Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tjuren, en af de från Skottland år 1859 direkte inkomna utaf Ayrshirerace, hade till följd af s. k. sommarsjuka måst nedslagtas, men blifvit ersatt af"en annan vid Svenskt holländeri uppfödd Ayrshire-tjur. Östergötlands län. Det inom denna provins på egendomen Haddorp uppställda holländeri består numera uteslutande af kreatur af Svensk race; och befunnos djuren vid inspektionstiilfället sorgfälligt vårdade och rikligt utfodrade. — 152 - Som endast två år förflutit, sedan holländeriet fullt organiserades med kreatur at oblandad Svensk race, hade någon försäljning af unga djur ännu icke kunnat ifrågakomma och erfarenhet sålunda icke kunnat vinnas med afseende a den här uppfödda afvelns ändamålsenlighet. Gefleborgs läu. Sedan innehafvaren af egendomen Kungsgården, der länets utaf Yoigtländer-race bestående holländeri varit uppställdt, till aflemnande uppsagt nämnde holländeri, har Stamholländeri-styrelsen, efter samråd med Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet, låtit förflytta detsamma till egendomen Sofiedal i Wahlbo socken, sorn i flera afseenden ansetts för ändamålet lämplig. Under året hade, till följd af olyckshändelser bland de äldre djuren och dödlighet bland de späda kalfvarna, en ovanligt stark afgång inom hjorden egt rum; men vid inspektionstillfället befunnos kreaturen vackra och vid godt hull. Hallands län. Länets vid Marienlund uppställda holländeri af Pembrokeshire-race hade fortfarande utmärkt sig för en ymnig mjölkafkastning. Efterfrågan på afvelsdjur af denna race syntes likväl icke hafva tilltagit, utan hade deremot framställning blifvit hos Styrelsen gjord om erhållande för länet af ett holländeri af Ayrshire-race. Från holländeriet hade under året uflemnats en tjur och 5 kor, för att uppställas vid Landtbruks-akademiens experimentalfält. § 3.
Sluteligen har Herr Friherren och Ordföranden uti ett enskildt anförande utvecklat de allmänna åsigter, från hvilka han vid sina anmälde reservationer utgått; lydande sorn följer: ”Vördsamt Memorial! J,Då jag i flera fall skiijt mig från Högh Utskottets tanka, i afseende på de mål, som borde från de administrativa verkens behandling afsöndra®, för att hädanefter af Domstolarne handläggas, anser jag mig pligtig uppgifva de allmänna grunder, som i detta afseende ledt mina åsigter, Atc allt hvad som verkligen är rättsfrågor, icke må behandlas af den Styrande Magten och dess organer, utan af en, utaf densamma oberoende, Dorrare-magt , är en Stats-princip, sorn ingalunda kan bestridas, 334 högst vigtig för folkets frihet och säkerhet. Men en lika så angelägen grundsats är ock den , att hvarje af de 3:ne Stats-magterna, den Lagstiflande , den Styrande och den Dämmande , hållas inom sina tillbörliga gränsor , så att deraf må uppkomma den Magterneg jemnvigt , som befordrar verklig frihet och lugn, det helas väl , och hvarje enskilds säkerhet och förkofran. Det är en nödvändig egenskap hos all Magt , ovilkorligen härflytande ur dess natur , att sträfva till utvidgning, Genom Stats-» magternes jemnvigt och deras ömsesidiga uppmärksamhet pä hvarandra har man väl i Constitutioneila Stater sökt förebygga den våda för Samhället , som ur denna Magtens naturliga egenskap knöde uppkomma. Men alla menskliga inrättningar ligga inom ofullkomlighetens gränsor , allt knn illuderas , Constitutioner kunna vrängas, ali rätt kan missbrukas, ali pligt kan underlåtas. För missbruken af styrande och folkmagterne gifves likväl ett correctiv , sorn Sätter sig i verksamhet — ej efter Bor* gerlig^ lag , men efter en oföränderlig Natur-lag, sä ofta det af verkligt behof är påkallade, — det är den physiska styrkan. Seclers erfarenhet visar derpå talrika exempel, Men äfven detta yttersta correctiv träffar aldrig
