Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Elina kastade, i största hast och utan betänkande, på sig pelis, hatt och lappskor, samt ilade ut, och medan hon genom ett par bakgator och en af henne känd genväg, skyndade framåt, vilja vi gifva ett litet conterfej af den person, till hvilken Elina styrde kosan. Det var ett äldre, ogift fruntimmer och Elinas köttsliga kusin, för hvilken hon i alla tider hyst den största möjliga aktning och vördnad, om icke just något särdeles förtroende. Denna kusinen, Mariana, hade, äfven under sin hastigt förgående ungdomstid, alltid varit hvad man kallar ful, och till och med obehaglig, hade alltid slutit sig inom sig sjelf, i början med undergifvenhet, mildhet och fromhet, men nu, vid tilltagande år, med en viss andelig stolthet, ett visst religiöst högmod, som kom henne att se ned med ett visst förakt på den samma verld, hvilken alltid sett henne öfver axeln. Hon hade en skarp och genomträngande blick, en viss slughet och qvickhet, som menniskor till och med ofta titulerade med snille, emedan menniskor alltid äro så frikostiga med denna tittel, der verkligheten saknas, men så njugga dermed der den någon gång finnes. Hvad hon sjelf i den vägen trodde, veta vi icke, men i hennes sätt att dömma, att gifva råd och föreskrifter, att aldrig låta sig beträdas med ringaste misstag, minsta okunnighet eller brist på vetande, att merändels hafva rätt och alltid gifva sig det; att endast småle, om någon solklart bevisade henne att hon dock hade orätt, lemnande åt hvar och en att kalla det medgifvande eller hvad de sjelfva behagade; i allt detta låg något som man skulle kunnat öfversätta med: en ganska hög tro på sig sjelf. Men, förunderligt nog, ingen gjorde det.
Upplästes Protocollet för den 15 September 1813, rörande pensioner för Högstsalig Hennes Majit Enke-Drottningens Hofstat. Lades på bordet. Bilaga E till Mern. Utdrag af Protocollet hållet i Bilisens Högloft. Ständers ConstitutionsUtskott den 10 April 1815. Fortsattes läsningen af de ifrån Afdelningarna anmälta Protocoll, nemligen: för den 27 October 1813 om bränvinsbränningsrättighet för Carlskrona; lades på bordet: för den 27 Januarii 1814 innehållande Stats-Secreterarens yttrande om revisionen af Manufactur-Disconten; lades på bordet; för den 16 Martii 1814 om löneförbättring för Commerce-Collegium; lades på bordet; för den 8 Junii 1814, 17 och 19 Morn.; de dervid anmälta anmärkningar skulle genast förfalla; för den 7 September 1814 om rättighet för Uddevalla Stad att införskrifva bränvin; lades på bordet; för den 21 September 1814; förföll; för den 22 Februarii 1815 om Presidenten Edelcrantz’ begärta lån emot inteckning i Eldqvarnen. Bilaga G till Mern. Nio 27. 925 Bilaga F till Mein. Utdrag af Protocollet hållet i Riksens Högloft. Ständers ConstitutionsUtskott den 11 April 1815. Fostsattes läsningen af de ifrån Afdelningarna anmälta Protocoll, nemligen: för den 18 Januarii 1815, för den 25 Januarii samma år och för den 1 Februarii om Östersjö-Companiets inrättning; lades på bordet. På anmälan af Herr Bergs-Rådet Bothoff lästes och lades på bordet ett Protocoll för den 16
E. 2o3. —- Wto 18. i anledning af de till Utskottet remitterade mo - ( 23 ) tioner af ITerr Prosten Östberg, angående ett Bankolån till S:t Annae Capells Församling, samt af Herr Hahn, rörande ett Bankolån till Umeå Stad. X. B. 396. XI. A. ur. BankoUtskoltets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: JV:o 19. i anledning af Biskopen Doctor af Wingårds från Högvördige PresteStåndet till Utskottet remitterade motion, om fortfarande rättighet för vissa Akademier att tillvexla sig en bestämd mindre summa Riksdaler silfver mot lika antal Bankosedlar. X. B. 3q6. XI. A. lii. XV. E. 382. — N:o 20. i anledning af återremiss å N:o i3. X. B. 396. XI. A. 111. — N:o 21. om BankoFullmägtiges åtgärder och förvaltning på det hela efter nästförflutne Riksdag. XI. B. 33o. XII. A. 168. — N:o 22. i anledning af väckt fråga om beläningsrätt af Armcens Accordsfonds Obligationer. XI. B. 33o. XII. A. 169. XVII. E. 471. XX. B. 43. A. 76. E. 76. — N:o 23. med förslag till sammanjemkning af RiksStåndens beslut, i anledning af Utskottets under N:o 17 afgifna förnyade Utlåtande, angående Bankens öppnande till utvexling af silfver. XI. B. 33o , 368. XII. A. 3.
