Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är du nöjd nu, och vill du lofva mig komma hit i morgon, då solen sjunkit ned bakom klipporna vid insjön?
– Ack, det lofvar jag gerna, ty du vet icke, hvad jag älskar att se ditt ansigte.
I afton kan du ju komma och besöka vårt folks läger.
Min fader väntar just, att riddarens son skall besöka honom, om ej af godhet, så dock af nyfikenhet.
– Jag skall komma, men bäst är att träffa dig ensam, Singoalla.
Nu räckte Singoalla sina händer till Erland och sade honom farväl till i morgon.
De höllo länge hvarandras händer och sågo i hvarandras ögon; de funno behag deruti.
Men slutligen ropade de: i morgon! – ja, i morgon! nickade gladt och ilade åt skiljda håll.
Men innan Erland hunnit uppför kullen och Singoalla försvunnit i skogen, vände sig begge och tillvinkade hvarandra ännu en gång farväl och återseende.
Solen sjunker ned bakom klipporna vid insjön; trädens toppar bada i aftonrodnaden; fåglarne sätta sig till ro; klosterklockan, som kallar munkarne till aftonbön, ljuder öfver nejden; Erland lemnar slottet och ilar till mötesplatsen.
Så träffar han Singoalla hvarje afton under den höga granen på kullens topp, medan skymningen smyger mellan skogens stammar.
De tala i början mycket med hvarandra, och leka såsom barn på den gröna stranden; det finnes ingen vacker flicka på jorden, utom du, säger Erland till Singoalla, och hon svarar glad: ack, tycker du det?
Innan jag gick hit, speglade jag mig i en stilla källa, för att se, om du kunde finna mig behaglig.
Men småningom blifva begge mer tystlåtna; hellre än att tala älska de att skåda i hvarandras ögon, och de kunna detta i trots af skymningen, ty de äro hvarandra nära och linda sina armar, den ene kring den andras hals.
Då blickarne så kyssas, trånar äfven mun till mun, och snart mötas läpparna i långa kyssar, som på en gång värma och svalka ... som på en gång släcka och alstra blyga oförstådda begär.
Hvarje gång
Erland vandrar till mötesplatsen, klingar i hans själ en sång, åt hvilken hans läppar icke ge toner.
Den sången lyder:
„Ljufligt är att möta sin flicka, ljufligast då skymningen hvilar öfver nejden.
Jag nalkas kullen, der qvällvinden suckar i granen.
Är du der, Singoalla?
Jag ser dig icke, men jag anar, att du är der, ty vinden doftar af blommor, ty skogen är ljufligt tyst, ty det rör sig så underligt i mitt bröst.
Det vinkar deruppe på kullens topp; är det granen, som rör sina dunkla grenar?
är det nyponbusken, som böjer sig, medan vinden plockar dess hvitröda blommor?
Eller är det
Singoallas klädning, som fladdrar, då hon väntar den hon älskar?
Jag vet det icke, men jag anar mycket och är lycklig.
Ljufligt att möta sin flicka, ljufligast då skymningen hvilar öfver nejden.
Det främmande folket stannade på svedjolandet längre, än deras höfding i början ämnat, ty den hop, på hvilken han väntade, dröjde.
Men Erland tänkte icke på skiljsmessan, och Singoalla icke heller.
Det föreföll dem begge, som om de alltid skulle få vara tillsammans.
Åtta dagar förledo; åtta gånger hade Singoalla sagt. till sin fader: jag vill gå att lära framtidssyner af ensamheten, och han hade svarat: gå!
Och hon hade gjort en lång villande omväg i skogen, för att gäcka Assim och föra honom åt annat håll, än åt kullen vid bäcken, ifall han lurade på hennes steg.
Åtta gånger hade Erland och Singoalla träffats på sin ensliga mötesplats, der ingen annan än den trogne Käck var vittne till deras lycka, ty sällan förirrade sig en jägare hit, aldraminst i skymningen, och det främmande folkets qvinnor plägade hemta vatten och bada sina barn långt borta, der bäcken flöt närmare svedjolandet.
