Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mellan ”Godt och Ondt” åter ligger det förenande i Kunna: hvarvid likväl det högsta, som det Onda kan, är, att emot sig sammanbinda allt Godt till värn och seger. I verlden är det Onda ett Mindre, som är till för det Större; i menniskolifvet är det Onda ett Mindre, som är upproriskt mot det Större, – eller ett uppoffrande af det Större för det Mindre; då deremot det Goda är ett Mindre som sjelfvilligt ordnar sig under det Större och således under Guds vilja, samt derigenom sjelft blir en beståndsdel af det Större och Största, – en skönhetston i Guds egen melodi. Slutligen äro jemväl ”Sannt och Falskt” aldrig så skilda åt, att icke mellan båda ligger förenande ett Vara, eller att icke äfven det Falska är något, som – på sitt vis – Är; men det är – huru mycket? uppenbarligen ingenting mer, än det är; eller än innehållet af dess egenskap, att vara Falskt. – Härefter tagas närmare i ögonsigte förryckningarne af det Hela, såsom sådana. I allmänhet har detta, alltsedan hedenhös, blifvit förryckt eller sönderstyckadt till två hemisphärer: såsom t. ex. ”Himmel und Erde; Oberes und Unteres; Äusseres und Inneres; Schein und Seyn; Ideales und Reales”. Men när och hvar är någonsin, i verkligheten, det ena utan det andra? Orsaken är samma menniskoförståndets urgamla råhet, som i spetsen för alla dessa klyfningar ställde Verld och Gud – eller all makt och Allmakt. Men emellan dessa båda ligger den förenande Naturen: ty blott medelst Naturen är Gud i Verlden; så att i theorien bör det Helas Minimum, Medium, Maximum betecknas såsom Verld, Natur, Gud; hvaremot i praxis svara beteckningarne Måste, Skall, Blif 198. Sedan det, som i de ifrågavarande tank-söndringarne var endast Rått, hade genom t. ex.
Silfverköp till Realisationens verkställande; samt Förändringar i Bankens organisation, utgifna af Fredr. Bog. v. Schwerinj Banco-Fullmdgtig. Stockholm, Hörberg; i83i. — Detta arbete är förut till de respective Riks-Stånden utdeladt. 9* G8 Berättelse af Banco-Fullrnägtige. Litt. A. Granskningaf de Lagförslag, i afseende på Svenska Bankens organisation, rörelse och förvaltning, som af Banco-Secreteraren blifvit utarbetade och till Herrar Fullmägtige inlemnade. Litt. B. Utveckling af de i Lagen för Rikets Ständers Bank, af den i Mars i83o, fastställde grunder, i öfverensstämmelse med hvilka, enligt 7 §. af samma Lag, alia Stadgar och Reglementen, angående Bankens rörelse och förvaltning, skola upprättas. Litt. C. Plan till redaction af lagstiftningen för Rikets Ständers Bank. Litt. D. Förslag till Lag, angående Bankens öfverlåtande till enskildt Bolag. Af det senare betänkandet, som innehåller en af mig till upptagande af Höglofl. Banco-Utskottet gjord motion, får jag vördsamligen bifoga afskrift under Litt. D.*), (Bilagan C). Stockholm, den 5 Februarii 1834- F. B. a». Schwerin. *) Grefve von Schwerins åberopade anföranden till Banco-Fullmägtiges Protocoll för den ig December i833 , hvilkas rubriker uppräknas under Litt. A. B. C., komma, såsom varande föremål för Banco-TJtskottets behandling, i sammanhang med frågorna om Lagstiftning för Banken, att å annat ställe till deras innehåll upptagas och redovisas. Berättelse af Banco-Fullmäktige. Bilagan A. Anförande till Herrar Banco-Fullmägtiges Protocoll för den 29 December 1831 af Herr Grefve F. B. von Schwerin.
