Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För den magt §:n lemnar, och som Oss nu tillhör att utöfva, förutsätter § ns ordalydelse ett tydeligt vilkor; och detta vilkor ligger i sjelfva qualificationen af de fel, åt hvilka förmågan gafs att framkalla makten. Felen måste vara af den svåra beskaffenhet, att, i anledning af dem, Ri~ hets val fordrar maktens användande. Stiftarne af vår Constitution insågo, att ofelbarhet var aldrig menniskans lott, och ville alltså, att för denna magt skulle icke misstagen och icke andre fel än de svåraste blifva föremål. Nå väl, mine Herrar! Oss åligger då nu att granska felen, och tillse om de verkligen aro af natur att uppgå till den bestämda qualificationen. De flere anmärkningar, som Utskottet förklarat icke vara af egenskap att fordra påföljd, förbigår jag gerna, Icke derföre, som skulle jag Utan pröfning anse dem sakna grund, eller antaga, att Embetsmännens anmärkta handlingssätt varit i allo riktigt; men derföre, att jag tror allmänna opinionen om dem, vara, att de icke kunna hänföras till fel af svåraste natur, då å - t)r.n ro Julii f, m. 383 ter min pligt ar, att icke, med deras undersök, ning, onödigt här upptaga tiden. Jag beger mig då till de fyra af Utskottet uppgifne, svårare anmärkningar: och beträffande den första af dem, nemligen den, att några Dagblad skola blifvit utan lagligt skäl indragne, så antager jag alldeles, att de i TryckfrihetsLagen bestämda vilkor för indragningsmakten icke förefunnits; men kan deremot för ingen del finna mig vid, att åt delta fel gifva en större vigt än det tillkommer. Ännu äro vi i förvillelsen af en ultra liberalisme, Gudi lof, icke komne ända derhän, att vi skulle, för några indragne Dagblad, anmäla vårt hela StatsRåd till afsättning: och sannerligen något sådant skulle af Nationen gillas. För min del anser jag Tryckfriheten högst nödvändig, emedan den utgör frihetens säkraste garantie; men lika nödvändige anser jag också de band vara, som lyckligtvis ännu håller denna frihet inom sina gränsor.
Men jag vet dock och ber att få fästa upmärksamheten på att premisserna för vår christna lära, eller grundvalen på hvilken denna gudomliga lära hvilar, den finnes i det enkla budet, att icke handla mot våra medmenniskor annorlunda, än vi Ben 19 Mars f. ra. 37 önska alt de skola handla mot oss. Det är denna grundsats', som jag önskar att få lägga på R. o. Ad:s samvete, så myckel heldre som jag icke tror att det kan vara rikets första Stånd fullt värdigt alt under 19:de århundradet bibehålla ett barbariskt lagsladgande, under det man dagligen lior omtalas den framåtskridande civilisationen. För min del tillstyrker jag del icke, och kommer med min röst aldrig att bifalla detta förslag, ulan anhåller att Frih. af Ugglas’ förslag må komma att af Utsk. lagas i öfvervägande, och det är i sådant afseende som jag anhåller om ålerremiss af betänk. Dr Få h ras lis, Olof Immanuel: Ekon.Utsk:s förevar, betänk. är för mig under flera synpunkter otillfredsställande. Då emedlertid flere talare redan yttrat sig i den syftning, som jag önskade, kan jag affalla milt yttrande bell kort. Jag skall dervid, enl. en föreg:de talares anvisning, söka undvika alla ”kraftord, talande lill känslan.” Mitt anförande skall blifva helt prosaiskt. Motionärerna afse hufvudsakligen endast att bereda en större frihet till bosättning för de Mosaiske trosbekännare. Hvilket giltigt hinder kan väl anföras mot en sådan utvidgad bosättningsrätt, och åro väl olägenheter af en sådan utsträckning att befara? Om en sådan Judarnes inflyttning icke visat sig medföra några olägenheter t. ex. i Götheborg eller Norrköping, så kan vål förhållandet icke antagas blifva annorlunda i Helsingborg, Malmö, eller hvilken annan stad som helst. Hvilka skulle väl ock olägenheterna vara? I kyrkligt hänseende? Hafva de Mosaiska trosbekännarena i vårt land gjort sig kända för någon benägenhet att göra proselyter eller att obehörigt inblanda sig i vår statskyrkas angelägenheter? Erfarenheten svarar nej.