Men mer och mer förändrades Singoallas väsen under dessa dagar.
Hon bäfvade, då hon skulle smyga till mötet, men kunde likväl icke afhålla sig derifrån, ty det sved i hennes hjerta då hon ej såg ynglingen, riddarens stolte son; om natten drömde hon om honom, om dagen tänkte hon på honom, och riktigt lycklig var hon icke, utan då hon kände den smärte gossens arm kring sin medja.
Och likväl var hon skygg, hon visste ej hvarför, likväl höjde hennes själ tysta ångestrop, då han nalkades henne.
Tala kunde hon knappast, då de sutto bredvid hvarandra, ty oro och längtan pressade skiftevis suckar ur hennes barm; hon kunde ej mer skåda i Erlands ögon, ty det var som om de brände hennes egna; hon sänkte sin blick, beslöjad af långa ögonfransar, till bäckens sorlande vatten, eller höjde hon dem till de tyst skridande stjernorna, medan Erland betraktade henne.
Och ändock kände hon hans blick, utan att kunna möta den, som en ljuf plåga in i djupet af sin själ.
Då sade Erland en qväll, när de sutto med kinderna tryckta mot hvarandra, så att hans bruna lockar blandade sig med de mörkare, som svallade kring flickans hufvud:
– Sjung, Singoalla!
Sjung en af ditt folks sånger!
Men Singoalla svarade knappt hörbart:
– Jag kan icke sjunga mer.
– Och dock hörde jag dig sjunga den första gång vi sågo hvarandra, då Grip ville bita dig, och jag var elak mot dig.
Hvarför vill du icke sjunga nu?
Är du sorgsen?
– Ja, svarade Singoalla.
– Och hvarför är du sorgsen?
Nej, Erland!
Jag vet icke, hvarför jag är sorgsen ...
Dock, måhända är det derför, att vi en gång skola skiljas ...
– Skiljas! utbrast Erland bleknande.
– Vill du icke alltid stanna här?
– Jag ville alltid vara hos dig, men jag måste följa min fader.
Ja, när jag tänker derpå ... ser du, jag har icke tänkt derpå förut ... men nu tror jag, att jag skall dö, när jag skiljes från dig.
Jag vandrar långt, långt bort, allt längre bort från dig, Erland.
Då du kommer hit om qvällarne, är Singoalla icke här; men hon längtar hit och skall dö af sin längtan.
Du skall kanske gråta, Erland, och ropa mitt namn, och jag kan ändå icke komma ...
Singoallas ögon fylldes af tårar, och snyftningar häfde hennes barm.
Han hade förut icke tänkt på skiljsmessans möjlighet.
Han släppte
Singoallas hand och kände likasom en dolk i sitt hjerta.
Ja, tårar framträngde äfven i hans ögon, ty den mystiska kärleken hade enat deras hjertan, så att glädje och smärta och pulsslagens gång voro gemensamma för begge.
Men då Singoalla såg den fuktiga glansen i Erlands ögon, försökte hon le, för att åter göra honom glad, och hon borttorkade med sin lena hand hans tårar och sade:
– Var icke ledsen!
Då Singoalla är borta, skall du snart glömma henne och åter blifva lycklig.
– Glömma dig! utbrast Erland och steg upp.
– Nej, jag glömmer dig aldrig, jag skiljes aldrig ifrån dig, jag följer dig, hvart du går.
– Vill du det?
ropade Singoalla med strålande ögon.
– Vill du skiljas från din fader och moder och din sköna borg och allt annat, du älskar, för att följa mig?
– Ja, svarade ynglingen med det fasta beslutets allvar på sin panna.
– Då skola vi blifva man och hustru, utropade Singoalla; – du skall blifva min herre och jag din slafvinna; jag skall under vandringen bära dina bördor, om qvällen svalka dina fötter med det kalla vattnet, under hvilan steka ditt villebråd öfver elden, räcka dig bägaren, då du är törstig, sjunga för dig, då du är ledsen och lida allt hvad du lider.