Den, som yrkar den proposition, att BancoUtskottet ensamt skall förstärkas till en Nämnd, så att Ledamöter ne blifva 3o af hvarje Stånd, samt att det sålunda Förstärkta BancoUtskottet skall med RiketsSländers rätt afgöra de af Statsoch BancoUtskotten förut handlagde frågor, rörande Myntregieringen, deruti två Stånd stadna emot två, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; "Vinner Nej, anses Ridderskapet och Adeln icke yrka berörde proposition. Hvilken Voteringsproposition afRidderskapet och Adeln godkändes, samt anslogs. Voteringen börjades klockan ett qvart till 12 f. m., och befunnos, efter voterin - 22 Den 17 December f. m. gens slut, klockan 12 pä dagen, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, r ©sterne hafva utfallit sålunda: Ja — 22. Nej — 58. I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således icke yrkat den i Japropositionen upptagne proposition. Friherre Cederström: Jag reserverar mig mot det genom voteringen fattade beslut, såsom stridande mot Grundlagen, enär deruti icke omtalas någon förstärkning af sammansatta Utskott. Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och LundtMar skalken framställd proposition, ansågs 4:de punkten mom. b icke erfordra någon åtgärd. 4-de Punkten, Mom. c. Detta moment ansågs icke eller erfordra någon åtgärd. 5:te och 6:te Punkterne. Ridderskapet och Adeln ansåg dessa anie punkter icke erfordra någon åtgärd. Den 17 December f. m. a3 yrde Punkten. Haris Excellence Herr Grefven och JLandtMarskalken föreslog, alt denna punkt malte pröfvas i sammanhang med I2:te punkten; hvilket bifölls, 8:de Punkten.
Detta väldiga arbete, som länge varit väntadt inom literära och bibliofila kretsar, bar nu utkommit, till det yttre utstyrdt med den solida elegans, man städse bar att vänta från den Ger-nandtska officinen. Arbetet är ett nytt bevis p&amp; att affärer och bildningsintres-sen visst icke äro så oförenliga som man pä åtskilliga häll synes tro. Ty dess författare är aflfersman och har endast pä sina från de trägna aflferstimmarne sparsamt afmätta lediga stunder kunnat syssla med Btudier i och för detta arbete, ett arbete, hvilket — vi skynda att genast säga det — är en storbragd inom den svenska forskningen. Ensam har han naturligtvis ej kunnat utföra hela denna bragd. Af de här och der i texten uppgifne * synes, att han haft både kunnige och intresserade tillskyndare, och af vissa spår varsnar lätt en uppmärksam bibliognost den n. v. svenska literära forskningens vördade oldfaders, kongl. bibliotekarien Klem-mings, välvilliga upplysningar och påpekningar. Men hufvudför-tjeosten af det märkliga verket, det öfverväldigande arbetet dermed, är uteslutande hr Carlanders, och med berättigad stolthet kan han se sitt namn på titelbladet. Det är beskrifningen på ej mindre än omkring 1,100 svenska bibliotek, allmänna och enskilda, från äldre tider ända ned till den dag i dag är. Vi se i lifliga drag den svenska boksyntheten, jemte kärleken till och vården om böcker, sådan den under de tre senaste århundradenas lopp utvecklat sig i bibliotekssalarne, inom konungaslottet, å adel sborgen, i den lärdes studerkammare, i borgarhemmet, ja, i bondestngan. I flere af lefhadsteckn ingar na öfver svenska bokälskare och bokälskarinnor finna vi många dyrbara kulturdrag samt hittills okända personala och literära uppgifter. Åtskilligt häri, i synnerhet hvad beträffar de noter, på hvilka författaren allt som oftast bjuder, är nog af den subjektiva beskaffenhet, att en strängt vetenskaplig bibliognost måhända upprepar den ehrensvärdska frågan till » kolonnerna ». Men denna * Riksheraldikern frih.