Denna omsorg har gått så långt, att till och med så kallade undantags-folk (h. e. sådana Hemmansägare, som för ålderdom afstått sina hemman till barn eller anförvandter och dervid förbehållit sig vissa natura-prestationer till lifstids försörjning) bortarrendera eller försälja deras undantags förmåner; eller ock koper man jord och säljer den genast, m en med undantag af vissa jordstycken eller rättighet till vissa tunnors utsäde, bete för vissa kreatur, svedjande af vissa jordrymder o. s. v., hvarigenom ett af författningarna ingalunda förutsedt eller beräknadt sätt att klyfva jord, uppkommer, som i betydlig män medverkar att mångdubbla befolkningen ä hvarje hemmansdel eller lägenhet, under det denna, i följd deraf, alldes förstöres genom ett onaturligt och för hårdt anlitande af dess tillgångar. I bredd med detta förstörande hushålls-sätt, som väl icke gäller alla Blekingska Jordbrukare, men dock är alltför allmänt för att frambringa de mest förderfliga följder, går äfven ett förändradt lefnads-sätt emot fordom, bestående uti minskad flit och sparsamhet, ökad luxe och.mera sjelfsvåldiga seder; naturliga följder af den lätta tillgång pä kontanta inkomster, som brännvinsproduktionen beredt och den till sin höjd drifna böjelsen för fylleri, sorn den ymniga tillgången på brännvin oundvikligen måst väcka och underhålla. Ju mera nian öfverväger dessa förhållanden, desto mer finnér man förklarligt, att allmänna välståndet, särdeles i skogstrakterna, är i det närmaste förstördt, att, oansedt jordens årligen tilltagande odling, fattigliopen okas, och att midt ibland Provincens hyfsade och idoga befolkning, mait ~~ 9 — nian finnér hundradetals sysslolösa, förderfvacle menniskor, som förnärma allmänna ordningen och säkerheten. JVäringarne. Att Jordbruket utgör Provinsens hufvudsakliga näringsfång, i synnerhet sedan skogsförråderne äro i det närmaste uttömda, är en naturlig följd af jordens bördighet, som sällan blottställer denna ort för någon allmän missväxt.
Så snart man närmade sig porten, — den gamla Österport, som nu är fallen — omringades man af en skara kuskar med långa piskor i händerna, som, hvar och en, erbjödo en sin vagn, förespeglande en att » köra alldeles genast ». Man kastade en forskande blick omkring sig för att bedöma, hvilken vagn, som redan var mest upptagen och hade största utsikten att bege sig i väg, och man upptäckte då ofta en eller annan, hvarifrån ett eller ett par olyckliga offer kastade längtansfulla och bedjande blickar på en, för att man skulle komma och hjälpa dem att snart få komma ut ur staden. kommit litet lugn öfver oss, hjälpte vi Susette att duka frukostbordet i det gröna, oeh när frukosten var slut, började ströftågen omkring i skogen. Ibland hade vi en lärare med, oeh denne lärare valdes af eleverna genom röstning. Det skulle ju icke ha varit vidare roligt för oss att vid ett så gladt tillfälle ha med oss en lärare, som vi icke tyckte om, hvarför Susette alltid frågade oss: » Hvem vill ni ha med i skogen? » Jag tror nästan, att den lärare, som blef vald så där, kände sig liksom litet smickrad öfver denna utmärkelse, ty han gick alltid in på alla våra lekar och visade sig så älskvärd som möjligt. Susette älskade naturen och hade sitt eget sätt att få oss, barn, att observera den. Hon var aldrig docerande, aldrig en af dem, som säga: » Ser du den där fågeln? Till hvilken afdelning af djuren höra fåglarne? » eller: » Ser du det där trädet! Hvilken belysning! » Eller som några till och med fråga: » Kan du se solen? Kan du se, att hafvet är blått? » Hon gladde sig öfver allt hvad hon såg, och denna glädje meddelade sig till oss andra. H o n lärde oss känna igen de ätbara ocb giftiga svamparne. Hon band buketter af allt hvad hon såg, och vi märkte med förvåning, att tistlar, maskrosor och andra föraktade blommor egentligen voro vackra och gjorde utmärkt effekt i en bukett.