Det skall jag göra gerna, ty jag vet, att du älskar mig.
– Nej, inföll Erland, – så skall det icke vara, utan jag skall bära dina bördor, ty mina skuldror äro starkare än dina; jag skall jaga det villebråd och plocka de bär, som smaka dig bäst, till vår måltid; du skall icke vara min slafvinna, ty det vill jag icke, och det passar icke.
Men man och hustru skola vi blifva.
– Vill du icke nu genast blifva min man? sade Singoalla.
– Jag skall göra dig dertill, såsom det tillgår hos mitt folk.
Och Singoalla framtog en liten platt sten, fästad vid en kedja, den hon bar kring halsen.
Stenen var svart, och i den var inristad bilden af hennes folks Gud Alako.
Denna sten lade hon i Erlands högra hand och frågade, om han ville älska henne som sin enda qvinna intill döden och svärja henne en trohet, mot hvilken den ringaste förbrytelse skulle berättiga henne att taga hans jordiska lif och med sina böner stänga för honom himmelens port.
Dertill svarade Erland utan tvekan ja.
Derefter tog
Singoalla stenen med Alakos bild i sin högra hand, aflade samma löfte och tillfogade efter sitt folks bruk, att hon ville vara sin trogne mans trogna slafvinna och lida allt af hans vrede, men ingenting af hans otrohet.
Sedan detta var gjordt, sade Singoalla: nu är du min man, Erland, och jag är i allt lydig din vilja.
Och när hon sagt detta, kastade hon sig på knä i gräset, höjde armarne mot himmelens stjernor och talade ord på ett språk, som Erland ej förstod:
– Han är min, den ende jag älskar!
Veten det, alla qvinnor, och blicken ej på honom, ty han är min och föraktar er alla.
Tack, gode Alako i himmelen, ty han är min, den ende jag älskar!
Erland fattade väl icke hela betydelsen af denna ceremoni, som Singoalla förrättade med en egen högtidlighet i sitt väsen; vid ett annat tillfälle skulle han undrat deröfver, att Singoalla nu kallade honom sin man, ehuru inga ringar blifvit vexlade, intet bröllop på vanligt sätt hållet och ingen välsignelse uttalats öfver dem af en Herrans tjenare.
Men nu tänkte han ej på något sådant; det löfte, han svurit, kände han ingen svårighet att hålla, ty Singoalla var hans själs enda lust, hans ögons enda fröjd; han tänkte blott på att kyssa Singoallas mun, hvila vid hennes barm och följa henne till verldens ända.
– Sätt dig bredvid mig, sade Singoalla, – och hör en sägen, som går bland min fars folk.
De säga, att den man och den qvinna, som druckit hvarandras blod, skola känna lifvets sorg och glädje, helsa och olust på samma tid och på samma sätt; att de kunna tala till hvarandra med tankarne, fastan de äro på långt afstånd, och att deras hjertan aldrig kunna skiljas.
– Jag vet icke, men jag har hört, att vänner, som ville stifta ett evigt förbund, plägade blanda blod med hvarandra.
Singoalla, fortfor Erland, – jag vill dricka af ditt blod; vill du dricka af mitt?
– Ja, hellre än af öknens källa, svarade Singoalla; – men blott en droppe, ty du får ej såra dig illa.
Erland blottade sin venstra arm, ty den venstra armen är närmast hjertat; men då han upptog sin jagtknif, för att tillfoga sig ett sår bad
Singoalla ängsligt, att hon skulle få göra såret.
Det beviljade Erland.
Singoalla drog sin skarpa dolk, stack hans fina udd helt lätt i sin älsklings arm och uppfångade med sina läppar den lilla perla af frisk ungdomsblod, som framsipprade.
Derefter blottade hon i sin ordning sin venstra arm.
