
– En dam!
En dam!
Vi fattas en dam – – –
– Fru Lexow! Åh, seså!
Alice drogs med ett ögonblick.
Så slet hon sig lös igen, och ringen skingrades – –
– Det var ett styft arbete, det, löjtnanten torkade sig i pannan.
Men hvad gör man inte för småtösernas förnöjelse!
Han drog Nannys arm in under sin.
Felix hade bjudit Alice armen.
De gingo långsamt genom rummen.
– Ni är visst den enda, som blir blek, när ni dansar – han såg ned på henne.
– Har ni redan märkt det?
Ja, jag blir alltid blek i stark värme.
– En afundsvärd tur! föll Elin Bieler in.
Hon var som en kokt kräfta i ansigtet.
Snälla Mia, kommer du?
– Om vi skulle ta en lek sålänge?
– Tackar!
Nej, att bry sin hjerna med obligatoriska kvickheter – helst elakheter – efter en sådan finsk bastu – – – Låt oss se att få ett glas punsch – – –
En efter en försvunno herrarne in på “kontoret“.
För hvar gång dörren öppnades, slog der ut en doft af cigarrök.
Damerna drefvo trötta omkring med armarne om hvarandras lif, stodo och hängde i salongen öfver mammornas stolar, undersökte småsaker och album och slogo sig ned i sofforna två och två och hviskade – – –
– Har du märkt, hvad han dansar – hvad skall jag säga? – opassande, doktorn?
Jag dansar aldrig mer med honom.
– Men, Gud, Magda!
– – Jag förstår inte.
Prostens yngsta dotter spärrade upp sina ängsliga, bruna ögon.
– Förstår du inte?
Nå, så kan det vara detsamma då.
Men du kan då se på honom, att han är en gammal roué?
– Det är alla läkare.
Den hvitklädda satt på huk på en pall med hakan i händerna.
Min bror säger, att det hör till, att de lefver om mycket värre än några andra.
– Jag undrar knapt på det, tyckte fröken Magda.
Det är också en otäck handtering de har.
Stå der och skära i lik – – Usch då!
Der kommo flera och flera flickor till.
De drogo stolarne fram och klungade sig samman omkring kabinettsoffan.
– Nanny, du kan gå din väg.
Hvarför skall du också alltid stå och höra allt hvad man säger?
– Tror ni kanske inte jag vet alla era dumma hemligheter?
– Det är jämt något om herrar och fånigheter, som de har sagt till er – – –
– Nanny!
Hör du inte din mamma ropar på dig – – –
Elin stod inne i Mias rum och krusade sin lugg vid spritlampan på byrån.
Alice var der också och tvättade sina händer.
Mia hade stält sig med ryggen mot dörren och vaktade för “pojkar“.
– Löjtnant Berg är ändå bra festlig.
– Elin hade båda armarne böjda uppåt och stod och rullade håret på tången.
Det är sanning, hade vi inte honom här på orten, så vet jag inte, hvad vi skulle ta oss till.
De andra äro några rigtiga döddansare – – –
– Se’n får jag ju låna tången litet grand, när Elin har slutat?
– Alice stod med nedslagna ögon och putsade sina naglar.
– Var så god! jag behöfver den inte längre.
Nu skall det bara torka, innan jag kammar ut det – – – Hon satte sig på sängkanten med hela hårfästet fullt af en rad små symmetriska rullar och böjde sig disgraciöst fram med armbågarne på knäna.
– Har ni sett, hvad
Danner ser melankolisk ut i kväll?
Det är antingen din skull, Mia, eller också är det Alice, som har varit stygg emot honom – – Hon tittade från den ena till den andra.
Mia rodnade häftigt, och när Alice vände sig om, mötte hon hennes timida, skrämdt generade blick.
– Nå! det är således fröken Bruun!
Alice stod och smålog under tången, som hon förde med båda händer.
Jag, som alltid förut har gissat på Elin – – –
– Åh, jag!
Tycker någon det!
Nej, då, en så romantisk svärmare som Felix Danner går minsann inte och blir kär i mig!
– – – Men i början misstänkte jag ju Mia för att ha litet maskopi med honom – hon blinkade åt Mia.
Han sa’ ju inte nånting, förstås – det är nu engång för alla inte hans starka sida att prata; – men det var ändå liksom en stilla kurtis – – –
– Åh Elin!