Jag har icke yttrat, att någon kapital-tillökning icke egt rum, utan jag har sagt, att en sådan kapital-bildning icke stöde i det förhållande, som i andra länder eger rum, der den årliga kapital-ökningen förmår förlägga den växande folkmängdens och den utvidgade industriella rörelsens behof, samt dertill lemna öfverskott för de folks tjenst, som hushålla illa; och jag har vidare sagt, att man från och med 1775 gjort flera realisationer här och lika många gånger plundrat kapitalegarne, såsom t. ex. sednast år 1834, dervid kapitalegarne i sjelfva verket fingo årnöjas med 37i proc. och förlorade alltså öfriga 62^ proc. Under sådane förhållanden kan kapitalistens ställning i vårt land icke var annat än högst ogynsam, och följden måste ock blifva att tillgången på kapitaler ej motsvarar de, af många anledningar, alltjemt växande behofven. Från dessa förhållanden, i förening med våra slösaktiga lefnadsvanor, framkallas nödvändigheten att låna utom landet, en olycka, hvaraf Frankrike, England och Tyskland hafva ringa eller ingen erfarenhet, ty deras lån äro i allmänhet inhemska. Dessa länders kapitalbildning hinner till, icke blott för dem sjelfva, utan äfven för andra länders behof. Såsom en anledning till tillfredsställelse med vår ställning, har samme talare åberopat det välstånd, som uppenbarat sig hos den arbetande klassen.— Derigenom är dock icke bevisadt någonting, ty om man, liksom vi, lånar 25 millioner om året eller mera, finnes ju alltid en konstlad tillgång, som i afseende på arbetslönerna ock framkallar ett missförhållande. Jag lemnar derhän, huruvida detta stegrande af arbetslönerna icke motverkar jordbrukets utveckling. Mig vill det synas klart att, om man kunde få ett dagsverke för hälften så godt pris, och man har samma kapital att disponera öfver, man skall kunna uträtta dubbelt så mycket arbete, d. v. s. dubbel produkt. Huru många millionärer vi hafva, kan jag ej kontrollera, men jag vet att det finnes trakter, t. ex. i Westergötland, hvarest egendomspriset, sedan Göta kanal öppnades, stigit 5-dubbelt. Då man fordom pretenderade att egendomarne skulle gifva fulla 346
I den män de hittills frän Riksbanken beviljade kreditiv till manufakturdiskonten, Jernkontoret, Sparbanker och Filialbankerna varda för framtiden bibehållna, skola jemväl dessa kreditiv af allmänna Svenska Banken tillhandahållas, kommande dock, derest enskilde delegares rätt sådant fordrar, skilnaden mellan den ränta, sorn på dessa kreditiv inflyter, och den, sorn de kunnat afkasta om räntan varit lika med den för andre kreditiv å samma tid erlagde, att Banken tillgodopåföras Rikets Ständer, och afräknas från deras andel i den årliga, vinsten. § 28. Har Banken föryttrat en tredjedel af de i Rikets Ständers Bank deponerade obligationerne eller underlåter han att vid anfordran sine sedlar inlösa eller har han gjort så^ stora förluster, att reservfonden och 10 procent af grundfonden gått förlorade, då skall på Kongl. Maj:ts pröfning bero, huruvida Banken må tillätas att i sin verksamhet, fortfara eller om Banken skall ställas under utredning. Dylik utredning skall verkställas pä det sätt och under den kontroll, som Kongl. Majit kan finna med allmänhetens säkerhet, de enskilda Bankernas rättsanspråk och nödig skyndsamhet mest förenlig. Dervid skola samtlige grundfondssäkerheterna i främsta rummet användas till infriande af Bankens utelöpande sedlar samt endast allmänna Svenska Bankens egne obligationer tagas i anspråk för öfriga utredningen, sä vidt de, efter det sedlaine blifvit infriade, lemna någon tillgång, derutöfver. Skulle emot all förmodan medelst grundfondssäkerheterne och öfriga tillgångarne icke inom lämplig tid kunna beredas erforderligt belopp för infriande af Bankens kreditsedlar och andre till innehafvaren ställde förbindelser, då skola Staten och de enskilde aktieegarne, derest sådane i Banken hafva delaktighet, ofördröjligen i förhållande till hvarderas andel i Banken tillskjuta det härtill erforderliga beloppet. § 29.