Den 1$ December. 97 att fångar sällan äga några tillgångar, att stundom icke utrönas kan* huruvida deras uppgifter varit diktade eller icke* att tillfälle till allmänt arbete saknas, och brottslingar hvarken lämpeligen böra i arbete åt enskildta utlemnäs, eller af dem vanligen skulle emottagas, att liquiderne om forsslingä-kostnaderne icke utan de vidlyftigaste omgångar skulle erhållas, och att ofta nästan vore omöjligt, att kunna bestämma denna kostnad, då flere arrestanter blifva forsslade tillsamman, har Jag icke kunnat godkänna Edert förslag i denna del. Hvad J hemställt till förminskande af de flerfaldiga forsslingar, sorn ofta måste företagas med gröfre brottslingar, hvilka å sig bekännt, eller emot hvilka anledning förekommit, att hafva begått flere förbrytelser, har* af Mig blifvit antaget, hvarföre Jag nu äfven, i öfverensstämmelse med Edert Lagförslag i detta ämne och med ändring af 21 §. 10 Cap» Rättegångs-Balken, vill låta allmän Författning härom utfärda. Vid granskning af hvad J rörande deii Allmänna Kyrkoplikten i underdånighet föreslagit, har icke undfallit Min uppmärksamhet, att uppenbar Skrift eller Kyrkoplikt, ehuru ifrån början endast bestämd till den brottsliges försoning med Gud och Församlingen* redan i äldre tider blifvit ansedd såsom straffi År 1698 stadgades allmänneligen, att den borde af Verldslig Rätt ådömmas, och Kongl» Ridd. 0. Ad. Prof. XI. Brefvet den 16 November 1699 bestämmer ansvar för vägran att densamma undergå. Enahanda åsigter hafva äfven legat till grund för de under tidens lopp sedermera utkomne mångå Författningar i detta ämne, tvifvelsutan emedan Lagstiftaren insett förmon af ett opinions-straff, som enligt erfarenhetens vitsord ofta varit mera verkande än kroppsligt lidande. Åsyftande Edert förslag, att KjTkoplikten skulle återföras till dess ursprungliga bestämmelse, borde fördelarne af dess användande såsom straff icke lemnäs utan afseende.
Hennes hufvud sjönk ned mot bröstet; för hvarje gång hon höll på att trilla af stolen, for hon upp, så somnade hon igen, ända tills hon höll på att falla åt andra sidan, och så hela natten. Plötsligen rusade hon yrvaken upp. Den gamla dalkarlsklockan på väggen hade slagit sju, och hon hörde slagen i sömnen. En svag morgondager föll in i rummet; talgljuset, som hon ej på hela natten snoppat, brann med en lång, svart veke, och gaf ifrån sig ett stickande os, som blandade sig med sjukångorna från sängen. Hon släckte ljuset och kom i en häftig hosta, så tjock och qväfvande var luften här inne. Hon lutade sig ned öfver gossen och betraktade honom forskande. I den grå dagern såg hans ansigte spöklikt gulnadt och vissnadt ut – men han lefde ännu. Hennes första känsla var litet otålighet. Hon hade sannerligen inte tid att dag efter dag sitta här vid sängen, och hon var dessutom så van vid sina skurtrasor och damborstar, att hon nästan längtade efter dem. Men medan hon stod der och betraktade den döende, vaknade så småningom andra tankar hos henne. Hon kom att tänka på, att den lilla varelsen, som låg här, aldrig bedt henne om det usla lif, hon tvungit honom in i. Hon kom att tänka på, att han skulle blifvit befriad derifrån, om hon icke varit svag den gången, då hennes kräk till fästman, som sedan söp ihjel sig, frestade henne. Och en tung, vemodig känsla af skuld smög sig öfver henne. Hon satte sig på sängkanten och smekte den stackars lilla handen, som låg der och plockade på täcket. Så satt hon flere timmar. Hon lät ett af stadsbuden gå med återbud till frun, och det oroade henne icke det allra minsta, att en andfådd jungfru strax derefter kom och frågade, om hon kände till någon annan hjelpmadam; frun var alldeles i förtviflan, de skulle hafva bal dagen derpå och rummen voro icke skurade ännu. Men vid tolftiden dog gossen. Just då solen sken som klarast, flämtade han sitt sista andetag.