Alan keslät dä att ekterkand äterköra mintet till sitt ursprungliga värde (en 8ucee8siv m^ntköi kätti ing) medelst 4 Alarkers nedsättning ak Louise» kvarje är ock ansag, ester en med aritkmetisk noggranket anställd beräkning ak clen tidpunct myntvärdet skulle slerkomma till dess gamla pari (36 Alarker), »jennu, storr» operation kunna vara fulländad till början af är 177Z; till försäkrande om verkställigketen ris kvilket beslut mnn utfärdade ett till ^tterligket strängt ökverflöds förbud, ökade akkelalningen ä ksstigketslänen, »»viste till afbetalning ä Rronoskulrler betydliga summor, kvill»» till en del klesvo beredde genom »nställrls crimin»I-»ctioner mot fordna VexelLontoiren samt lemnade ät Lanco8t^relsen en vidsträckt magt, att ester omstänciigketerne gör» oek Ista. Alen kvarken Lours eller »nöre med myntvärdet gemenskap egande förkällanclen fogade sig efter cle uppgjorde berakningarne. Vissketenlör
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet, så anhållerjag lika vördsamt att det blifver med de öfrige respective RiksStånden communiceradt, för att 5®. dermera till vederbörligt Utskott remitteras. J74 Den 26 Februarii, Bilagor till PleniProtocolIet för d. 26 Februarii, eftermiddagen. Grefve Gyllenborg, Johan Henning', Af Riksens Ständers Revisorers, om Statsverket* förvaltning, berättelser, för 1820 och j 82 2 årens revisioner, inhämtas att saöp.terfonden årligen betydeligen tilltagit, så att denna fond 1819 blifvit ökad med 80,890 R d? S skoch år 1S2-> med 96,883 R dr 2 sk. och då derifrån dragas de 5,8,000 R:dr sorn på tredje hufvudtiteln äro för salfpsterstil 1 verkningen årligen anslagne, att saltpetersintraden likväl lemaat öfverskott emot utgitterne, det förra året till belopp af 22,890 R dr 8 sk.
– Uppriktigt sagdt jag tror själf detsamma! Men hofmannens väg är ingalunda så lätt. Den är slipprig – ett, tu, tre halkar man – och ligger där! Under vår nuvarande nådige konung härska väl stadiga förhållanden – alltför stadiga – den gamle grefve Moltke klänger sig fast vid sin ställning och samlar på gods men när H. M:t snart i nåder behagar antaga titeln högtsalig då lär det bryta löst! – Är det någon öfverhängande fara för handen? Det cirkulerar många rykten... – Tyvärr! Med det lif den gode konungen lefver, kan det icke dröja många år innan det blir tronskifte. Oss emellan sagdt – kungen är aldrig fullt nykter. Och ni skulle se de kvinnor H. M:t hedrar med sin uppmärksamhet! Jag skulle icke ens vilja taga dem om näsan med en tång! – Och hvad kan man vänta af kronprinsen? Brandt rycker på axlarna: – Ännu är han ju endast ett barn. Jag har icke sett honom sedan han konfirmerades. Det var en mycket högtidlig akt, och prinsen svarade på alla frågor – men det hviskas om, att allt hvad han vet är piskadt in bakvägen af Reventlow och pagehofmästaren Nielsen Stackars sate! Jag menar kronprinsen. Jag har någon gång förr sett honom i kyrkan – och vid hans sida den fruktansvärde busen Reventlow med sin breda fysionomi, som liknar en folkilsken tjurs han brukar knipa barnet i armen, så att det blifvande majestätets ansikte förvrides af smärta – och det är en offentlig hemlighet, att käppen får dansa våldsamt på pojkens rygg, om han icke kan relatera innehållet af predikan, när han kommer hem till slottet. – Det kliar i mitt ryggbast när jag tänker på detta slags uppfostran till kristendom – kronprinsen och jag komma att ha många gemensamma minnen, när han en gång slipper undan färlan men Gud nåde Reventlow om majestätet sedan vill begagna sin envåldsmakt. – Det måtte då vara en förskräcklig tyrann, denne Reventlow! säger Struensee, som med lifligt intresse åhört Brandts skildring af ställningar och förhållanden vid hofvet. – Han har rykte för att vara hederlig – men en komplett bonde!