Hvad åter vanan att gå sysslolös beträffar, så tror jag att man blir mycket benägnare för den, om man i barndomen varit allt för strängt hållen till sysselsättning, ty just genom det öfverdrifna tvånget kommer man att betrakta sjelfva sysselsättningen såsom en plåga, hvilken den eljest, i och för sig sjelf betraktad, naturligtvis icke är.» – «Men hur skall man hinna att lära allt hvad man ej bör kunna, om man ej börjar samla redan i de tidiga åren?» – «Jag anhåller att få svara härpå med en liknelse, och ber om förlåtelse, om ers nåd finner bilden något låg. Jag antager att jag ägde en häst, som jag önskade en dag kunna täfla om priset vid kapplöpningarne. Den är ännu helt ung – blott två år till exempel. Hvilket vore klokast af mig, antingen att börja rida den genast, för att vänja honom att springa på banan, eller ännu vänta ett par år, tills hela hans styrka vore utbildad? Svaret ger sig sjelft. I förra fallet skulle han ju aldrig kunna komma att duga till medtäflare om priset – i det sednare återigen berodde det på om han af naturen fått eller icke fått den förmåga, som erfordras dertill.» – «Ah, gubevars! det måtte väl vara någon skillnad emellan en häst och en menniska. En häst har ju ingen själ, och det är ju derom, som här är fråga.» – «Jag fruktade det, att ers nåd ej skulle gilla min liknelse. Jag vet ganska väl, att en häst icke kan lära sig hvarken mathematik, hebreiska eller latin, dock lärer väl ingen kunna neka, att ätven han på visst sätt äger intellektuella förmögenheter. Hur skulle han annars kunna lära sig något?» – «Instinkten, herr Alexis, instinkten!» Alexis skrufvude sig otåligt på sin stol, slog upp en bok, den han blädrade i, och teg. Öfverstinnan trodde det kom derutaf, att han var förlägen öfver hvad han skulle invända emot hennes argumenter, och lycklig öfver sin förmenta seger, ansåg hon sig böra visa ädelmod. Men Alexis var icke hågad att vara föremål för något ädelmod.
Stats-Utssottet får, i anledning af hara erhållen Kemist fran Högloft. Riddcrssapet ock Adeln, tillkännagiswa, akt Utssottet i dest förra Betänkande alldeles icke tillstyrkt någon förändring i hwad gällande Författningar söressrifwa om terne Räntepersedel utgörande af Tiondegifwarne pa hittills manligt sätt; Utssottet har endast föreslagit, att widdén arliga Tionde-Jerns-Tarans upprättande matteas wederbörande i möjeligastc mätto iakttagas, att dcn icke öfwerssrider de i orten gängbara pris; och Utssottet tror, att sadant icke stall leda till förlust för Kongl. Mast och Kronan, men wäl om priset utsattes i Taxan antingen öfwer eller under det i orten gangbara, ty i dec förra fallet ssulle möjeligen kunna hända, hwad erfarenheten förut wisat, att inga antagelige anbud gjordes, hwarigenom TiondeJernet kvmme att blifwa qwarliggande till ett annat ar, da priset emedlertid kunde falla, och i den sednare händelsen, eller om priset i Taxan utsatteS under det i orten gängbara, wore Kronans förlust säker och gifwenAf sädan anledning kan Utssottet icke stänga hwad Utssottet, angående Tionde-Tack - l8o6 Den i8 Julik. jerns-Taxans upprättande förestagit; hwilket Utststrot får till sivar a den meddeldte aterremifien wärd, sammeligen anmäla, med tillkännagitwande derjemte, att de öfrige ;:ne Rcspective Riks, Standen under den iZ i denne manad bifallit Stats Utffottets Betänkande i detta ämne. Orebro d. 22 Julii 1812. Pä Högt. Ridd. och Adelns Pä Hkgw. Prest-Ständets Lcdam. magnar kl. v. ding erm Pä Wällöf!. Borgar e-Ständets Ledam. magnar st. Wedelin. Ledam. wägnar 6u8t. lVlurrazr.
