Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Omfånget af ett sådant företag antyder redan alla de svårigheter, som dermed äro förenade; och betänkligheterna angående möjligheten att på en gång Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 67 åstadkomma ett sådant lagstiftningsarbete ökas vid nu förevarande fall, om man tager i betraktande alt det arbete och de kostnader från nationens sida, som under snart 40 år blifvit använda på denna plan ända hittills icke medfört andra resultater än en massa af projekter, af hvilka det senaste i allmänna omdömet anses ännu mindre antagligt än det första; besinnar man derjemte att, enligt vår egen historias vittnesbörd, ett lika beskaffadt försök, att på en gång genomföra en fullkomlig nyskapning af vår lagstiftning, i början af 1600-talet aflopp lika fruktlöst, ända till dess man lärde sig inse nödvändigheten, att genom partiella reformer småningom afhjelpa de hufvudsakligaste bristerna; att ännu i senaste tider i vår närmaste grannstat Dannmark, der man samtidigt eller redan några år före oss, 1800, började arbeta på en helt ny brottmålslag, man också nödgades uppgifva denna plan, för att arbeta i en annan ordning; så synes det vara af vigt, att närmare skärskåda, huruvida den method, som man, oaktadt nyssberörde varnande exempel, hos oss synes vilja vidhålla, kan komma att leda till ett godt slut, eller huruvida man icke äfventyrar att, just till följd af detta vidhållande, qvarstanna på samma punkt, der vi för närvarande befinna oss. Brottmålslagstiflningen innefattar 3:ne hufvudmomenter: 1) behandlingssättet vid undersökningen angående förbrytelser, eller rättegångsordningen; 2) karakteriserandet af brotten, eller bestämmandet af brottens kännetecken, tillräkneligheten o. s. v.; samt 3) straffsystemet. Ifrågavarande förslag til! ny lag omfattar blott de tvenne senare momenterna. Det är likväl otvifvelaktigt att, vid en reform af brottmålslagstiftningen, början bort ske med rättegången. Strafflagen utgör nemligen endast en del och just den senare delen af kriminallagstiftningen.
Nu deremot, då man säger oss, att Canalen är till Nio tiondedelar fulländad, och då man lofvar oss den färdig om Tre år, så synes den ännu långt ifrån fulländade Verkstaden snarare böra betraktas såsom ändamål i och för sig sjelf, än såsom medel till Canalbyggnaden. Betraktar man åter Verkstaden ur denna synpunkt, så synes: 1:0 att den ej bör drifvas för allmän, eller för Statens, räkning. 2:0 att den icke kan eller bör få öfvertagas af något privat Bolag, förr än ett sådant inköpt den, och erhållit tillstånd eller privilegium på dess bedrifvande. 3:o men såsom, å ena sidan, inga private personer lära finna sin uträkning vid, att lill fullo återbetala, hvad här af allmänna medel blifvit nedlagdt, och å den andra sidan, en för stor eftergift i detta Den 24 April f. m. i35 afseende skulle verka tryckande på andra Fabrikanter, hvilka, genom egna mödor och uppoffringar, kommit i besittning af deras mindre dyrbara inrättningar; så torde, genom någon slags auction, hela anläggningen böra upplåtas åt den mestbjudande, inom eller utom Landet, utan alt likväl utgången deraf kan verka på ansvaret för Directionens åtgärd, att i Verkstaden hafva nedlagt medel, som af Rikets Ständer blifvit till Canalbyggnaden anslagne. 4-’o alt likasom det skulle vara Bolagets intresse, att för bästa pris anskaffa det gjutgods och det jernmachineri, som för Canalens byggnad och underhåll kan komma att behöfvas, om nemligen dessa effecter betalades med Bolagets egne medel; likaså vore det nu Bolagets intresse, att dessa effecter blifva sä dyra, som möjligt, om nemligen Bolaget får göra leverancer från Motala Ferkstad, och Directionen betalar af Statens medel. Eller då Bolaget, i förra fallet, kunde behöfva Verkstaden, för att icke prejas af andra Fabrikanter; så synes Bolaget, i sednare fallet, behöfva Verkstaden endast för att komma i tillfälle, att, utan inträng af andra Fabrikanter, sjelf fä preja Rikets Ständer efter eget godtfinnande.