Hvad skall fru Lexow nu tro?
Alice skrattade högt, nästan ystert.
Denna späda, skrangliga flicka, med sina stela, inlärda manér och sin nervösa, tafatta ängslan vid hvart ord hon skulle säga, med sin spanande blick, sitt osäkra leende, sin gråa hud och sin väluppfostrade, styfva timididet – hur i all verlden kunde någon tro, att Felix skulle tycka om henne!
Men hon gick strax in på Elins skämt, hon kände ett grymt, tanklöst nöje vid att “bry“ den lilla stackaren för honom, som hon visste inte tänkte på henne – icke med den ringaste tanke.
– Det skall fröken inte bli generad för.
När fröken bara sjelf tycker om honom – – –
– Nå, Mia – – – Åh, Alice, var snäll att låna mig kammen ett ögonblick – – – Hur gick det med lektionerna i botanik?
Jag tyckte det var något tal om det i vintras – – Det är visst för resten det enda han har aning om – litet naturlära – – –
Mia skrattade tvunget:
Åh, det hoppas jag, han har glömt för längesen, liksom jag.
– Du skall få se han kommer en vacker dag – – – Är det bra så här, tycker ni?
Litet väl purrigt, eller hur?
Hon vände sig om emot dem med nackspegeln – – – Att han kommer en vacker dag med portör och spade och det hela.
Och – allvarligt – det vore så likt honom! – påminner dig om ett aftal.
Det är förresten en beundrare, som hvem som helst kunde vara glad öfver, – söt är han, rigtigt så man kunde bita i honom ibland.
– Usch, Elin, att du vill tala på det viset!
– Pytt!
Oss flickor emellan, hvad skulle det göra?
– Du kan väl begripa, jag inte går och säger det till honom sjelf.
Men – allvarligt taladt – det är en fin pojke, Danner, han är sällsynt som en perla och alldeles inte lik andra –
Lilla Mia stod med nedslagna ögon och ett svagt leende omkring läpparne.
Ett ögonblick var hon rigtigt vacker, när hon höjde blicken – den var så fuktig och ren.
– Men den, som får honom, blir inte lycklig, det kan ni lita på.
Om ni visste, hvad han i hvardagslag kan vara sensibel – – – Åh, åh!
Inte att röra vid!
Nej, skall man gifta sig, skall det helst vara med en rigtigt robust karl, – en karl, som kan äta, när han får mat, och sofva och skratta, när han skall det.
En, som inte ohjelpligt mister sina illusioner, för det han ser sin älskade i papiljotter – – –
– Har jag inte rätt, kanske?
Alice, som har smakat på det, och är inne i äktenskapets mysterier?
Alice log generadt.
Hon nöjde sig med att bara skaka på hufvudet – – –
Det tog i låset – “Hvem är det?“ – och bultade sedan häftigt på dörren.
– Helsa från mamma, att nu går de till bordet!
– Det är bara Nanny!
Säg, att vi kommer strax – – –
Brandt gick förut; han hade gått dit i sommaröfverrock och nu till hemfärden måst låna en sjal af fru Bruun.
Han frös och var vid dåligt humör.
– Det är, min själ, oförsvarligt, att ställa till sådant nattsöl midt i “naddarne“ – sade han och huttrade.
Gud vet, hur det går med min reumatism, om jag inte kommer hem med fortaste.
Felix och Alice kommo långsamt efter.
Hennes hand hvilade lätt på hans arm, de voro ensamma i denna kalla, ljufva gryning.
Jorden var fuktig och gräset vått af dagg, stråna klängde sig gråa och tunga uppemot hvarandra.
Allting var så stilla, så stilla.
Bladen på träden skälfde icke, och ingen sky gled öfver himlen, matt och rent blekblå öfver den rosiga randen i öster.
Med ett hörde de en fågel ängsligt kvittra – sedan många, – luften var fyld med detta blida, dämpade kvitter, der gökens rop, friskt som en glad suck, då och då skar igenom.
De ljusgröna björkarnes toppar började skifta i guld mot morgonrodnaden.
– Solen går snart upp, sade han högt och sträckte handen, liksom kännande, ut i den kyliga luften.
De hade båda tegat ända tills nu.
Alice gick med hufvudet sänkt, icke orolig, icke ängslig, men så underligt bedröfvad.
Plötsligt lade han sin hand öfver hennes, som hvilade på hans arm.
