Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lit. C. Transumt af< Kongl. Comrnerce-Collegii underdåniga Berättelse till Kongl. Maj:t om Fabriquernes och Manufacturernes tillstånd här i Riket år i8if. Dateradt Stockholm den 17 Februarii 1817- Wadstena Kammarduks. och fina| Lin ne-Fabrique lefvererade år i8if Varor för 3,909 R;dr 3a sk. Banco, eller ungefärligen samma Summa som år 1814* Rätteligen vara transumeradt, intygar *3oh. Fred. Fredholm. Registrator uti Kongl, Commerce-Collegium. 4 \ Friherre Ehrenborgh ,k C. W.: Ehuru jag alldeles instämmer uti hvad Herr Friherre Boye anfört, tror jag likväl att då Hennes Maj-.t lika litet satt i fråga att rubba Arrendatorn af Starby Kungsgård, som att revendiquera sin rätt till besittningen af Wadstena Slott, frågan om dispositionen af Starby Kungsgård egenteligen icke hörer hitj äfvensom, då trenne Stånd redan bifallit Utskottets Betänkande, jag anser all vidare discussion öfverflödig och får endast anmäla min reservation emot bifall till Betänkandet, utan att derå yrka återremiss. Den ig April. fl Herr Grefven och Landt Marskalken gjördd Proposition till bifall af Stats-Utskottets ifrågavarande Betänkande , hvilken Proposition med Ja besvarades. Grefve de ta Gardie, Jacobf hemställde, om icke Ridderskäpet och Adeln behagade instämma uti det af Bonde-Stårtdet till Betänkandet gjorde tillägg* Herr Grefven och Landt Marskalken frågade, om Ridderskäpet och Adeln behagade förena sig med Bonde-Ståndet i nyssnämnde tillägg. Ropades Ja och Nej. Herr Påhlman: Ehuru jag för min ertskildta del fullkomligt instämmer uti berörde tillägg , anser jag det likväl icke vara med formen öfverensstämmande , att då ett Betänkande första gången antäges, dervid gora några tillägg eller förändringar. Jag tror degsutom att Riksens Ständer utan detta tillägg kunna
Stånd icke vidare behag i sina gamla stolar och Riksg.Kont. beordrades att anskaffa andra; dessa kostade 5 0 rdr bko stycket. På samma sätt BoudeStit. Dä det tyckte sina ljuskronor vara enklare än MedStåndens, befallde det Riksg.Kont. att skyndsammeligen anskaffa förgyllda kronor, i likhet med de i BorgareStåndet befintliga. Ingen har anmärkt någonting dervid. Icke heller jag gör det; men kan blott ej inse, hvarföre R. o. Ad. icke skulle vara berättigadt till ersättning för enahanda kostnader, synnerligast då MedStånden ganska ofta samlas å detta rum såväl vid de allmänna ötverläggningarne som vid de förstärkta Utskotten. Vidkommande derefter upvärmningsanstalton, får jag uplysa att den gamla blifvit bekostad af Riksg.Kont. Då mi denna visar sig oduglig, hvad är då naturligare än att den nya äfven får på samma sätt betalas. Hvad slutligen gasrörens inledande angår, veta vi att MedStånden redan längesedan låtit införa dylika i sina samlingsrum. Skulle icke då äfven It. o. Ad. hafva rättighet dertill? Jag kan verkligen icke finna att någon enda af dessa fordringar är på ringaste sätt orimlig eller att de ens böra kunna föranleda till någon diskussion. Fördenskull hemställer jag att R. o. Ad. afslår nu föredragna punkt, och helt kort oeh godt anbefaller Riddarh.Direktionen att med de upräknade kostnaderne, något öfver 40,000 rdr, förfara på förröfligt siitt, d. v. s. att, sedan Landtm, genomsett och godkännt räkningarne, desse öfverleinnas till lliksg.- Kont., hvars Kommissarier visserligen ej skola vägra utbetalningen. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Likasom den föregående tal. anser äfven jag att en del af ifrågavrde reparationskostnad i och för Riddarh.Salens iordningsställande och möblering bör bekostas af Riksg.Kont.