Maj:t,' enligt hvad Statsråds-protokollet öfver finans-ärenden den 21 April 1852 utvisar, i särskild förekommen fråga i nåder gifvit åt rätta betydelsen af föreskrifterna i samma Kongl. Bref; bär Konstitutionsutskottet funnit denna anmärknings-anledning icke böra till någon åtgärd föranleda. B. Af Riksdag sfullmägtigen E. M. Falck emot Statsrådets ledamöter. Föremålet för denna anmärknings anledning är Konungens rådgifvares enhälliga tillstyrkande till Kongl. Maj:ts å rikssalen den 23 Augusti 56 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 1851 gifna nådiga svar i anledning af Rikets Ständers, efter föregången lagenlig behandling, vid då pågående riksdag gillade och antagna förslag till sådan ändring i 52 § Regerings-forraen och 24 § Riksdags-ordningen, att Bonde-Ståndet skulle ega att utse sin sekreterare; hvilket nådiga svar innehåller, att Kongl. Maj:t icke funnit skäligt detta förslag antaga; i afseende hvarå Kongl. Maj:t i nåder förklarat, att för Grundlagarnes helgd vore det af synnerlig vigt, att de rättigheter, hvilka deruti blifvit Konung ocb Rikets Ständer ömsesidigt tillerkända, orubbade bibehöllos; det ifrågavarande stadgandet, att till Bonde-Ståndets sekreterare skall vid hvarje riksdag af Konungen förordnas en skicklig, lagfaren och i landthushållning gen kunnig man, stod i väsendtligt samband med nämnde Riks-stånds närvarande sammansättning, ocb så länge denna oförändrad bibebölles, borde någon ändring ej eller ega rum i förrberörde stadgande, hvilket i sin tillämpning ditintills icke visat sig hafva för Ståndet medfört inskränkning i öfverläggningarnes frihet inom lagbestämda gränsor, eller någon annan olägenhet; hvarföre Kongl. Maj:t funne Sig böra vägra bifall till Rikets Ständers förslag i denna del. Ehuru Rikets Ständer hade ansett
Ett skolkök b ö r finnas för praktikens skull. På landet skulle två eller tre distrikt slå sig tillsamman o m ett skolkök. Fröken Sandström demonstrerade därefter geografiska typer. Kvinnan i vårt land eller i de nordiska landen öfverhufvud har en tvåfaldig verksamhet, dels en sådan, s o m mer eller mindre sammanfaller m e d mannens yrken, läkarens, lärarens, affärsmannens, fabriksarbetarens o. s. v., dels en för henne egendomlig, makans o c h moderns o c h därmed m e r eller mindre öfverensstämmande, husförestånderskans, husmamsellens o c h tjänsteflickans. Så är det. Det må nu vara af godo eller ondo, två vidt skilda hufvudbanor stå henne öppna, helt olika kraf ställas i ena fallet o c h i det andra på henne, för båda erbjuder hennes natur möjlighet till utbildning. Flickan vet icke, o m hennes lif skall föra henne in på den ena eller den andra banan. H o n måste, o m hennes begåfning det medger, vara beredd att slå in på båda, den ena först, den andra sedan, blott den ena eller båda. Följes denna princip vid flickors undervisning i skolan? I vårt land i allmänhet högst ofullständigt. För yrkesidkarens kall utbildas flickan ungefär lika väl s o m gossen, m e n för husmoderns ej i nämnvärdt mått. H v a d s o m bjudes g e n o m de kvinnliga handarbetena är så litet, står så enstaka gent emot det myckna, s o m göres för hennes s. k. intellektuela utbildning, att det är knappt värdt att tala därom. Lärdom o c h praktiskt oförstånd kunna väl förenas. Nu erhåller den unga kvinnan en grundläggande allmänbildning, s o m väl kan vara lämplig för yrkets mera speciela utbildning i flera fall, särskildt för de s. k. högre ståndens yrken, men föga eller så godt s o m ingen för sin eventuella husmoderliga befattning, och dock borde förhållandet vara det motsatta, ty o m, snart sagdt, ingen flicka kan m e d större sannolikhet påstås, att hon icke blir maka o c h moder.