Med dolkens nålfina udd framlockade hon en droppe af sina ådrors saft, hvilken af Erland bortkystes begärligt; ja, han betäckte armen med kyss på kyss och lade honom sedan kring sin hals.
Tvekampen.
Men hvilken är den skepnad, som uppstiger i den grå skymningen och med sin tysta närvaro hotar de älskande?
Singoalla spritter till och ropar: Assim!
Ett doft skratt besvarar hennes rop.
Har du sett örnen, då han skakar sina vingar och från skyhögt fjell skådar en fiende i rymden?
Hans runda, rörliga ögon betäckas af en grå dimma, men denna genombrytes hastigt af ett blixtrande sken, han höjer sig på gula starka klor, utbreder vingarne och skjuter med sträckt hals och pilsnabb fart mot fienden.
Så blixtrade Erlands ögon, då han såg gestalten och hörde namnet Assim.
Han flög upp och drog sin jagtknif för att anfalla främlingen.
Singoalla fattade om sin älsklings väpnade hand, men han ryckte sig lös.
Den svarte Assim såg knifven glimma i stjernornas ljus; han afkastade sin kappa, gjorde ett språng tillbaka, medan hans hand sökte dolken i bältet, och han sade:
– Höfdingens dotter och slottsherrens son!
Stackars Singoalla!
Qvinnorna i lägret skola håna dig och männen förakta dig! ...
Och i det han talade så, slungade han dolken mot Erlands hufvud.
Men Assims hand felade; vreden och skymningen bragte den skicklige dolkslungaren på skam.
Erland gick emot honom med höjd knif.
Assim gjorde ännu ett språng tillbaka, ett vigt språng; han sträckte ut sina obeväpnade armar, hans svarta öga följde det hotande vapnets rörelser, fingrarne öppnade sig, för att i rätta ögonblicket gripa om Erlands lyftade hand, och den smidiga kroppen böjde sig, för att med ett oväntadt sidosprång undvika hugget, om handen ej kunde afvärja det.
– Assim är obeväpnad, nåd åt Assim! ropade
Singoalla och förde händerna vildt genom sina lockar.
– Är du obeväpnad? frågade Erland och sänkte hastigt sin hand.
– Ja, svarade Assim, – men jag är en man.
Erland kastade jagtknifven i gräset, för att enligt nordisk sed obeväpnad kämpa mot en obeväpnad.
Erland, den blonde Göten, var sjutton år, skägglös och ännu ej fullvext; Assim, den svarte ättlingen af folket från Ganges, hade vandrat i tjugosex somrar, oberäknadt de trenne, hans moder burit honom på sin rygg.
De gå emot hvarandra, de utsträcka sina armar; de trycka bröst mot bröst så nära som vreden kan närma tvenne hjertan; deras ådror svälla, deras senor sträckas, deras muskler spännas från hjessan till fotabjellet.
Men i nästa ögonblick är segern redan afgjord.
Den blonde Göten har kastat den mörke främlingen till marken; hans knä tryckes hårdt mot den fallnes bröst, och hans hand griper kring dennes strupe.
Då ilar flickan fram till kämparne, för att beveka segraren och bedja för den öfvervunne.
Erland lyssnar till hennes röst, släpper sitt mördande tag och reser sig stolt.
Assim stiger upp, men hans blick är häftad vid jorden.
Han upptager sin kappa, sveper sig i henne och smyger bort.
– Ve mig! ropar Singoalla.
– Han skall berätta allt i lägret.
Min fader skall slå mig, männerna förakta mig och qvinnorna håna mig!
– Nej, sade Erland, – det skall icke ske.
– Nej, upprepade Singoalla, – det bör icke ske, ty vi äro man och hustru.
– Kom, sade Erland, – jag följer dig till lägret, för att tala vid din fader.
Då Erland är vid din sida, har Singoalla intet att frukta.
– Min man! sade Singoalla lugnad.