Under en sådan ovisshet och villrådighet om företrädet af de nu väckta grunder framför dem, sorn i seders lopp icke utan fördel varit följde, och i saknad af tillräcklig egen erfarenhet , hvilken t detta, äfvensom i andra fall, torde Vara den bästa och säkraste ledare, har jag för min del trott. Den 17 Juft* (rott, att KonglMaj:ts, vid Lag-Comitéens inrättande, meddelade Nådiga föreskrift örn det blifvande nya .Lagförslagets meddelande genom tryck till Allmänhetens kunskap och inhämtande af anmärkningar dervid, innan förslaget tilt KonglMaj:ts och Riksens Ständers öfverläggning och antagande underställes, icke borde, hvad förevarande fråga angar, lemnäs utan uppmärksamhet och verkställighet. Då härtill dessutom kommer, att Rattegangs-Balken , utan att ifrågavarande project nu till pröfning företages, likväl lämpligen torde kunna af Lag-Comitéen förslagsvis uppställas, för att• sedermera hel och hållen till offentlig granskning framläggas, då man för närvarande är alldeles okunnig, om Nationens genom sakEunniga personer yttrade rösti detta ämne, då , efter hvad jag enskildt, under en tillfälligtvis under loppet af detta Riksmöte anställd längre resa, inom Riket,haft tillfälle erfara, ifrågavarande project på de flesta ställen alldeles icke blifvit med den benägenhet emottaget och omfattadt, som detsamma verkligen för(jenar, dä hvarje omskapning af så stor och vigtig omfattning sorn den. förevarande alltid bör af allmänna upplysningen och tänkesätten vara föranledd oell påkallad, emedan den i annat fall i stället för nyttiga, ofta lätteligen kan medföra skadliga följder, då, u*orn lättnad för Lag-Gomitéen vid Rättegängs-Balkens utarbetande, någon annan förmån , genom projectets närvarande antagande eller förkastande, icke är alt förvänta» då sluteligen Kongl. Majit behagat i Nåder anse iakttagandet af dess förut meddelade allmänna, före - 1.6 6 o
Särdeles omtyckt var där en sallad rätt af riskor, som finskuros, begötos med olivolja, ättika och något honing. Merendels saltades salladen starkt, hvaraf namnet (lat. sal Äfven användes ofta af klassiske skriftställare laktuks-sallat liksom sellerisallat. Under medeltiden råkade sallatsberedningen nära nog i glömska. Däremot kom lökberedningen då på modet. Vid denna tid kan man säga, att såväl vildlöken som den portugisiska löken först användes till maträtter, synnerligast i Sydfrankrike och Italien. Ätliga svampar synas hafva varit kända sedan många århundraden till och med bland vildarne eller kanske rättare först kommit i sedan 1891 Vid unK. A. Nvdalll &amp; C:O IDUN 442 bruk hos naturfolken under deras ströftåg i skog och mark. Tryffeln anses vara den första matsvamp som fatt användning i Europa. Brillat-Savarin skrifver 1825 i sin » Smakens physiologie » bl. a. » Tryffeln var redan bekant hos romarne, dock synes den franska ätten icke varit densamma som romarnes tryffel, som infördes från Afrika och i synnerhet från L ' byen. Dess kött var blekrödt och af en fin aromatisk smak. » Efter att hafva talt om, att svampätandet en längre tid W a t i lägervall i Europa, fortsätter Savarin: » År 1780 var tryffeln ännu en sällynthet i Paris. Att arten därefttr kommit till heders ha vi närmast våra delikatesshandlare att tacka för. » I 1894 juletid. Berättelse af Hedvig Indebetou. (Forts. o. slut.) Helene spratt till. I nästa ögonblick lyfte hon upp barnet i sitt knä och tryckte det hårdt intill sig, under det att hon riktade sina tårfyllda ögon mot svärmodern med ett uttryck, som tydligare utsade hennes mening än de ord kunnat göra, dem hon nu förgäfves bemödade sig att få fram. Den gamla frun tryckte varmt hennes hand och nickade bifallande.
Hvad Arrende Afgiften för Bränvinsbrännings* r'åtf¥gheten uti Carlscrona Stad vidkommer, hafva skill jäktige meningar inom Utskottet blifvit yttrade i så måtto, som en del Ledamöter ansett Magazins-Diiectionens rättighet till begagnande eller utarrendering af bran vins-bränningen i Carlscrona borde hädanefter helt och hållit upphöra, emedan Inrättningen ej ägde till föremål att genom Bränvins-tillverkning, Vinna inkomst eller bereda tillgång å denna artikel; hvaremot de öfrige Bedamöterne af Utskottet varit af den tanka, att Magazins-Inrättningen, såsom tillförene vanligt varit, synes böra få tillgodonjuta denna afgift; Och lärer så vida Riksens Höglo!!. Ständer finna skäligt härtill lemna bifall, ytterligare åtgärder böra vidtagas, hvarigenom för ifrågavarande rät tighets utöfvaninom sjelfva Staden, någon inkemst kaio Stats-Utskottens Fetänkandm'. blifva att påräkna; Mert att, sora Revisorerne äfven föreslå; öfverlåta denna rättighet