Den redlige gubben Billing, hvilken i sitt hjerta fröjdat sig åt aftonen af denna dag, och alldeles lefvat upp på nytt, vid föreställningen om det sköna, angenäma lif han skulle bereda sin unga maka, till ersättning för det hon ville skänka honom sin hand och sin innerliga, omhuldande välvilja – ty längre sträckte sig icke hans anspråk – han blef så modfälld öfver denna vink af ödet, att han nära jagat hela förslaget ur hågen. Han blåste röken i stora hvirflar ur sin pipa, tilldess han var alldeles omhöljd af moln. Detta var hans älsklingsvana, då han begrundade något. Allting syntes honom då blifva klarare och mera fattligt från de luftiga bilder, som han blåst upp, och på alla håll tyckte han sig höra små tröstegrunder framhviskas. Slutföljden af hans grubblerier blef således, i följd af de små goda andarnes medverkan, att för denna gång afvakta tiden och hoppas. En klen tröst, vill det synas för den som känner, huru väl hoppet förstår att gäcka de dödliga, samt, då det flyr, qvarlemnar blott minnet af sina löften och såret af det under blomman dolda törnet. Men dessa obehagliga erinringar väckte icke någon farhåga hos Billing. Efter en stund ringde han ”Hör, kära madam Walberg, jag spisar ensam här i mitt rum i dag. – Ett par förlägna hostningar följde härpå. – ”Af vår lilla högtidlighet till i afton blir ingenting; hm, hm, hm, – med ett ord, det blir ej af – åtminstone tills vidare.” Detta anordnande kostade synbarligen på herr Billing. Madam Walberg aflägsnade sig tigande. På eftermiddagen, då hon bar upp kaffet till herrarne på kontoret, tog hon dock sin skada igen, med ett så häftigt utfall mot fru von Horst och hennes dotter, att hon dervid stötte till sin lilla guldgosse med den hastighet, att han föll omkull och till hämd öfversköljde både henne och herrarne med dess varma innehåll, hvilket naturligtvis var bestämdt att försvinna på ett helt annat sätt. Julie, Ödet, förskräckelse och Villervalla. Det ges stunder, då smärtans pil dar rar inom oss, då all rymd synes oss för inskränkt. Vi känna en dunkel,
Betydelsefullt för den unga flickans utveckling blef först det år — 1884 — som hon tillbragte hos professor Godet i Neuchåtel, där hon följde kurserna i College des ftlles. I professor Godet ' s familj var den begåfvade fadern konservativ, de begåfvade barnen radikala, såsom det så ofta är fallet med barnen till föräldrar med afgjordt kristlig ståndpunkt. Och den unga svenskan fick — genom sitt iakttagande på nära håll af brytningen mellan tvänne världsåskådningar — intryck, hvilka sedan, under inflytande af 1880-talets idéströmningar här hemma, utvecklades till en medveten, modärn lifssyn. Och hon hade den sällsynta lyckan att hos den man, åt hvilken hon gaf sin kärlek, finna en fullkomlig sympati, ej blott på känslans område, utan äfven i fråga om åsikter och intressen. Doktor Stéenhoffhemförde 1887 sin hustru till det gemensamma hemmet i Sundsvall, där han allt sedan haft sin verksamhet. Blott några månader därefter förlorade de nygifta allt de ägde vid den stora branden, som öfvergick Sundsvall. Deras ungdom och lycka gåfvo dem emellertid friska krafter att börja om för egen del, liksom att räcka till för de många, hvilka under den följande tiden hade det ännu mycket svårare än de själfva. Aret därefter föddes deras enda barn, en dotter. År 1889 besökte fru Stéenhoff Paris, för andra gången, samt Eivieran. Det var m e d törstande målarögon hon nu drack intrycken af stor konst och rik natur. T y som så många af våra författare har fru Stéenhoff först ägnat sig åt målning, och när jag i fjol besökte hennes vackra, af egna taflor fyllda hem, var hon just återkommen från en ny färd till norra Italien och Wien, där hon begagnat tiden för att taga lektioner i målning. Och ännu så länge har penseln för henne lika mycken lockelse som pennan. Målningen är hos henne ett så mycket äldre intresse än litteraturen, att hon redan i Schweiz började måla, medan hon däremot icke hade gjort några som hälst litterära försök, förrän hon 1894 plötsligt blef gripen af en våldsam håg att skrifva ett drama. Detta blef Lejonets unge, för hvilket hon dock först 1896 fann förläggare.