– Min hustru! svarade Erland, lyfte henne upp i sin famn, bar henne öfver bäcken och gick med henne in i skogen.
Lägret.
Skogen, som omslöt svedjolandet, liknade i mörkret en ogenomtränglig, svart mur, på hvilken himmelens stjernbeströdda tak hvilade.
På det öppna fältet flammade stockeldar, i hvilkas sken besynnerliga skuggor rörde sig samt här och der ett tält framskymtade.
Der var ett hvimmel af menniskor och djur, af män, qvinnor, barn, hästar och hundar; ett sorl af röster från gröfsta bas till gällaste diskant, sång, strängaspel, hvisselpipors skärande ljud, trumslag, hundskall, barnskrik, lugnt samtalande karlröster, grälande pipiga qvinnostämmor, dån af hammare, som bearbetade någon sprucken kopparkittel eller formade glödröda jernstycken till hästskor och pilspetsar – allt detta blandade sig till ett öronslitande, förvirradt och förvirrande samljud.
Med Singoalla till vägvisare, med hennes hand i sin, skred Erland, ett mål för nyfikna blickar och för anmärkningar på en rotvälska, som han ej begrep, genom den mylande hopen, mellan grupper af män, som åto, drucko, spelade tärning, slipade knifvar och svärd – mellan qvinnor, som rörde i grytor, matade barn, lagade kläder, samtalade och kifvades – mellan nakna gossar och halfnakna flickor, som lekte, örfilades och klöstes, skrattade och gräto – mellan hästar, vagnar, tunnor och husgerådssaker fram emot höfdingens, Singoallas faders tält.
Samma afton, medan Singoalla var hos Erland, hade den väntade hopen anländt till lägret, och höfdingen tillkännagifvit, att uppbrottet skulle ega rum om morgonen af andra dagen derefter.
Deraf denna ovanliga liflighet i lägret.
Här var oljudet ej så stort, trängseln icke heller.
Stammens äldste och anseddaste män voro der samlade; äfven sågos der några qvinnor, hvilka tyst, men ifrigt samtalade sins emellan, då Erland och Singoalla nalkades.
Dessa qvinnor voro Assims moder, systrar och anförvandter; alla riktade de sina ögon på höfdingens dotter, då hon vid Erlands sida gick dem förbi.
Gumman, Assims moder, liknade, vid eldskenet, måhända äfven annars vid dagsljuset, en otäck hexa.
Hennes långa krokiga näsa tycktes hafva vext fram ur ansigtet på bekostnad af de djupa ögongroparne, de ihåliga kinderna ... alldeles som då vid jordbäfningar bergen höjas, och jordlagren deromkring instörta, för att fylla de uppkomna afgrunderna ... hennes röda ögon flammade, och läpparne, som saft- och kraftlösa hängde kring det tandlösa gapet, grinade vedervärdigt.
Käringens hemska ansigte uttryckte ilska och hämnlystnad, ty Assim hade redan berättat hvad han erfarit vid bäcken; men det uttryckte äfven förundran, då hon såg riddarens son vid Singoallas sida.
Vid Erlands åsyn reste sig stammens äldste och bugade ödmjukt.
I tältöppningen stod höfdingen sjelf, samtalande med Assim.
Begge tycktes öfverraskade af den blonde ynglingens ankomst.
Assim smög undan, i det han sände Singoalla en dyster sidoblick.
Höfdingen förde händerna till pannan och bugade för Erland, men hans halft nedslagna ögon fäste dock mellan de svarta ögonhåren en glimmande blick på Singoalla.
Flickans kind var blek, men hon bäfvade ej, ty hennes hand hvilade i Erlands.
Erland förklarade, att han ville tala vid höfdingen utan annat vittne än Singoalla.
Höfdingen förde honom stillatigande in i tältet.
Hvad der talades, vet ingen, men efter en half timmas förlopp lemnade Erland tältet med lugn på sin panna, följd af Singoalla, som stolt mötte Assims moders och de öfriga qvinnornas blickar, samt af höfdingen, hvars ansigte bar spår af hans sinnes oroliga tankar.