Ombudet i Rlalmö, fröken M. Silow, som frhl början af förbundets verksamhet ined synnerligt nit och intresse arbetat för dess basta, koinmer att ined styrelsens tacksanima nledgifvande från den 1 januari 1887 utvidga sitt ombudskap till el1 filial, soin hon erbjudit sig att * för ett år utan ersättning förestå, och vore det önskligt att flere a € förbrindson~buden ville följa det goda föredömet, hvarigenom förbundets intressen i ganska hög grad skulle komma att befordras. Förbundets ombud h a h a under året varit: i Blingsås: Stationsinspektor J. A. Wikst~öm. Arvika: Apotekaren N. H. Heilnzan. Elfkar ' leö: Fru E: Petri) Ic). Eskilsttina: Frii A. Orström. + ' Falkenberg: Fröken M. Falun: Fru laiidshöfdingskan A. ' ck M&amp;. ' Fi lipstad: Fril H. LuncZström. Göteborg: Fröken. A. i ' ?ynznran. el sing bor^: Fröken H. Sjöcma. Jönköping: Fru L. Ettgelberg. Karlstad: Fru biskopinnan C. Rundgren. Kristianstad: Fru J. Sylvan. I (risti1lehanin: Fru H. Andersson. Malmö: Fröken M. Silow. Nora: Fru Hi Unger. .Norrköping: Fru B. S w a r t ~. Ryköping: Fröken H Lözuegz. Segmon, kyrkobyn: Fröken M. Kollltkof. Strengnas: Frii A. Widebeck. : Sundsvall: Fru M. Edström. Söderhanm: Froken J. Forseil. Umeå: Fru doktorinnan A. Grajle. Upsala: Fru professorskan A. B. Hoiwagmz. Weilersborg: Fru K. Rydinyl. Örebro: Fni M. Kcgser *). - ' *) Under första delen af liret; nu ~.fflyttad frLn orten. Förbundsbyrån har under Sret betydligt utvidgat sin verksanihet, hvadan så val lokal soni arbetskrafter med stor svgrighet motsvarat behofvet.
De äro försonings-offer, och för vida mindre vigtiga ändamål har Staten användt sina medel, uppbjudit sina krafter. Sådane äro i fråga om sjelfva reformen och dess genomförande de åsigter, som läggas till grund för denna korta uppsats. Men för de ändamål, som sökas: stadga i myntvärdet, ordning och punktlighet i affärer och liqvider, äro inga bank-lagar, inga kredit-lagar hvar för sig tillfyllestgörande. De äro med hvarandra så intimt förbundne, att de endast i ett sammanhang och med stöd af hvarandra kunna föra till målet. Man må från andra länder låna eller sjelf nedskrifva de mest godkända, de yppersta kredit-lagar: de skola blifva fruktlösa, om icke kredit-institutionerne lämpas derefter; man må införa det mest bepröfvade banksystem: det skall förfela sitt ändamål, om ej lagarne, som röra krediten, ställas i öfverensstämmelse dermed. Sanningen häraf är enkel och påtaglig, men den har dock i vårt fädernesland varit förbisedd i nära halftannat århundrade. Detta förbiseende har orsakat, att man under tiden genom ändringar i kredillagarne velat bola oredor, som ostridigt haft sitt upphof uti ett förvändt bank-system, och felen uti lagarne rörande krediten, genom ändringar och obetänkta utsträckningar vid ordnandet af bank-väsendet och låne-anstalterna. Sålunda har man så småningom aflägsnat sig från de grundsatser, dem den Europeiska rättsutvecklingen gjort gällande, och från de coulumer, dem verldens mest upplysta handelsfolk antagit. Huru denna parallela förstöringsprocess oafbrutet fortgått, inhemtas, om man med det förtjenstfulla arbetet: »Anteckningar om Rikets Ständers Bank»*), jemför de *) Stockholm 1845 af C. D. S. 28 Kongl. Majus Nåd.