Karlarne gjorde hvad de kunde. Morti, eldad af Malins utrop och böner, gick främst. Han föll i, kom upp igen, försökte på nytt. Förgäfves. Malin gret och qved, torterad till det yttersta. Som en blixt kom hämden. Och ångern, bitter och för sen. På Mortis utledsna min och skamflata ansigtsuttryck såg hon att han ansåg sig ha spelat en dålig komedi, som han förgäfves sökte att med värdighet spela till slut. Man arbetade till sent på qvällen. Slutligen fans han dernere. Ett lyckligt, fromt uttryck var liksom fastfruset på hans ansigte. Och den röda duken, den gaf ännu i döden ett sken af lif åt de bleka, stela dragen! Lycklige Adolf! Du slutade ditt lif den dag, då du var på höjden af din lefnads sällhet! Hur ung, hur full af hopp! Det var din skönaste dag! Hade du lefvat en minut längre, så hade den varit din sorgligaste! Men nu! Hur god är ej Gud! Hur vis Försynen! Vid Hirsala. Det är en vanlig skärgårdstafla man ser från ett af fönstren. Sommarsolen skiner blank öfver en holmbeströdd fjärd. Mörka granstränder öfverallt. Vass betäcker vikbottnen der borta, och längst inne, der sjön bildar ett smalt sund, ryker det från nyss tända svedjeland. Här och der framskymtar en liten stuga mellan granarna, grå liksom berget bakom den, halfgömd och liksom sökande skydd mot vindarne. Inne i bergen bo »haltiorna», som under sitt hägn ha menniskoboningarna, medan uppe i sjelfva stugorna, någonstädes på vinden de små hemlighetsfulla väsen bygga och bo, som värna invånarne för det onda, som hotar dem utifrån, d. v. s. sjötrollen, skogsråen, hiisirna, gastarne, samt sist och slutligen för elaka menniskor. Från ett af de andra fönstren på rusthållargården har man en helt olika vy. Det är en vild, ovårdad skog man ser. Der inne i skogen husera vargar hela långa vintern om, och derifrån gå de ej sällan helt nära gårdsfönstren på jagt efter djur och menniskor.
Han tog mig o m hand, jag har allt sedan varit upptagen af detta arbete — o c h lycklig i detta arbete. » H o n såg nu upp och mötte Rikards blick. Den uttryckte så mycken ö m h e t o c h kärlek, att h o n genast åter slog ned sina ö g o n. » Syster Marguerite, » hördes den sjuka nu kalla, och både sköterskan o c h sonen ilade till hennes bädd. V i d uppvaknandet hade plågorna börjat, och dessa tilltogo under dagens lopp. M o t aftonen började fru D. att yra, o c h läkaren skakade på hufvudet. Det var en orolig natt. Både Rikard och Marguerite vakade, och först m o t morgonen, då den sjuka fallit i sömn, kunde Rikard öfvertala Marguerite att lägga sig till hvila på en soffa i det inre rummet. Hvilken sällsam blandning af känslor i Rikards inre. Han kunde ej vänta längre, han måste hafva visshet att hon tillhörde honom. h, hvad han längtade efter att h o n skulle vakna. Men naturen tog ut sin rätt, o c h Marguerite sof en djup, lugn sömn, tills den sjuka häftigt satte sig u p p i sängen. Då ilade h o n genast in till henne. Jag är så glad att du sof vit. » » Har du funnit Marguerite? » E n djup rodnad färgade sjuksköterskans kinder And denna fråga. H o n vände sig bort. &gt;Ja, jag HAR funnit henne, » svarade Rikard med ett tonfall i rösten, som k o m Marguerites hjärta att klappa fortare. » När får jag se h e n n e? » » Jag vill föra h e n n e till dig, när du blir så stark, att du tål vid det, mamma. » » Och är du säker att h o n älskar dig tillbaka? » Bidrag mottagas med Det var en lycklig tid för de unga. Fru D ' s hälsotillstånd förbättrades synbart dag för dag under deras ömma, omsorgsfulla vård. Ä n n u hade de dock icke vågat omtala förhållandet. Det var en varm o c h härlig dag, fönstret stod halföppet o c h den friska luften s o m strömmade in verkade vederkvickande på den sjuka. Rikard tacksamhet. Palindrom-charad.