Så sakta, han rörde knapt vid den.
– Ni skall inte vara ledsen, sade han lågt, och hon hörde, hur hans röst darrade.
Inte för min skull.
Jag skall nog öfvervinna det.
Hon lyfte långsamt sina ögon upp emot honom. – hjelplöst, nästan bedjande, och han såg, att de voro fuktiga af återhållna tårar.
– Min vän – min lilla vän, då – – – Han kunde knapt tala och klappade oupphörligt hennes små bara fingrar, som nu nervöst krökte sig om hans rockärm.
– Låt oss vara vänner, Felix, sade hon upprörd, och nästan utan att hon visste om det, runno tårarne utför hennes kinder.
– Jag vill – – jag vill försöka – – – Han böjde sig ned öfver henne, och plötsligt märkte Alice, att hon grät.
Himlen ljusnade, fågelkvittret blef starkare, och öfver skogen steg solen, röd och rund i sin glödande stråldimma.
Brandt ropade från trädgårdsgrinden han höll öppen – Alice!
Hon räckte Felix handen.
De kände sig båda så bittert, så hopplöst trista efter denna natt af dans.
De möttes åter som vanligt, ute och inne, och de undveko icke längre att möta hvarandra.
De talade mildt och blidt med hvarandra – om allting, blott icke om Felix’ kärlek.
Och utan att hon vidare tänkte derpå, hvilade Alices hand länge i hans, när de möttes och skildes.
Ensam var hon ofta sorgsen.
Hon gjorde sig förebråelser, hon kände som en börda af ansvar hvila öfver sig.
Har jag varit kokett? är det min skull? kunde hon med naiv samvetsgrannhet fråga sig sjelf, och med händerna under hakan, och ögonen under de hopdragna brynen frånvarande stirrande ut öfver markerna, kunde hon länge, länge sitta och tänka på sig sjelf och honom.
Hade hon väl haft rätt att så störande gripa in i detta lif, som utan henne kunnat vara så lugnt och lyckligt?
Att göra ett sådant barn förtret, att kasta skugga öfver ett så ungt och friskt lif, att trampa ned ett enda af de frön, som spirade i denna rena, sällsynt findanade själ – det var synd, stor, stor synd, mycket större, än att den någonsin kunde ångras eller sonas.
Och hennes fantasi, som alltid i ett ögonblick lät ett tankefrö växa upp till en jätteverklighet, dömde henne strax som grym och hjertlös, tills hon med en plötslig, vaken ansträngning att se saken, som den var, öfvertygande, nästan högt sade för sig sjelf:
Nej, jag har inte koketterat för honom, jag har inte – – Och hon blef vid att upprepa det, medan hon motiverade sitt eget försvar emot sig sjelf.
– Jag har inte koketterat, det behöfdes ju inte – han blef ju kär i mig tvärt, strax han såg mig.
Kunde jag väl hjelpa det?
– – Dumheter!
– – Naturligtvis går det väl öfver för honom, som för alla andra.
Han har i alla fall bättre af att bli kär i mig, än att i urvette gå och förlofva sig med ett litet våp – hon tänkte på Mia Bruun – som han skulle ledsna på inom ett år – – Förresten: all utveckling sker blott genom smärta säger de, och detta har utvecklat honom – – Så kunde hon alldeles medvetet, med bestämdt och klart utformade tankar, räsonnera fram och tillbaka, plädera för och emot sig sjelf, medan hon djupast inne, i sitt allra innersta, hemligaste jag, blott kände en jublande, triumferande lycka öfver att åter vara som en ung flicka, öfver att åter älskas och åtrås som en ung flicka.
Felix rörde henne; bara det att se hans ögon – som en hunds ögon, trofasta, hjelplösa uppemot henne, kunde nästan locka tårar i hennes egna.
Så tillbedjande, blindt betagna, sågo de upp till henne, utan att någonsin vilja studera hennes fel och dygder, utan att någonsin väga och värdera behagen och enskildheterna i hennes utseende.
Han bara såg på henne; – det var, som om han med denna ångestfulla, koncentrerade blick ville se in i hennes själ för att finna, om der då ej var en enda tanke för honom, en enda öm och hjertlig känsla för honom.
Och denna ödmjuka, stumma vädjan rörde henne mer än långa tal af de mest lidelsefulla, vältaliga ord skulle ha gjort.