Det är då lätt förklarligt, att bland de svenska vitterhets-idkarne omsider någre framstodo, som ansågo den af Stjernhjelm öppnade banan icke leda till målet, om man ej så till vida gjorde sig oberoende af hans föresyn, att man stämde sin skaldesång till närmare likhet med Hesperiens toner. Huru långt de häri från honom verkligt afveko, blefvo de desto mindre varse, som han ju sjelf hade rigtat mycken uppmärksamhet åt detta håll, ja, sjelf skrifvit Sonetter. Redan Lejoncrona 92, ehuru fostrad genom Stjernhjelms skrifter och författare till en hexametrisk Idyll i antik art, började denna afvikelse; hvilken andra, på ännu afgjordare vis, fortsatte. Så diktaren af en erotisk Sonett-cykel ”Venerid”, den ”skogkäre bergbon” och häftige ifraren för modersmålets renhet, Rosenhane93: så den i detta nya maner gerna – ehuru ej alltid – qvädande Rudeen 94; så ”Kunga-Skalden”, den till Dahlstjerna adlade Eurelius 95; jemte, i deras spår, några flere af mindre betydenhet. Alla dessa hade – mer eller mindre uteslutande – till syfte, att bilda smak, språk, vers efter italienska mönster, för att dymedelst upplyfta den unga svenska skaldekonstens lärospån till en större sinnrikhet, klangrikhet och färgrikhet. Deras missöde, att genom sättet häraf mestadels pålägga sig nya fjettrar utan att frigöra sig från de gamla, hade, tvifvelsutan, en hufvudorsak i mönstrens mindre goda urval. Den skimrande och klingande, men med allsköns flärd bekajade Marino, och näst intill honom den visserligen smakfulle, men utstuderadt sirlige Guarini, voro för dem det högsta af all skaldekonst. De kände visserligen jemväl, och värderade högt, de äldre Italienare, hos hvilka äfven det konstigaste af denna konst är paradt med den ädlaste enfald; men till förebilder valde de ändock, med eller utan medvetande, blott de yngre.
Men anser man det icke nödvändigt, att mästerskap skall finnas i de yrken, som i den K. författningen omnämnas, följer ock deraf, att det icke är nödvändigt att mästerskap skall finnas uti de af Utsk. omnämnda yrken. Pä grund af dessa skäl anhåller jag om afslag å betänk. Hr von Hartmansdorff: Jag kan icke annat än beklaga, att här höra läror förfäktas, hvilka redan gjort sin rund, till narin - Den 5 Juli e. m. 541 garnes förstörelse hvar hällst de blifvit tillämpade. Det är väl skäl, att den, som får rättighet, att arbeta, åt allmänheten äfven visar sin skicklighet dertill. Delta är samma skäl, för hvilket man fordrar prof såväl af embetsmannen som af den s. k. embetshandtverkaren. Dessa prof hafva tjenat icke blott till allmänhetens förmenta bästa, på sätt Gr. Lagerbjelke yttrat, utan äfven till att upprätthålla handtverkaren mot kapitalisten. Borttagandet af dessa författnigar som voro organiska lagar, eller rättare utgjorde en organisation för arbetet, sådan den, efter min tanke, bör vara, har i år framför alla andra burit sin frukt och i andra länder åstadkommit sådana utbrott, att icke blott arbetaren ulan äfven samhället fått umgälla den falska liberalism, som i detta hänseende gjort sig gällande. Jag önskar för min del, att 11. o. Ad. måtte antaga det ifrägavande förslaget. Så länge man i vårt land icke har gått till den ytterlighet, att afskaffa alla raästareprof, bör man naturligtvis bibehålla dem såväl i det ena som det andra yrket, och på sätt Frih. Cederström yttrat jämväl låta ifrägavande näringsidkare undergå desamma. Jag anhåller om bifall till Utsk:s förslag. Då nu Hr Gr o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s i förevar:de punkt gjorda tillstyrkande, ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att härvid ja varit öfvervägande.