Ständer borde så reglera den blifvande afgiften till Kronan for brunvinsbränningen, att densamma fullt svarade emot livad sorn förut genom en sådan, afgift ansetts kunna inflyta, och att således, under bränvifisbränningens fortfarande af rotter, äfven da densamma af säd kunde blifva inskränkt, Kronans inkomst derigenom måtte fullt bibehållas och icke, såsom förr skall skett, försvinna; samt att, till Kongl. Majit borde i underdånighet öfverlemnas, att föreskrifva, hvad som för öfrigt, i anseende till controll och andra omständigheter, kunde blifva nödigt att vidtaga eller stadga. 7:0 Ett Dictamen till Ilöglofl. Ridderskapets och Adelns Protocoll för den 31 Mars, af Herr Justitias-Radet och Ridd ren GrefveGustaf W. Hamilton, hvaruti vid Herr Majoren Stjernsvärds förslag, det endast den, som viste sig hafva planterat ett visst stycke jord med Potatoes, skulle få idka branvinsbränning, och att pannans storlek borde bestämmas efter den med rotter planterade arealjord, anmärkes, att sådant skulle strida emot den nödvändiga friheten för näringarnes utöfning; att Potatoes - planteringen icke vors - Dan 8 Juni.
Den talang, som verlden minst känner till, men som skaffade honom det största reela utbytet, var emellertid den, att han var praktisk. Denna förmåga, som utvecklades genom ett ytterst noggrant räkenskapsförande på hans första resor, då förhållandena tvungo honom till den allra största sparsamhet, kom honom tillgodo äfven under hans senare resor och för öfrigt under hela hans lif. Innan han anträdde en resa, hade han först uppgjort en bestämd plan, hvilka platser han skulle besöka och hur länge han skulle uppehålla sig på hvarje ställe; utgifterna voro beräknade in i de minsta detaljer, och beräkningen visade sig i en märkvärdig grad “ stämma " .Bland Andersens idéela talanger är hans förmåga som uppläsare af sina egna alster temligen allmänt bekant. Dock torde det vara en nyhet i karakteristiken, att han redan som helt ung alltid gicL med ett manuskript i fick ' an och alltid var färdig att uppläsa det samma. Det märkvärdigaste är, att han visste huruledes dessa uppläsningar voro för åtskilliga af hans bekanta en plåga, men att han dock icke kunde förmå sig att upphöra dermed. Han försökte sig till och med för en af sina allvarsamma lärare, L. G. Muller, som då efter någon tids erfarenhet företog sig att berätta en historia, lydande ungefär på följande sätt: “ Det var en gång en rysk adelsman, som sysselsatte sig med att skrifva vers och berättelser, hvilka han uppläste för sina vänner och bekanta, och omsider blef han till en sådan leda för dem, att de skydde hans sällskap. En dag, då han just hade någonting färdigt, satt han ensam; modstulen utbrast han: “ Jag skulle i detta ögonblick vara glad öfver hvilken åhörare som helst, om det äfven vore sjelfva fan “. Denne infann sig ögonblickligen och ett kontrakt upprättades, enligt hvilket fan lorpligtade sig — på vanligt vil-kor — att vara hans ständige åhörare. Uppläsningen börjar, den onde våndas ömkligen och vill taga till flykten — men innan historien var till ända höll sig A. för öronen och skrek: “ Åh, sluta, sluta! Jag vet ju mycket väl att det är jag. “ Vid ungefär samma tid fick han från Notarius publicus G.