Den fråga, om fri utöfning af skådespelarekonsten, som nu är föremål för Utskottets pröfning, hade äfven varit väckt vid sistlidne Riksdag, då Oeconomie-UtSkoltet, lill hvars behandling den öfverlemnades, uti angifvet Betänkande N:o i3r yttrade, det .Utskottet visserligen erkände, att friheten vore det element, hvari all skön konst säkrast forlginge och tillväxte, och att hvarje tvång vore missgynnande för densamma, så vida det utsträcktes utöfver lagarne, emot möjliga missbruk; men Utskottet fästade derjemte Rikets då församlade Ständers uppmärksamhet på den stora angelägenheten för Hufvudstaden, att ega och vidmakthålla en större och i fullkomligare scala inrättad Theater — en angelägenhet, som Utskottet förmodade vara så allmänt erkänd, att den icke behöfde närmare utvecklas; och då Utskottet äfven, med öfver tyg el sen, att den Kongl. Theatern, i täflan med hvarje enskild, alltid skall bibehålla företrädet, likväl trodde sig inse, att inrättningen af Aete Theatrar inom Hufvudstaden, och den deraf uppslående delningen af Theater publiken åt flera håll, skulle medföra en betydlig minskning i den förstnämndes inkomster, samt denna minskning, som egentligen korinne att ske på inkomsten af de indrägtigare Theater» representalionernc, under det att de kostsammare qvars tode oförändrade och med lika behof af understöd ifrån de förra, lätt kunde undergräfva hela Theaterns bestånd och föranleda dess upplösning, utan att de iry-irpprättade Thealrarne uppfyllde den förstördes ställe; och då slutligen, till följd häraf, dess bibehållande el er återupprättande komme att anses sorn nödvändigt, men icke kunde lillvägabringas utan betydliga statsbidrag, hvarföre icke funnes någon anvisning, och som svårligen skulle kunna erhållas, så ansåg Utskottet sig väl böra, tillstyrka den underdåniga anhållan, att inrättandet af enskilde Theatrar i Rikets Släder finge tillåtas, men likväl med den inskränkning, i afseende rå Hufvudstaden, alt vissheten oni beståndet af en god och i fullständigt skick fortfarande Theater derstädes icke, genom en sådan tillåtelse, måtte äfvenlyras.
Valère och Eraste voro barndomvänner, och världen såg dem ständigt vandra arm i arm. Valère var lång och spenslig med ett ansikte fullt af expression och lif. Också var han aldrig i tranquillité. Han pratade och badinerade, dansade och fäktade, red och läste. Han var förströelsernas själ, alltid till reds att arrangera pique-niquer och assembléer, hviska fleuretter i de skönas ögon, improvisera vaudeviller à la façon de Biribi. Eraste var lika stilla som Valère var inquit. Eraste var öm och tendre, gick gärna silencieux i bosqueterna. Hans blå ögon hade en cachet af mélancolie, hans hjärta var sensibelt. Vid hofvet, där de båda lefde, hette det: Valère är en nöjeskavaljer, en petit-maître, aimable, men eljes intet, ty hans parole är: Vive la bagatelle! Eraste är en solid esprit, som kommer att gå långt, ty han gömmer under den légèra ytan desseiner och orgueil. Så hette det, och det motsatta var fallet. Valère var en handlingens man förbränd af äregirighet, döljande en ambition sans bornes under plaisanteriets och bagatellens mask, kall hjärnmänniska, spelande passionerad. Eraste var sentimental bagatellier däremot, med viljan förlamad af sin sensibilitet, vek och passionerad, sin egen imaginations narr och rodocka. Så hände det, att Eraste förälskade sig i den vackra Dorine och gjorde Valère som vanligt till sin confident. Men Valère tog Dorine för egen del par amour-propre – af begär efter att herska och lefva – par orgueil. Hela hofvet klappade händerna, blott Eraste var blind och fortfor att använda Valère till sin confident och sin envoyé plenipotentiaire. Så kommer Eraste en dag med ansiktet allvarligt som efter ett fattadt beslut och börjar: Valère, du är min enda vän. Jag vill trolofva mig med Dorine.