Utskottet anser obilligt och mot sakens natur stridande, att den skatt till Staten, hvilken dels under titel af procent tilt justiiice-statens aflöning, och dels såsom afgift för stämpladt papper till bouppteckningen af sterbhus utgöras skall , utgår äfven af sådan egendom , som är efterlefvande ma. ke enskildt tillhörig, och i hvilken således dea aflidne makan , efter Lag , ej egt giftorätt , det vill säga: fast egendom å landet, som den efterlefvande maken ärFt eller före ägtenskapet förvärfvat, så ock vederlag för arfvejord. Grunden till ornförmälde beskattning är nemligen den förde! , hvaraf Sterbhusdelegarne, genom dödsfallet, komma i åtnjutande, och denha grund eger ej ruin i afseende på egendom , sorn redan före dödsfallet varit efterlefvande makans enskilda tilli hurighet. Också fiynes de härom utfärdade Författningars mening hafva varit» att nämnde afgifter skulle beräknas endast af makar - 4 XcjUtskottets BetilnllanJt Nio 136. nes samfällda och den aflidne* enskilda egen^ dom , faslän man i tillämpningen oftast derifrån afvikit. 1 visst afseende gäller väl detta äfven örn den afgift, en åttondedel för hundrade eller fyra öre för hvarje hundrade daler, som till de fattige af sterbhus erläggas bör. Dock företer sig härvid den skiljaktighet, att Lagstiftaren tyckes hafva betraktat de fattige såsom egaie till en åttondedel* procent af all i sterbhus befintlig egendom ; att sistberörde afgift derföre utgår icke, såsom de förstnämnde , af behållningen , utan af tillgdngarne, och kallas, i 17 Cap. 4 §. HandelsUaiken , de fattiges del; och att, då den följaktligen drabbar äfven sterbhusets borgenärer , om tillgångarne ej förslå till gäldens betalning, det icke synes mera obilligt, att efterleivande maka för sin enskilda egendom får densamma vidkännas.
— Om slikt tillmäle riktades emot mig, skulle jag anse det såsom en emot mig riktad smädelse, och den jag visserligen icke skulle fördraga. Hr Ribbing, Arvid, yttrade dels muntligen dels skriftligen: Fäderneslandets vigtigare angelägenhet, statsregleringen, som under de föregrde dagarnas sammankomster inom detta Hus förevarit, har snart blifvit afgjord, utan att den med särdeles värme är vorden omfattad ; fasthellre har en dödskyla dervid genomgått Huset, såsom vanligen inom en organism, der jemnvigten blifvit stord, den ena kraften upphört att göra den andra motstånd, och der liflöshet och död är i annalkande. Feg är dock den, som viker för öfvermaklen, då han har en rättvis sak att bekämpa, och stort bättre står det ej lill med den der föraktar små fördelar, som kunna vinnas under förlitande på en seger i stort. Den ene eller andre af oss, som vanligen deltager i öfverläggningarna utan att mycket gälla vid besluten, skulle icke utan förbråelse på sådana grunder hafva undandragit sig ali följa dessa sednare dagars förhandlingar, men torde icke kunna undgå att fråga sig hvarföre han varit så tyst dervid. För all taga ett i allo ringa exempel: jag har frågat mig sjelf om, å ena sidan, det varit förstärkta StatsUtsk., eller å ilen andra, om förslarkningarne inom detta Hus på de sednare åtta dagarna af landshöfdingar, generaler med flera andra; om det varit öfverviglen i voteringarna; om ett enhälligt ja, vore det som af exercerad trupp, hvilken besvarar sin Konungs propositioner; om det varit allt eller något af detta, som skulle kunnat eller bort tysta min röst? Måhända till någon del, men ej hufvudsakligen.
Skulle åter — hvad jag innerligen önskar — sådana hittills okända detaljer af förhandlingarne kommit till Utsk:ts kunskap, som nöjaktigt förklara vår förda utrikes-politik, — som klart ådagalägga att vi icke lofvat mer, än vi hållit — och hållit allt vi lofvat, så skulle Utsk:t med deras framläggande gjort sig högt förtjent af fäderneslandet; ty det kan ingenting gifvas mera förödmjukande för ett folk, som ärft hjeltars land, än att förlora mer eller mindre af det rykte om ridderlighet och mandom, som gifvit detsamma en, utöfver proportionen af dess folkmängd, upphöjd rang och betydelse i det Europeiska Statsförbundet. Ett folk gör sig icke genom materiella fördelar skadeslöst för en förödmjukelse, som fördunklar den glans, hvarmed det från urminnes tid varit omstråladt och som nedstämmer dess förtroende till sig sjelf och dess anspråk på aktning af sina grannar. Om dessa mina ord endast äro ett svagt uttryck af de känslor och åsigter, som måste vara rådande på detta rum, hoppas jag ock vinna stöd för min mening att Utsk:t bort lemna en klar utredning af den politik, som Svenska Regeringen följt i den s. k. Danska frågan under tiden från föregående riksdag till den nu pågående. Det är icke min mening att rigta ett obetingadt klander mot styrelsens underlåtenhet att aktivt deltaga i Danska kriget; men jag tillåter mig påstå att, derest inga andra skäl för vår hållning i frågan finnas att åberopa, än dem hvarom allmänt kända handlingar lemna upplysning, vår Regering blottställde våra »heligaste intressen», dä hon, med kännedom om våra försvarskrafters ofullständiga skick, och med underlåtenhet att begagna det tillfälle som erbjöd sig — man kan säga; de tillbud som gjordes — vid den ännu på hösten 1863 för samlade riksdagen, att få anslag beviljadt till deras iståndsättande och förstärkande, då, säger jag, Regeringen detta oaktadt allt för länge fortsatte den politik, som hon sedan 1848 med skenbart, om ej verkligt, stigande allvar i sinnet, hade följt, och att hon således förde oss allt längre och längre in på en bana, den vi till sist hvarken ansågo oss böra fullfölja, eller med bibehållen ära kunde öfvergifva.