Sedan Riddcrffapet och Adeln afsagt sig ute. stukande rättigheten att besitta Säterier samt Rä - och Rörs - Den L5 Octobcr. Rörs. jemte Jnsokne - Hemman, finner Utskottet 8 § af Adcliga Privilegierna icke innefatta nägvn annan Ridderlkapet och Adeln ensam ännu tillhörande rätt, än ben att sammandraga och afhysa till Hemmantal skatt» lagdc Rä och Rörs-Hemman: Akt stylta SätericS fnhetcn af nägon Sätes, eller Ladugärd till annat Frälse - Hemman af lika Hemmantal och godhet, sä rväl som att till Ladugärd bruka sina Insockne» eller WcckudagS - Hemman, hwilka rättigheter Utskottet an, ser endast kunna utöfwaS, dä en Adelsman är af Egen» dommcn rätter ägare. Alle öfrige i denna § uppräk» nade fri - och.rättigheter tror Utskottet tillhöra sjelfwa jorden, och dä den af hwilkcn som hälst kan besittas, säledcS ej utgöra nägra Riddcrskapct och Adeln ensamt tillhörande förmänen likwäl och dä de friheter, Säterier jämte öfrige alla siags Frälse» Hemman ännu ätnjuta, grunda sig pä Ridderssapct och Adelns förr äg« de uteslutande rätt att deni besitta, anser Utskottet sig i Sammandraget böra uptaga dessa friheter, fastän de nu incra endast tillböra sjelfwa jorden, icke Personen, som af jorden är ägare.
i veckan, men vid jul och öfriga högtider fordras mera, hvarför det brukar » gå ihop » 32, — 32 kg. socker k 73 öre. Jag använder alltid » Tanto » topp, hvilket jag funnit drygare än s. k. bitsocker. Till bakn. köper jag » Hollands kross », som stött och siktadt äfven tjänar till strösocker 23,36 5 tunnor potatis, hvilka vi köpa på hösten, men naturligen få vi köpa färsk under ett par månader 25, — Grönsaker köper jag äfven in om hösten, då de äro billigast, och förvarar dem i sand i källaren 12, — iSom min man och äfven jag tycka om surkål, brukar jag inlägga 15 st. kålhufvuden 1,5 0 (Jurkor brukar jag dels salta såsom pressguikor, dels lägga in i ättika 1,50 Krusbär, ärter, lingon och rabarber lägger jag äfven in på buteljer 2, — Kokärter använda vi i regeln hvarje torsdag och ärtpuré hvarje lördag, undantagandes de varmaste sommarmånaderna, och bruka 40 liter gå åt 4,80 24 kg. salt fårkött (Ölands) 7, — 1893 skolelärjungar, undersöktes före afresan till sitt hälsotillstånd af den skicklige barnläkaren d:r Carl Flensburg, hvilken äfven i år kommer att i detta hänseende öfvervaka kolonien. En stackars liten flicka blef därvid förbjuden att medfölja de andra på grund af lungsot, men det har nu ombestyrts, att den lilla på sitt eget håll inackorderas i en bondgård under sommaren för att njuta en välbehöflig landtvistelse, och bidrag har härför lämnats från kolonimedlen. De öfriga äro nu emellertid lyckligt och väl installerade i sitt sommarhem vid Ålandshaf. Måtte nu vistelsen i skog och mark under hvila och lek, de hälsosamma baden, den kraftiga kosten och hägnaden under den goda husmoderns allvarliga ledning bringa de unga häka och friska krafter till både kropp och själ! Det vore helt visst den bästa och enda lön de vänliga bidragarinnorna önska sig. Om fotvandringar. För ldun af A. K — m. (Forts. o. slut.) Vandringen.