De omhandlade diktverken visa genomgående under mästarens skickliga hand ena och samma stora linier, inristade af alla arter miliö, sinsemellan till utseendet så olika, men alla tenderande in emot det ursprungliga och gemensamma urschemat af klimatisk och kulturel afhängighet; men den enastående, absolut säregna personlighet, ur hvilken dock hvart och ett af dem framsprungit, meddelar sig icke till oss ur ett enda af dem i så mycket som ett enda af de oräkneliga smådrag och bagateller, genom hvilka vi förnimma hvarje person i vårt umgänge såsom ett helt för sig och olik alla andra. Brandes åter representerar den orimligheten i den naturalistiska litteraturen, som man benämt objektiviteten. Det finns ingen sak och ingen term, som ställer begreppsförvirringen och snedvridenheten i den moderna konsten i så bjärt dager. Just häri, i försöket att inom diktningen tillämpa vetenskapens objektiva metod, sticker hela riktningens centrala lyte; det är ett korollarium till den materialistiska lifsformeln, hvilket ådagalägger orimligheten af en diktning på materialistisk basis. Brandes har gifvit denna s. k. objektivitet kurs inom den litterära kritiken såsom den högsta egenskapen, ett sine qua non för den moderne kritikern. Ett diktverk vore att betrakta uteslutande såsom ett dokument, hvilket bure vittnesbörd om sin upphofsman såsom barn af sin tid; kritikern hade ingen annan uppgift än att förklara det litterära fenomenet. Brandes säger själf någonstädes, jag tror apropos Josephe de Maistre, att han stode gent emot diktverken som botanikern gent emot plantorna: hvad som utgjorde hans intresse och hans glädje, vore att finna de utpräglade typerna, likgiltigt af hvad släkte de vore. Denna teori är ju en sannskyldig blomma af den mekaniska åskådningen af människan. Den gör kritikern till ett gummi-elasticum-monster, som efter behag kan antaga alla möjliga former, och hans ansikte till ett skådespelareansikte, som kan illusoriskt härma alla andra ansikten. Den förlägger tyngdpunkten öfver till intelligensens akrobatiska smidighet ifrån det individualitetens själfbestämda urväsen, hvarest de instinktiva symoch antipatierna bo och dit den naturenligt hör hemma.
Frisocknarnes åliggande i detta hänseende vore således förvandladt till 2:ne särskilda skyldigheter: den ena huggning och forsling af ved från brukets allmänningar till 7 stafrum för hvarje helt mantal, för hvilken prestation betalningen likväl icke rättat sig efter tidens förändrade varuvärden, utan ännu utgjorde blott 8 skillingar banko för hvarje stafrum, så att detta onus nu vore mera tryckande än grufvedagsverltena, och den andra, eller hembudsskyldigheten af ved och kol, som frisocknarnes hemmansegare ville aflåta, och hvarför de vore berättigade att af Dylta bruksegare erhålla, betalning efter gångbart pris i orten. Vidkommande slutligen beskattnings-förhållandena vid Dylta, så åtnjöte bruket, såsom varande dels ett kronobruk, dels ett såkalladt ädlare verk, rekognitionseller skattefrihet för de dertill upplåtna krono-allmänningar. För brukets tillverkningar erlades väl tionde till Kronan, men icke in natura eller efter markegång, utan efter gammal kronovärdering, bestämd till 33 Daler 24 öre kopparmynt eller 3 R:dr 36 sk. bauko för ett skeppund svafvel, 18 Daler kopparmynt eller 2 R:dr banko för ett skeppund vitriol samt 12 Daler kopparmynt eller 1 R:dr 16 sk. banko för en tunna rödfärg, på det sätt att af dessa vid bruket tillverkade varor den tiondedel, som efter författningarne borde af bruksegaren till Kronan årligen utgöras, finge af honom, jemlikt Kongl. Brefvet den 5 Februari 1793 och Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 mod flere äldre stadganden, efter ofvanberörde pris årligen lösas. Men deremot hade Rikets Ständer uti bevillningsväg ålagt
Jag vet likväl icke, hvilka andra slutsatser skulle kunna dragas af det ogillande man yttrat öfver den fortsätta Nederlagsoch Transito-rörelsen. Men, säger man, det är isynnerhet sedan 18i2, som deu visat sitt skadliga inflytande, det är sedan den tiden, som den tungt återfallit på Jordbruket och Näringarna. Låtom oss likväl undersöka hvad som sedan denna tiden blifvit åtgjordt för denna Nederlags-rörelse. Strax efter , sedan de nya förbindelserna med England - IV. ■Den 28 Juni, land vöro ingångna och våra hamnar utan förbehåll öppnade för alla Nationers fartyg, Upplifvades Författningen emot lurendrägeri och tullförsnillning, husvisitationerna efter förbudet gods tillätos och Product-placatet blef, i anseende till import af främmande varor, åter gällande. Allt detta hade icke till föremål att gynna, men att förekomma, en för Stark import af främmande varor. I följe af dessa Författningar blefvo också öfverlefvorna af Engelsmännens Magasinet vid Vinga och i Bohus Läns Skärgård seqvestrerade, när de ej hillmo inom den utsatta tiden till förtullning angifvas, och de blefvo sedermera icke frigifne , utan emot en afgtft af 25, 30 å 40 procent af varans, icke efter TullTaxan, men efter FaCturor bestämda värde. Den af Riksens Ständer begärdgi Comitfeetl till TullFörfattningarnes öfverseende tillförordnades. och NederlagsFörfattningen blef eil följd af dess arbete. Lättnad i Handels rörelsen igenom en ordentligare och hastigare expedition, men säkerhet och bestämdhet i con* trollér till förekommande af lurendrägeri och tullförsnillning , voro denna Författnings föremål, och jag har ännu icke hört, att den Varit dertill otillräcklig. De försök till underslef man omtalat, hafva just derigenom bevisat svårigheten att verkställa dem, och det gifves föröfrigt ingen Författning, sorn förmår förekomma sådant. Säkert ar det åtmindstone, att den nya Författningen icke befordrade, men försvårade missbruken.