Ett bevis derpå är, Ångbåtarne emellan Stralsund och Sverige , och det är med Preusiska regeringen öfverenskommit , att den så skall fortskynda posten emellan Stralsund och Hamburg, att man kan hoppas, att derifrån fortare få bref öfver Stralsund, än öfver Dannemark, när postgången rigtigt kommer i gång. Jag ber Ridderskapet och Adeln om förlåtelse, att jag så länge uppehållit dess uppmärksamhet, mea jag har trott mig böra rättvisa ett förhållande, som rörer mig personligen. Är i Kielerfreden glömdt, så bör ansvaret derföre fall* på mig ensam; allt hvad deruti är ärorikt för Rikets framtida sjelfständighet, utöfver äfven de mäst anspråksfulla förhoppningar uppfylldt, tillhörer ett namn, som ej här behöfvsr nämnas. Friherre Anckarfv är d \ Vid de upplysnin - 35* Den 11 Augusti f. m. gar Grafve af Wetterstedt lemnat, i anledning af mine anmärkningar, vid Statsutskottets Betänkande, utbeder jag mig få erindra, att jag ej finner bestämdt afgjordt, huruvida icke i 1809 års fred, ett sådant reciprocitetsförhållande, att hvar och en skulle få bibehålla gagnande rätten af sin jord, ehvad den genom grängregleringen föll på andra sidan, var möjligt att tillvägabringa. Då Grefve af Wetterstedt säger, att gränsen blott i allmänna ordalag blef bestämd, synes mig att sådan modification lätteligen deraf bordt blifva en följd, och är det min tro, ltt Svenske medborgares interessen blifvit mindre väl bevakade, om man vid första fredstractaten oförsigtigtvis uragtlåtit »tt göra reciprocitets-förhållandet så gällande, som det i andra fall till Sveriges nackdel sedermera blifvit åberopadt. En annan sak är, att öfvermagten möjeligen tagit ut sin rätt ända till ytterlighet, och att i följd deraf en sådan begäran möjeligen blifvit afslsgen. Jag har yttrat mig, såsom resultaten visat sig för mig, och jag har ej kunnat vara af annan tanka i förväg för de upplysningar, sorn af Grefve af Wetterstedt blifvit lemnade.
Utskottet får, i anledning häraf, upplysa, att vid sistförflutne riksmöte, i anledning af då väckt motion om åtgärder för vinnande af bättre skydd mot fornlemningars 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 21. förstörande, än hvad genom Kongl. Förordningen den 17 April 1828 blifvit beredt, hafva Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 6 Juli 1857 framställt åtskilliga anmärkningar i afseende å beskaffenheten och fullständigheten af de i Dämnde Kongl. Förordning meddelade föreskrifter och bestämmelser, samt, under förklarande det Rikets Ständer ansåge angeläget vara att ät landets minnen bereddes det fullständigare skydd, hvaraf de för närvarande befunnits vara i saknad, derföre i ändamål jemväl af fornforskningens befrämjande, roen utan att för egen del något förslag till speciela mera tillfyllestgörande föreskrifter i detta grannlaga ämne framställa, underdånigst anhållit, det Kongl. Majit täcktes i nåder utfärda ny författning till skyddande af landets fornlemningar, med stadgande af tjenliga ansvarsoch vites-bestämmelser för förstöring af desamma, samt låta upprätta och sprida förteckningar å dessa minnesmärken, äfvensom i öfrigt vidtaga de åtgärder, sora för deras bevarande kunde anses lämpliga, och, der Rikets Ständers medverkan för sådant ändamål funnes nödig, i ämnet aflåta nådig Proposition.