– Enligt Rosensteins intyg162, hade hon gjort flera öfversättningar, både ur Ovidius och Horatius. Det är troligt, att hon sjelf satte mesta värdet på denna Heroid, och derföre tillät den tryckas, – ehuru här utsättande blott begynnelsebokstäfverne af sitt namn 163. Dess ton och stil kan af dessa dess första verser bedömmas: ”Som svanen klaga plär, då han vid stranden hvilar, Och, under sorgsen sång, till sin förvandling ilar: Så äfven nu mitt bröst det sista utbrott gör; Jag yppa vill mitt qval; jag klagar och jag dör. Du grymme, som dig djerft utaf ditt brott förnöjer! Jag ej att röra Dig min ömma klagan höjer; Men som jag redan sjelf förlorad är förut, Jag äfven några ord förlora må till slut. Du reser ingenting ditt uppsåt kan förstöra; Ej Didos qval förmår, att dig till ömkan röra; Och under samma vind, som nu din kosa styr, Ditt löfte på en gång med dina segel flyr.” Omedelbart häröfver står en vignett, der den klagande och förtviflade Dido sitter vid sitt skrifbord, med utsigt åt den flyende trojanska flottan. – Sjelf ville hon, i en sednare tid, aldrig derom påminnas; hon sade sig då önska, att ej vara nödgad vidkännas hvad hon nu kallade sin ungdoms ”latinska utsväfning”. Hon hade – menade hon – ej kunnat förlåta sig den, så framt dess anledning ej varit, att gifva ett bevis af dotterlig erkänsla för faderns ömma vård om hennes uppfostran. Föröfrigt hörde vi af Thorilds nyss anförda ord, att hon, vid tidpunkten af hans beröm, alltredan hade upphört vara ”Mamsell Malmstedt”. År 1780, vid tjugusex års ålder, knöt hon äktenskapets band med Sekreteraren, sedermera Kommers-rådet och Riddaren Lenngren. Det är af alla skäl troligt, att hon dervid följde sitt hjertas böjelse. En själ, glödande, eller lätt antändlig af erotiska lidelser – sådan, som Fru Nordenflychts och de flesta andra skaldinnors – var icke hennes; åtminstone lemna hennes dikter inga bevis derpå.
Ansåg jag mig då behöfva att tala till dess försvar skulle jag likväl, det försäkrar jag, icke söka att göra det med personaliteter mot motionairen, af det skäl, att ämnets natur gaf mig tillräckligt bättre försvarsgrunder, så att jag icke, sorn min opponent, nödfallsvis måste tillgripa sådana som icke duga. Aldraminst: om jag också skulle personalisera, kunde det hända mig att, skjuta mina infällen förbi den jag ville träffa. Hända hvad som hända vill är jag, såsom Tjensteman vid Kongl. Bibliotheket, aldeles oträffelig af CanzliStyrelsens bannstråle , äfven om den också skulle slungas af Herr Den 15 Marti!, Hallencreutz’s skarpsynthet, drift och tjenstenit. De lägre platserna, vid Kongl. Biblioteket, af hvilken jag, genom Konungens nåd och mina förmäns välvilja, bekläder en, och säkerligen hela min lifstid kommer att bekläda , står ensamt under tillsyn af Kongl. Bibliothekarie^ hvilken åter å sin sida ensamt för Kongl. Biblioteket och göromålen der, inför vederbörande är ansvarig och således är det honom allena, som CanzliStyrelsens uppsigt skulle kunna genera. Jag öfverlemnar till Höglofl. Ridderskapets och Adelns bedömande, om en Tjänstemans okunnighet, om en så väsendlig omständighet, är för sammansättningen af Kongl. CanzliStyrelsen mycket recominenderande. Men säger man, all anmärkning mot denna styrelse är olämplig, då Konungen sjelf afgifvit en nådig Proposition om ny organisering af de administrativa Styrelseverken. Till 6var härå har jag redan erinrat, att då min motion gjordes, var Konungens nådiga Proposition icke till Ständerna ankommen och kunde nu erinra, att ännu är det mig och säkert flere obekant, om denna proposition på något sätt vidrör CanzliStyrelsen.