Vidare framhålles, huru en folkskollärarinna, t. ex. i Göteborg, i vanliga fall blir ordinarie efter två år med en årslön af 1,200 kr., hvaremot en telegrafist får gå som extra 15 å 18 år, innan hon blir ordinarie med en inkomst af 900 kr., hvarefter lönen ökas med 100 kr. hvart femte år, så att hon först efter 30 å 33 års tjänstgöring kommer upp i högsta lönegraden, 1,200 kr. I petitionen framhålles därför som ett önskningsmål, att den första lönegraden ändras från 900 till 1,200, den andra från 1,000 till 1,450, den tredje från 1,100 till 1,700 och den fjärde från 1,200 till 1,700 kronor. Huru starkt af behofvet påkallad en lönereglering för Sveriges kvinnliga telegrafister är, torde tillräckligt framgå af ofvanstaende i största korthet framlagda exempel, och vi hoppas varmt, att de svenska kvinnorna därför, hvar och en i sin mån, ville låta sig angelä- get vara att agitera för höjandet af dessa sina medsystrars tryckta ekonomiska ställning. Afgörandet hvilar ju ytterst i riksdagens IDUN händer, och det blefve därför till ej ringa gagn för den behjärtansvärda sakens lyckliga lösning, o m hustrurna påverkade sina män, systrarna sina bröder o. s. v., så att riksdagens representanter genom den kvinnliga bevisföringens makt komme till full insikt om, huru mycket denna » kvinnofråga&gt; i själfva verket betyder för vårt land. DITA. ETT TECKNADT SOMMARMINNE AF JOHAN UPPJAKOR. D ITA satt i solskenet bredvid det blommande äppleträdet i sin ljusa bomullsklädning, och jag låg i gräset bredvid henne. &gt;Hvad du är söt, Dita lilla, » anmärkte jag och tittade upp på hennes friska lilla ansikte, omgifvet af det ljusaste, burriga hår, jag någonsin sett. » I morgon reser jag, och sen träffas vi inte förrän i vinter, när du kommer in till stan på balerna. » » Ah, Johan Jakob!
Vidkommande den af Revisorerne gjorda framställning, att Rikets Ständer måtte hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det nådig föreskrift hlefve Statskontoret meddelad, att, genom utlåning på lämpligaste sätt, göra fruktbärande ränteöfverskottet å de af framlidne Kanslirådet Noreen, till förmån för Krigsakademien, donerade medel, hvilket ränteöfverskott vid 1S49 års slut belöpte till 670 R:dr 27 sk. 2 rst., får Statskontoret i underdånighet anföra, att, derest Rikets Ständer skulle, med bifall till Revisorernes framställning i detta fall, derom hos Eders Kongl. Majit göra underdånig anmälan, och Eders Kongl. Majit, som icke funnit skäligt medgifva öfverflyttning af fondens förvaltning till styrelsen för Krigsakademien, behagar lemna Sitt nådiga bifall till den föreslagna åtgärden, hemställer i underdånighet Statskontoret, om icke den nådiga föreskriften må, i anseende till summans ringhet, få inskränkas till utlåning på lämpligaste sättet, så vidt möjligt är och dä sådant mot behörig säkerhet kan ske. Karta-sigillataverket. Enär berörde verks förvaltning icke föranledt till någon anmärkning från Revisorerne, påkallar denna del af revisionsberättelsen ej heller någon förklaring af Statskontoret. — 235 — Spanmåls-hreditivfonden. Vid granskningen af Norrbottens läns undsättningsredogörelse, hafva Revisorerne anmärkt, att Kronolänsmannen Buckts propriebalans, 601 Ridr 33 sk. 6 rist, som förekommer i båda årens redogörelser för länet, icke varit synlig i kreditivfondens hufvudböcker för samma år; och får, med anledning häraf, Statskontoret i underdånighet dels anmäla, att detta härrört deraf, att ifrågavarande propriebalans endast varit upptagen i Kronofogdens redogörelse för Luleå fögderi, men icke i Eders Kongl. Majits Befallningshafvandes räkning för länet, samt dels upplysa, att omförmälda balansbelopp, under den 4 Februari 1851, blifvit till Landtränterret återlefvereradt.