I Ulsk:s förslag säges endast, att begge Rikenas Statsministrar skola vara ledamöter, men der namnes hvarken alt den ene eller andre af dem skall vara ordför.; ty Utsk. har föreställt sig, att bestämmandet af ordför.platsen vore en sådan detalj, hvarmed Regertn ganska lätt skulle komma till rätta. Således finner man att denna invändning afser ett förhållande, hvilket ej finnes i det förslag, som klandras. [Ivad åter angår, att liela bidraget lill det embetsverk, som kommer att ersätta Convojcommissariatet, skulle upptagas i Svenska budgeten, så är detta en räkenskapsfrnga, hvilken jag anser vara af ganska liten vigt; ty om Sverige upplager i sin budget hela den gemensamma inkomsten och såsom ersättning räknar bland sina inkomster hvad Norrige lemnar, så blir resultatet detsamma. Likväl vill jag med - Den io Februari f. ra. gifva, alt man framdeles, för större redighets skull, bör antaga elt annat beräkningssätt, och förändringen i denna del blifver då ganska lätt och skulle äfven möjligen kunna åstadkommas nu genast; men jag tror ej, att det har någon olägenhet med sig, att låta räkenskaperna tills vidare gå på del sätt, som Utsk. föreslagit. Frih. Sprengtporten: En värd talare har ansett hufvudfrågan vara organisationen af ifrågavar. verk. Jag (liber mig alt få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derå, att hufvudfrågan snarare bör anses vara den, huruvida Svenska folket skall för obestämda föremål till nästa riksdag skatta 5oo,ooo r:dr årligen, för att användas till handelns och sjöfartens befrämjande, d. v. s. om den summa af 200,000 r:dr, som redan finnes, skall ytterligare ökas med 5oo,ooo r:dr, hvarigenom en summa af 700,000 r:dr skulle komma att utgå till R. St:s nästa sammanträde, såvida det ej skulle kunna åläggas Riksg.cont., sedan på stat blifvit uppförda alla slags utgifter för handeln och sjöfarten, att använda någon liten del af handelsoch sjöfartsfonden. Alt dervid måste möta svårigheter, dömmer jag deraf, att ehuru K.
Musikföreningens k o n s e r t. olskcnet strömmade in genom de höga, med rödoch hvitrandiga gardiner delvis skuggade fönstren samt kastade glänsande strimmor öfver det brunmålade golfvet, de i ljusgrönt hållna väggarna, och det hvitstrukna taket. Utmed rummets båda långväggar stodo sjuksängarna — fem stycken i rad • — med ett litet skiljande nattduksbord emellan. Lakanen bländande hvita, de mörkröda filtarna gifva ett varmt hemtrefligt tycke, medan den svarta taflan öfver hvarje bädd alltid bar sin lidandeshistora att förtälja. Sal bredvid sal — alla lika i färg och inredning — och hvarje säng upptagen! Doktorerna hade redan börjat ronden i undervåningen hos männen, det visste litet hvar af de kvinnliga patienterna, som lågo en trappa högre upp och räknade minuterna, tills de manligt fasta stegen skulle låta höra sig i den ljusa, vänliga korridoren utanför, till hvilken dörrarna stodo öppna. Det var efter denna stund på dagen de alla längtade, män och kvinnor, gamla och unga. Huru mycket hade de ej att klaga öfver och huru mycket att fråga om, som de grubblat på under natten. Ett nytt symptom kanske? Eller en lindring, en möjlighet till bättring! Besöket hos hvarje patient varade endast helt kort, och mycken tid för klagan och frå- gor blef det ej; oftast väcktes dock ett gryende hopp i den sjukas sinne — - alldeles oberättigadt kanske — men verksammare än alla läkemedel. Näst Gud — eller som hans ställföreträ- dare pä jorden — satte de läkarne, till hvilka de blickade upp som till öfveijordiska väsen, med kraft att bestämma öfver lif och död. Nu kommo de i sina hvita linnerockar, sida vid sida — öfverläkaren till höger som alltid. Redan i korridoren, där de kvinnliga konvalescenterna i sina omaka, missklädande dräkter slagit sig ner på sofforna eller hängde vid de af växter uppfyllda fönstren, ljusnade hvarje anlete, när de gingo förbi, allvarliga och tysta, upptagna endast af sitt kall. Och i » salarna »! Hur vändes ej allas blickar emot dem, medan bleka kinder fingo en skymt af färg, matta ögon en flyktig glans och tyngda sinnen en minuts glädje!