Enligt de upplysningar från Kongl. General-Poststyrelsen, som blifvit Utskottet enskildt meddelade, har porto-inkomsten för den inrikes brefvexlingen uppgått år 1861 till omkring 866,000 R:dr och 1862 till omkring 910,000 R:dr. En nedsättning i portot från 12 till 10 öre skulle således, — under förut sättning att ingen väsendtlig förändring i antalet afsända bref komme att ega rum, — medföra en förminskad årlig porto-inkomst af 150,000 R:dr. För att betäcka denna förminskning erfordrades att brefvens antal, som år 1861j utgjorde omkring 7 millioner, skulle på en gång ökas med l£ million. Då nu den årliga tillökningen i brefvens antal hitintills endast uppgått till omkring 300,000 stycken samt den föreslagna porto-nedsättningen icke kan antagas komma att i någon betydligare mån öka korrespondensen, måste deraf följa, att den föreslagna nedsättningen skulle medföra en icke ringa minskning i Postverkets inkomster. Huruvida det åter för närvarande må vara rådligt att genom den föreslagna åtgärden föranleda sådan nedsättning i Postverkets inkomster, hvilka för år 1861 Bih. till R. St. Prot. 1862 & 1863. 5 Sami. 1 Afd. 4 Baft. 1 2 Bevillning tVtuko! tels Betänkande N:o 6. öfverstego utgifterna med endast 38,000 R:dr, torde med skäl kunna dragas i tvifvelsmål.
Låtom oss nu se huru förhållandet skulle blifva inom detta Stånd. När electorerne för närvarande välja ordförande i Utsk., sker det, på sätt en talare här nämndt, visserligen med afseende på deras skicklighet till ordförande; men fråga om skicklighetens bestämmande förekommer blott i afseende på de personer, som blifva ordförande. För alla de öfriga medlemmarne af Utsk. förekommer en sådan fråga icke, derföre att hvar och en sitter efter sin nummerordning. Derigenom är man ifrån allt bestyr med en viss rangordning dem emellan. Då man nu säger, att ordföranden må tagas, om det ock vore på nedersta bänkarne i Riddarhuset och sättas främst, så frågas, om icke fullföljandet af denna grundsats fordrar, att electorerne uppgöra en rangordning af dug 5 H. 87 690 Den 28 December. ligheten för alla de sex, nio eller tolf ledamöter af R. o. Ad.» som sitta i samma Utsk.? Till hvilka öfverläggningar skulle det icke föranleda bland electorerna om de borde afgöra huruvida Pehr vore skickligare än Paul eller sämre än Nils eller Sven, och så hela vägen igenom? Hvilken förtrytelse skulle sådant icke vålla bland de personer, som utvaldes? Man skulle dä fä höra Mäns säga: nog må jag kunna anses sämre än Pehr eller Anders, men att man satt mig under Håkan det var alldeles förskräckligt; jag måste blifva ansedd för oduglig, när man icke ens tror mig jemngod med honom o. s. v. Någon skall sitta nederst i Utsk.; denne skulle då anses för den sämsta af alla dess adliga medlemmar, Icke nog med den svära rangordningens uppgörande för ett Utsk. Frih. Cederström har anmärkt huruledes man behöfver sammansatta Utsk. Nu kan man icke__veta hvilka ärenden, som föranleda sammansättning af Utsk. Än måste LagUtsk. träda tillsammans med Bevilln.Utsk. än åter med Ekon.Utsk. Väl vet man rangordningen inom Bevilln.Utsk. och Ekon.Utsk. särskildt, men när de komma tillsammans, huru förhåller det sig då med rangordningen emellan hvartderas ledamöter inbördes?