Bland de anmarkningar, hvilka tzf telefonisterna rilrtats mot Allmanna telefonbolaget, iir det egentligen dem, s o ~ n berora loneoch arbetsforhdlanden, hvilka Fredrika-Bremer-Forbundet gjoi-t till amne for undersokning; de anrniirkningar, som g d l a ordning inom loknlen m. m., bafva redan ledt till eller bora latt kunna leda till de ofverklagade bristernas afhjalpande; andra nntydda missforhdlanden lmnna icke lampligen af - Forbnudet nndersokas. Vid ~811nzama telefotz i Stockholm ar arbetstiden c: n 7 timnlar per dag *). De telefonister, soin evpediera bostadstelefoneringen, hafva hvcrdera c: a 200 abonnenter att skMa. Vid vaxelborden for direkta egna ledningar intagas 250-300 abonnenter och vicl sBdana bord tjanstgora 3 telefonister under ' den del af dagen, dB samtalen lifligast pHg&amp;. - *) Hvarannan dag Id. 8-6, n B B 12-3 D 6-9, 10, 11, samt en mellanvakt 9-2 och 4-7, de olika timmarna vid axbetstidens bar-jan och slut beroende af att vid den tiden ej s&amp; m h g a tjiLnstgorande behofvas. Efter c: a en m h a d s tjanstgoring som elm, hvarunder ingen afloning erhales, blir lonen 20 ore i timmen Den hogre lonen 25 ore i timmen (For dem, som tjanstgora vid foreningsborden &amp; Korr iir afloningen 30 ore i timmen; arbetstiden Br hiir endast (i timmar, ty dennn tjanstgoring anses for enad med storre ansrar).
Der förekom - 4S Deri 30 November f. m. mer bland annat följande: ”Utgångspunkten för all Statsfinans, måste otvifvelaktigt i första rummet afse de skattskyldiges förmåga att bära de äskade bidragen.” Riktigheten af denna grundsats och dess tillämplighet under vanliga förhållanden, då rikets sjelfbestånd icke påkallar utomordentliga ansträngningar har, mig vetterligen, icke blifvit af någon bestridd. Men så som den blifvit af Hr Gr. framställd skulle många, som icke tagit tillräcklig kännedom om K. M:s ifrågavar. propos., möjligen kunna missledas till den tanken, att Gr. Anckarsvärd funnit att de skaltskyldiges förmåga alt bära de äskade bidragen icke blifvit al K. M. afscdd. Jag ber derföre alt få fästa uppmärksamheten derå, alt Gr. Anckarsvärds yttrande icke bör kunna anses såsom ett klander, utan måste tydas såsom ett uttryck af belåtenhet med det sätt, hvarpå proposm blifvit uppgjord, ty flera decenniers erfarenhet har ådagalagt att de nu utgående statsbidragen icke öfverstiga de skattskyldiges förmåga; och det prot. som är bilagt den nåd. proposm innehåller att K. M., ”jemte gillande af beräkningen af Statsverkets tillgångar, förklarat Sin nåd. vilja vara att vid skeende Statsreglering, dels hvad de ordinarie utgifterne angår, förhöjning deruti icke må ifrågasättas till högre belopp än som motsvaras af den tillökta beräkningen af inkomsttitlarne, så att någon tillökning uti den vid sednaste riksdag bestämda statsbrist-summa ej blefve erforderlig, dels ock, hvad de tillfälliga anslags-behofven beträffar, att desse väl må för R. St. fullständigt uppgifvas, men på eli sätt att R. St. må finna utväg för afhjelpande af de mest angelägna, inom de för dylika behof uppgifna tillgångar. Då nu slutsummorna visa att vid uppgörandet af förslaget lill Statsreglering denna K. M:s nåd. vilja aldrig lemnats å sido, så kan och bör jag icke åt Gr.