Är nu Utskottets mening, att uti den expedition sorn .från Konungen utgår, exempelvis till RiksgåldsContoiret» för att anordna större eller mindre del af Den 4 April /, m. lilla creditivet, skulle fullständigt uppgifvts de utomordentliga behof och föremål för hvilka summorne erfordradesså må det vara mig tillåtet att fråga hvartill denna uppgift skulle tjena, och tillika om icke en så beskaffad föreskrift skulle vara möjligtvis skadlig, åtminstone oformlig? Huru skulle man väl fordra, att, under politiska vådor, då försvarsmedel med försigtighet måste i ordning bringas, uti dispositionen skulle fullständigt uppgifvas de utomordentliga behofven och föremålen: ”för 5Jatt rusta oss till försvar mot den eller den ”makt erfordre vi den smjima &c,” ty eljest vore ju icke uppgiften fullständig För öfrigt kunna icke Fullmägtige i RiksgäldsContoiret pröfva om behofven och föremålen äro behö« rige: icke heller kunna Riksens Ständers Revisorer göra det: ConstitutionsUtskottet allen» tillhör denna pröfning: Revisorerne tillhöra att se till huru medlen blifvit disponerade och redovisade, samt att derom göra anmälan till Rikets Ständer. Revisorerna finna uti RiksgäldsContoiret hvilket verk eller hvilken person som erhållit disposition öfver medlen och deni qvitteradt, detta blir ledningen för redofordrande!; räkenskapen måtte sedan lemna, icke en summarisk utan en speciel redovisning för användandet, Hvarken till Fullmägtige i RiksgäldsContoiret, eller till Revisorerne, eller till någon annan mellan Riksdagarne verksam authoritet, existerar någon redovisningsskyldighet, vare sig summarisk eller speciel, för Konungens beslut och dispositioner.
Den beräkning, som i anledning häraf blifvit anställd, har så utfallit, att medelpriset efter Riks-Markegången på Lönings-Spannemålen, Underdånige Skrifvelser, 699 från och med år 1819 till och med innevarande ar, utgjort 7 R:dr 33 sk. g| rst., men medelpriset å Stats-Werkets behållne Spanriemål under en lika tid, eller från och med år 1818 till och med 1822, endast 7 R:dr 16 sk. 7! rst., så att medelvärdet af Lönings-Spannemålen i utgiften för de senaste fem åren uppgått till 17 sk. 2§ rst. per Tunna högre, än inkomsten på de under Civile-Statens Löner uppförde 47,633 Tunnor 16 k:pr, hvilken högre utgift, eller brist i anslaget, måst fyllas af öfverskott på StatsWerkets inkomster i allmänhet, men hvaremot den på anslaget af Mililaire-Staternes Spannemål, de 3:ne sista åren, uppkomne besparing, som, år 3822, då 6 R:dr var Riks-Markegångs-priset, utgjorde hela den beräknade förhöjningen af 2g R:dr per Tunna å 42,615 Tunnor, eller ett belopp af 106,737 Rtdr 24 sk., ingått bland sådane öfverskott å Stats-Intraderne. "Vid det sålunda yppade förhållande af brist i tillgång för utbetalningen af Civile-Staternes Lönförhöjning, efter det hittills gällande sättet för Riks-Markegångs-uträkningen, hafva Riksens Ständer ansett nödigt, att en reglering härutinnan nu vidtages, som hädanefter kan förekomma sådan brist, med bibehållande likväl af de fastställde gmnderne för denna Lönförbättring, så att vissa Tunnor Spannemål under Lönerne, enligt nu gällande Special-Stater, ä 43 R