Kommen ett stycke in i skogen, skakade Erland hand med höfdingen, kysste Singoalla och sade:
– Jag är redo på den utfästa tiden.
Aftåget.
– Huru är det med Erland?
Han är dyster och talar föga, sade fru Elfrida till sin man, herr Bengt.
– Han lider af ensamheten, svarade riddaren, sedan han med betänksam min tagit en klunk ur bägaren, hvarefter han lät blicken flyga hän till de blånande skogstopparne, som syntes genom den smala fönsternischen; – han lider af ensamheten, och detta är ej underligt.
Skogen passar ej mer för honom; vi skola i höst skicka honom till konungens hof att der lära mores och ridderliga öfningar.
Fru Elfrida afbröt samtalet, så snart det vidrörde denna sträng, ty hon kunde blott med vemod tänka på den stund, då unge Erland skulle från fader och moder begifva sig ut i vida verlden.
Men Erland satt nu i klostrets bokrum vid pater Henriks sida och läste vid det dunkla ljuset från det höga spetsbågefönstret i den Romaren Virgilii herdedikter, och då herden Meliboeus klagade:
Nos patriæ fines et dulcia linquimus arva,
klagade Erlands hjerta med honom, och han lyssnade tankspridd till paterns utläggning af skalden, ehuru denna utläggning var vida saftigare – hvartill ej behöfdes mycket – än de träaktiga kommentarier af salig Maurus Servius, hvilka stodo skrifna med rödt bläck i foliantens marginal.
Erland hade, innan han begaf sig till klostret, ströfvat genom alla vrår och vinklar af slottet, talat ovanligt vänligt med alla husets tjenare, besökt alla sin barndoms lekplatser, icke förglömmandes den vilda branten, från hvilken han plägade hoppa i sjön; han hade besökt dem, för att säga dem farväl och först nu kände han, huru kära de voro honom, huru svårt det var att lemna dem, fast han så mången gång längtat fjerran från dem ut i verlden.
Han tänkte på sin käre fader, sin älskade moder, och vid denna tanke svigtade hans beslut.
Han tänkte ock på munken, sin gode lärare, som satt vid hans sida, och han välsignade honom tyst för den kunskap, han genom denne erhållit i skrifkonsten; ty så tröstade sig Erland: jag skall snart hugna mina föräldrar med ett bref, som skall säga dem, hvarför jag försvunnit, att jag mår väl, och att jag snart skall återvända som en stolt riddare, rik på ära och bedrifter.
För detta ändamål hade han ock lösslitit ett blad ur ett breviarium och gömt det hos sig; på detta blad skulle brefvet skrifvas.
– Du är trött nu, sade pater Henrik, då han förmärkte Erlands tankspriddhet; – godt, vi skola sluta ... claudite jam rivos, pueri, sat prata biberunt.
Patern slog igen boken och fastläste den på sin plats i bokskåpet.
– Farväl, sade Erland och tryckte paterns hand.
– Min gode lärare, tillade han, – jag vill i afton hafva er välsignelse.
Patern lade sin hand på hans hufvud, läste välsignelsen och slöt honom derefter i sin famn, såsom han stundom äfven annars plägade göra.
I detta ögonblick hördes buller utanför murarne.
Brodern portvaktaren gläntade i dörren och underrättade priorn, att en hop af det främmande folket, anförd af sin höfding, begärde inträde, för att tacka priorn för hans vänlighet och säga farväl, ty följande dagen, mot middagstiden, ämnade de bryta upp.
De hade redan varit på Ekö och till riddaren framburit skyldig tack för bevisad gästfrihet.
Patern svarade: låt dem komma!
Under tiden axlade
Erland sin kappa och ilade ut.
Pater Henrik emottog det främmande folkets ombud i klostrets refektorium.
Alla munkar voro närvarande.