De skola se, i den Dynasti, sorn nu innehar vår thron, och sorn äran redan hade krönt, innan vi erbjödo henne Sveriges Krona, ej, sora den förra, på fremmandes befallande bud, men af förtroendets fria och enstämmiga val, att den, i farans som i lugnets tider, aldrig, för oss, varit fremmande, och att den vunnit ett burskap i våra hjertan, i dem beredt sig sådana minnen, som otacksamheten ej en gång, för att låna Herr Dalmans eget märkeliga ord, skall förmå att bortjaga. Jag skall icke bestrida honom den särskilta förnöjelse, han synes åsyfta, att, i mörka färgor, afmåla vårt närvarande förhållande; men må han dervid veta, att äfven' Riksdagsmannarätten äger, af Lagen bestämda, gränsor, då den icke af den enskilda pröfningen eller pligtkänslan sjelfmant utstakas. Jag söker dessa gränsor och nödgas, utan någon afsigt att otillbörligt inskränka Riksdagsmanna-yttrande-rätten, likväl vid detta tillfälle beklaga, att en strängt ordagrann tolkning af hvad Riksdagsordningen och RiddarhusOrdningen, i detta afseende, innehålla, ej, på närvarande fall tillämpadt, törhända kunde medföra den alfvarsammare påföljd som det förtjente. Men denna Lagens kraftlöshet bör icke förebrås sjelfva Dess Stiftare. De kunde efter Statshvälf - Den 19 Februarii f. m. ningen år 1809 icke inse, att inom Svenska Riddarhuset någon skulle uppstå, som med ohöljd syftning, men med bemantlade ord, skulle, mera än 20 år derefter, vilja kasta skugga på deras då fattade beslut. Och må äfven denna brist på förutseende dem förlåtas; erfarenheten har ådagalagt, alt den ej var af nöden, och om några undanlag gifvas, så äro de, som nu, lätt räknade.
«Men ni såg,» fortfar Albert, «att ingen kunde upptaga ert rum, och aldrig, Evelina, skall någon göra det heller. Jag tyckte mig ega er; i tankarne satt ni ändå vid min sida: inbillningen är ändå en härlig gåfva, som mången glömmer att tacka Gud för.» Evelina smålog. Hon hade aldrig, i hela sitt lif, hört någon uttrycka sig med så mycken känsla som han. Han var så god, ja en riktig Guds engel, trodde hon. Och Albert var icke heller så elak i själ och hjerta, men han var, hvad tusende unga män äro med honom, pedanter utan att kanske sjelfva rigtigt veta det. Han var vacker, hade en oförgriplig tur hos alla fruntimmer, och derföre blef hans yttre hans käraste studium, så fort han kom riktigt under fund dermed; och i samma ögonblick han föresatte sig att bli sprätt, blef han egoist. Han brydde sig aldeles icke om de hjertan, han vann, bara han en gång vann dem. Och dem han icke kunde vinna, ansåg han oförmögna till den minsta urskiljning. Så långt hade han kommit, att han alldeles icke skulle känt igen sig sjelf, om någon företagit sig, att för honom måla hans porträtt i moraliskt afseende. En sprätt tänker så sent som möjligt på att gifta sig. Han lefver hur han kan, bara han får vara fri. Äktenskapet är i hans tanka en tyngd som aldeles skulle trycka honom till jorden, och den han är mycket för god att pålägga sig. Och qvinnorna; de äro endast en börda för jorden och för den stackars mannen, såvida det kommer något alfvarsammare i fråga än kurtis. Albert Säfve tyckte så mycket om Evelina, som man kan göra efter en så flyktig bekantskap. Hon var vacker och något förmögen, tvenne egenskaper som icke äro att förakta. Men skulle han då gifta sig? binda sig? Hu då! den tanken kan ju krympa hjertat till mindre än intet. Albert rigtigt grubblade sedan trenne dagar härpå. Hvilken himmel!