Af den Z2 April innefattande bifall kill Bewillmngs-Utfforleis begäran all fä antaga en talrikare betjening. Remis; till BewillningsLagsamt allmänna Beswarsoch Oceonomiä-Utskouen af RiksdagSFullmägtige kettr Nilssons, gottan Urslons och Austers Istältmnssons memorialer om inskränkning i bränwinebränningen famt skärpande af ansvaret för fylleri och dryckenskap. Af den 1 Maji junehällande: Remitzer till Lag-Utskottet af Riksdagsmannen Uars 8ven8kon8, ^näer8 Uarstons och sjökarl Olsbon Uonzbergs memorialer om uphäsmanve af bördsrätlen, samt till Oeconomiä - Utskottet af Riksdagsmannen Sven kokr8son8 memoria! angäcnde frälsehemmans deltagande i hälloch reservefkjnrfen samt öfriga onera, lika med andre hemman. Bifall till Expeditions-Utskottets begäran att sä an aga en talrikare betjening an den RiksdagsOrdningen såsom onndgangelig medgifwer samt att de kill bihanget hörande acker fran Skändens och Utskottens Canhlier ma till Expeditions, Utskoirer insändas, Hög - Den 4 Maji. i2z Höglost. Ridderffapet och Adeln äiffildcs Elyckan A lill z. Ickt luxrn. In stckem xrotocolji 6. Lilverliol^Sp Tisdagen den Z:te Maji. Plenum kl. ^ 6 Eftermiddagen. Justerades pleni-protokollet för den'4 dennes. Oonadcs Herrar Electorernes lista lill wal af ledamöter i det fcrMra Ulfkott som ager att uptaga Konungens nädiga proposition i afseende pä förstärkningsmanffapet, och befunnss följande Her« rar dertill wara utsedde: N:o 118 von Olen, Grefwe, Hanö Ickinckric z, En af Rikets Herrar.
På sådan grund, och enär det för hvar och en jordägare eller Abo, som äger boskap och kreatur, blifver angelägit, att freda sig för den skada eller förlust, som genom rofdjur kan å berörde hans egendom honom tillskyndas, samt de således otvifvelaktig! böra vara 448 Lag' och Besvärs-Utikottens Betiinkanden. sjelfmant angelägne, att vidtaga alla möjliga och crforderlige anstalter till rofdjurens utödande, hvartill flere i större inon bidragande, och mindre kostsamma åtgärder, än dem, sora i ofvan omförmälte Artikel af Kongl. Stadgan om jagt och djurfång äre påbudne, finnas att använda, anse Utskotten sig äga skäl föreslå, att, med ändring af berörde föreskrifter, alla besagde anstalter må hädanefter få ankomma pa de öfverenskommelser derom, som efter locala förhållanden, kunna Härads - eller Socknewis af invånarne träffas, eller varda af Länens Styrelser dem till öfverläggning föreställde, dock att samma öfverenskommelser alltid ina till Konungens Befallningshafvandes pröfning och fastställelse ofverl em nas; I sammanhang hvarmed Utskotten jemväl tillstyrka, att vid de tillfällen då antingen i följd af omförmälte öfverenskommelser, eller efter hvad serskilte inträffade omständigheter fordra, det blifver nödigt, att för rofdjurens dödande och utrotande anställa skallgång innom en Socken eller Härad , desse skallgångar må få anställas utan afvaktande af Konungens Befallningshafvandes dertill meddelande tillstånd, samt dervid blott iakttagas, att närmaste i orten varande Krono-Betjente derom underrättas, hvilka det ock då skall åligga, att, om sådant af dem begäres, besörja det uppbådningen till Skallet varder behörigen verkställd. Till Riksens Högloflige Ständers pröfning varder detta vördsami öfverlemnadt. Stockholm den 14 Februarii 1818- Lag - och Besvärs-TJtskottens BetSnkandm. 14g N:r 4T-.