Höfdingen steg fram, talade och bugade.
Patern besvarade hans ord vältaligt.
Allt tillgick högtidligt och tillika vänligt.
Men medan höfdingen och patern talade, irrade de vandrande männens blickar kring rummets väggar och fäste sig vid de skinande kärl, som stodo på ekbordet, och icke mindre vid de bilder af den heliga jungfrun och barnet, hvilka stodo der i väggfördjupningarne.
Men andakt var det säkert icke, som skimrade i deras ögon, då de sågo himladrottningens gyllene krona eller de silfversirater, som i fina ogiver och rosetter omgåfvo henne.
Ej heller var det värman i rummet, som föranledde en af männen att, dold af den öfriga hopen, sakta aflyfta krokarne i det till dörren närmaste fönstret; ty om värman varit orsaken, skulle han väl öppnat det, men så gjorde han icke.
Vi lemna emellertid klostret och begifva oss till slottet, för att bevittna Erlands tysta afsked.
Qvällen är långt framskriden, och klosterklockornas toner, som för slottets innevånare äro tecknet att gå till sängs, hafva längesedan sväfvat öfver insjön och, mildt burna af klippornas ekon, gått till hvila i skogen.
Riddar Bengt och fru Elfrida slumra redan; sofkammarens nattlampa sprider, från en fördjupning i väggen, ett matt sken, i hvilket skuggorna fladdra med osäkra former, men samla sig, långt bort, mörkare och djupare, kring alkovens gardiner.
Dörren till salen står halföppen; den öppnas sakta helt och hållet.
På tröskeln, dold af mörkret, stannar en gestalt.
Det är Erland.
Han vill smyga bort till de gamla, betrakta deras ansigten ännu en gång och säga dem farväl så tyst, att de blott kunna förnimma det som en drömvilla; men ålderdomens sömn är lätt, de kunna vakna, fruktan kämpar med hjertats fordran, han vågar icke gå.
Han lutar pannan mot dörrposten och lyssnar till de kära sofvandes andedrag.
Hans kind är blek och hans ögon tårade.
Derefter återvänder han den väg han kommit.
Han smyger ned för slottstrappan, lockar till sig Käck, vadar öfver sundet, som skiljer ön från landet – ty fallbryggan är, som vanligt om natten, uppdragen – samt fördjupar sig i skogen, följd af sin trogne hund.
Han bär sina sämsta kläder, och icke ett enda mynt finnes i fickan på hans slitne lifrock.
Gördeln, som omsluter hans lif, tillika med jagtknifven, som hänger i gördeln, är det enda ting af värde, som han medtagit från sin faders borg.
Främlingarnes höfding hade sagt till riddar Bengt och patern, att hans folk skulle aftåga följande dag vid middagstiden.
Han hade kanske sina skäl att säga så till dem; men till Erland hade han sagt: kom före midnatten, eller du kommer för sent.
Allt var redan färdigt till uppbrott, då Erland kom till svedjolandet.
Oroligt hade Singoalla väntat honom.
Nu emottog hon honom med ett glädjerop, der hon, insvept i en brokig kappa, satt i sin faders vagn på en bädd af täcken och sjelf tyglade de små lurfviga kampar, som voro spända för vagnen och otåligt skrapade marken med sina hofvar.
Bakom stod en lång linie af vagnar, förspände dels med hästar, dels med oxar, och fullastade af qvinnor, barn och bohag.
Höljde i sina kappor stodo de gifte männen bredvid vagnarne, en hvar i grannskapet af sin familj och sin egendom.
Af de unge ogifte karlarne bildade en med spjut, bågar och knifvar beväpnad hop en eftertrupp.
De öfvergifna eldarne belyste scenen.
I spetsen för vagnarne voro blossbärare ställda, för att lysa tåget genom den obanade skogen.
Höfdingen vandrade tillbaka från sina egna packvagnar, som öppnade tåget, ned till den siste, för att öfvertyga sig, det allt var i ordning.