I. 27 418 Den ?h No t ernber f. m. sätta sig i städernas närmaste gnuiskap och såmedelst, utan att draga borgerlig tunga, tillgodogöra sig de fördelar, städerna hafva att erbjuda, vågar jag vördsamt löreslå, att, i öfverensstämmelse med 11. St:rs Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s vid sistlörlidne Riksdag gjorda och af två RiksStåud bifallna tillstyrkande, R. St. måtte hos K. M. göra underd. framställning om den ändring uti HandelsOrdningen, att öppen salubod å landet må, under i öfrigt stadgade förbehåll, kunna få anläggas på minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping. Remitterades till Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:!. Vidare upläste Frih. Alströmer en motion af följande lydelse : Det kreditiv å R. Stms Bank, stort Niohundratusen rdr rmt, mot 3 proc. ränta, som R. St:r vid sistlörlidne, likasom vid hvarje föregående Riksdag, alltsedan år 1818, beviljat JernKont., för att, under vilkor, sorn innefattas i § 147 af nu gällande Reglemente för Baukoverkets styrelse och förvaltning, användas tili bruksrörelseus båtnad, har fortfarande visat sig vara af verklig nytta för jernhandteringen i Riket, äfvensom i någon mån för Riksbanken genom den ränteinkomst, det leuinar. Vid sådant förhållande och då de för kreditivets begagnande föreskrifna vilkor och deribland det, att all den afkomst, kreditivet lemnar kreditiytagaren, skall särskildt redovisas och användas till rön och försök samt hvad mera tdl jernindustriens framgång och förkofran kan lända, städse blifvit behörigen upfyllda, hvarom R.
Läkare hade ingen aflöning, utan biträdde endast för sin undervisning; då deremot å GarnizonsSjukhuset varit intagne ända till 282 personer dagligen, endast Karlar, deraf ^:delar ansågos kunna gå uppe, åto full portion, inberäknad frukost, som ej bestås på Lazarettet, och sleto Sjukhusets kläder; de sjuka vårdades i omkring 5o å 60 Rum och de begagnade eldstädernes antal hade varit 91; 8 UnderLäkare och 6 Medicinaldrängar ägde aflöning; samt Medicamenter, för de utom sjukhuset skötteMilitairer år 1828 ensamt uppgått till i836R:dr 20 sk. Och har, på grund af allt detta, Herr Grefven yrkat, att GarnizonsSjukhusets Anslagssumma, på sätt K. M:t i Wäder äskat, ifrån 3i,3ig R:dr 9 sk. 4 r:st. till 37,500 R:dr måtte förhöjas. Utskottet kan visserligen ej neka, att kostnaden för en Sjuksäng per medium bör blifva något högre vid GarnizonsSjukhuset än vid SeraphimerLazarettet; men då sjuknummern år 1825 per medium dagligen \ 712 Stats-Utskottets vid det förra utgjorde endast i45 och år 1826 i53, ehuru den sedermera varit större; får Utskottet, under förmodan, att densamma åter skall kunna förminskas till det förut påräknade antalet af 160 och derunder, erinra, att, sedan ifrån Anslaget R:dr 31,319: 9. 4. afgått generela Utgifter, som till sjuksäogskostnaden ej kunna hänföras, nemi.
Theophron, härvid begärt votering om kontra-propos:n, men innan voter:s-propos. i anledn. deraf hunnit upsättas, förklarat sig vilja afstå från denna begäran, upliistes till justering och godkändes en så lydande votens-propos.: Den, som godkänner LagUtsk:s i Betänk. N:o 46 gjorda tillstyrkande, att K. M:s Nåd. Propos., ang:de utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, ej må bifallas, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder K. M:s förberörda Nåd. Propos. af R. o. Ad. bifallen. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 137. Nej — 78. Frih. Raab, Adam Christian: Då jag i denna fråga icke uttalat mina åsigter, får jag, med tillkännagivande att jag tillhört minoriteten, nedlägga min reservation emot R. o. Ad:s fattade beslut. Hr Brakel, Mauritz Gust.: Jag har icke deltagit i dis kussionen öfver K. M:s Propos. om religionsfriheten; men då R. o. De ii 4 November f. m. 323 Ad. afslagit densamma, anser jag min pligt vara, att i prot. nedlägga min reservation emot detta R. o. Åd:s beslut, och derjemte tillkännagifva min sorg deröfver, att R. o. Ad., som förr motverkat konungamakten då den velat göra ingrepp i folkfriheten, nu icke velat understödja denna konungamakt då den velat gifva folket en utvidgad frihet. Frih. Alströmer, Jonas: Vid de allmänna sammanträdena har jag yttrat mina åsigter i ämnet, och har icke velat belasta R. o. Ad:s prot. med ett uprepande deraf; men då R. o. Ad. nu afslagit K. M:s Propos., får jag mot det fattade beslutet härmed nedlägga min reservation.