Andrassy gör, då han märker dem, en tvär sväng åt sidan och fattar under armen en närstående riksdagsman, med hvilken han försänker sig i ett djupsinnigt samtal om jagthundars dressering, sedan han oförmärkt tillhviskat honom: » Släpp mig ej, förrän de där två aflägsnat sig; nattugglorna tycker jag ej om&gt;. — Men » nattugglorna » vilja ej gifva vika, de förfölja sitt offer oaflåtligt med ögonen, och hunddressyrens samtalsämne är nära uttömdt. Då varseblifver händelsevis grefven i nästa sal en journalist, med hvilken han för resten har en gas oplockad. Han manövrerar så skickligt, att det lyckas honom postera sig mellan dörren och sina förföljare. Då skakar han plötsligt hand med riksdagsmannen och skrider raskt hän mot journalisten, hvilken, intet ondt anande, sitter behagligt utsträckt i en fåtölj och studerar en kopp ischokolade. Väl hunnen fram till denne, är värden på samma gång sjelf upphunnen af baron S. och grefve C., hvilka börjamed ett: » Käre vän. » — » Ah, det var synnerligen angenämt », af bryter han, — » men tillåt mig blott ett ögonblicks dröjsmål! Ett ärende af högsta vigt! » De två draga sig nedstämda tillbaka, och Andrassy bryter med ens löst påjour-nalisten, hvilken vemodigt sätter sitt chokolade ifrän sig och stiger upp ur den mjuka fåtöljen. » Ni har vackert blame-rat mig », böljar han och gör sedan ett skälmskt förslag. Journalisten svarar därpå något, som synbart intresserar ministern, ty denne drager honom åter ned i fåtöljen, framrullar snabbt en annan och sätter sig själf därpå. Sedan talas länge och ifrigt hit och dit, ministern fattar ett par gånger hnmör, journalisten slutligen äfven, så att det ser ut, som om de grälade litet, naturligtvis i sakta hviskande ton, såsom det anstår en ministériel parkett. Slutligen inträder en försoning. Grefven försjunker i stilla eftersinnande, hvilket journalisten begagnar sig af för att framtaga sitt nu halfior-runna ischokolade och med vemodig resignation skeda det i sig.
Hvilken opinion än ConsiitutionsUtskottet må äga om den executiva magtens rätt i ordningsmål, och om de serskildte omständigheters beskaffenhet, som för ögonblicket påkallade samma rätts utöfning, på det sätt som den utöfvades, så torde likväl FolksRepresentanten, då han går att bestämma sin opinion och den åtgärd som den kan påkalla, böra erinra sig, att Allmänna Besvärsoch EconomiUtskottet till Ständerne inkommit med förslag till en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, åsyftande, att hvad jemväl denna del af yttrande rätten beträffar, bereda ändring för framtiden. Granskningens andra resultat är: att Riksens Ständer äga anledning till yttrande af den önskan, det Konungens Rådgifvare vid sina tillstyrkanden i sådane frågor som närma sig den rålinea, som blifvit emellan den administrativaoch Domaremakterna uppdragen , mått» oafbrutit äga i sigte: huru den jemnvigt emellan StatsMakterna, sorn Lagstif - Den 10 Julii f m. tarén genom 1809 års Constitution hoppats kunna bereda, helt och hållit deråt bero. De facta, som rättfärdiga en sådan önskan äro upptagne i Betänkandets 2:dra och 3:dje anmärkningspuncter. För bestämmandet af det beslut, Sorn det kan åligga Ridderskapet och Adeln att med afseende på detta förhållande fatta, torde man böra erinra sig resultatet af den redan yttrade opinion, hvartill RegeringsFormens io3.-dje §. berättigar och förpliktar. Jag vet och kanner att en opinion, yttrad under de vilkor som denna föreskrifver och tillåter, bevittnar både ofullkomligheten af alla menskliga institutioner till bibehållande af rättstillståndet, och de vådor för hvilka de blottställa individer, under det att man genom dem sökt bereda en ofta blott osäker säkerhet åt det hela. Men hvad än om opinionernes inflytande på våra handlingar och våra beslut må kunna sägas, så fordras dock en i föreskrifven form yttrad opinion att afseende på densamme göres