åt Länet, vöre efter desse Ledamöters öfvertygelse, stridande emot nu gällande Författningar för Husbehofs - bränvins-bränningen , och skulle i sjelfva verket leda till afsteg från de grundet sora för denna handtering blifvit bestämde, utom det att en enda ProVince härigenom finge en vida utsträcktare rättighet, än hVaraf hela Riket i öfrigt ägde att sig begagna. Och sorn. vid anstäld votering Två Stånd förklarat sig för den forte meningen, att nemligen, Magazins-Bireclionehs rätt till begagnande eller utarrendering af Bränvins bränningen i Carlscrona borde hädanefter helt och hållit upphöra; men deremot de andre Tvänne antagit den senare eller att Magazins-Inrättningen såsom tillförene må tillgodonjuta denna Arrende-afgift på sätt och med vilkor ofvanberördt är; så har Utskottet skolat bägge desse meningar såsom, alternativer Riksens Högloft. Ständers bepröf* Vande underställa»
Och tankarna, som kommit i farten, fortsatte sina midsommarslekar, tils plötsligt en hågkomst från vintern sprang fram som kontrast. Märkvärdigt! När hon blundade, såg hon tydligt faster Jetta sticka täcke i matsalen. Lampan på tallrik bredvid kritan ... en hög oleander i hörnet mot salen ... karaffen med svagdricka på skänken. Mellan fönstren en aflång spegel i bronserad ram. Kallt ute. — Hvilka rika, stora minnen! Och nu? Stadsbornas »allas vår Margit» har ofta tilldragit sig uppmärksamhet. Redan dagen efter hennes hemkomst förklarade några titulära farbröder, som för tjugo år sedan varit i Marstrand eller på kontor i Hull, att det fortfarande låg någonting sträft, kantigt och besinningslöst i hennes rörelser — detta hade de icke väntat — hon hade ju varit i pension. Herre Gud, den Margit! Stundom var hon häjdlöst uppsluppen, och skrattade då både högt och ihållande — dansade ovant, men trodde muntert att det nog skulle ge med sig som alt annat. I promenaddräkt tog hon sig ståtlig ut. Anletsdragen voro icke regelbundna, men mycket behagliga — doktor Mylläri vidhöll envist att hon »vuxit ifrån sig ... jag har ju skött henne» — och eftersom hon emellanåt klädde sig en smula öfverdådigt, samt var rask och frimodig i sitt sätt, blef hon snart en afgjord gunstling hos herrarna. Detta antydde hon själf en gång, skrattande, med tillägget: »men så tycka äfven flickorna att jag är taktlös». Ibland, när det skymmer, blir hon nedstämd och får tårar i ögonen — ungdomliga, välgörande tårar, hvilkas djupa hemlighet hon icke förstår. Men kanske erinrar hon sig moderns ord: »sen behöfver Maggie inte vara ensam». Enkefru Ottilia Hilleström hade alltid visat sig som ett mycket märkvärdigt, likasom bevingadt fruntimmer — ett slags kommunikationsväsende familjerna emellan — en riktig gammal Nil, som regelbundet flödade öfver af välvilja och nyheter. Hon ägde en underbar förmåga att tränga in öfveralt, och tillbragte gärna tiden med att söka placera sitt allmänna intresse i så många enskilda företag som möjligt.
Stockholm den 1 Nov. 1823. Beni och Ekon. f/rsfr. Ankom den 7 No v. 1823. Riksens Högloftl. Ständers Erigsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotts förslag, till jdunkning uti RiksStåndens fattade Beslut, i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Proposition, angående en föreslagen och utarbetad ny författning om mått, mål och vigt. Enligt inkomna PrntocoHs-Utdrag hafva Respective RiksStnnden, genom sammanstämmande Beslut, godkänt hvad Utskotten, i afseende på denria Författning, uti afgifne Betänkanden föreslagit, utom i frågan om tiden, då det nya förslaget må sättas i verket, jemte bestämmande af det ar, i hvilkets allmanacha de nya reductionstabellerna, med hvad dertill hörer, böra införas. Utskotten hafva i detta hänseende föreslagit, att den nya Författningen skulle sättas i verkställighet från och med den 1 Januari 1825, samt att tabellerna borde bifogas samma årets almanacha, som vid hösttiden 1824 bör allmänheten tillhandahållas. Bihang till RiksSt, Brot. 1823, l}låe Sami, N:r 92. i4/53 Besv. och Ekon. t)tsk. Betänka nelen. Detta har af Högloft. Ridderskapet och Adeln, samt Hederv. BondeSlåndet blifvit bi« fallet. Men Yäloft. BorgareStåndet, till hvars beslut Högv. PresteStåndet accederat, har, af anförde skäl, ansett tiden, då det nya förslaget må sättas i verket, böra förlängas till den i Januari 1826, med underdånig anhållan, att de tabeller och underrättelser, som enligt Utskottens förslag, skulle i de små almanachorna meddelas för år 1825, jemväl måtte nu genast befordras till trycket och bifogas dessa almanachor för år l824* Då sålunda 2:ne
Stats-cont. under loppet af år 1842 må äga att i sin cassarörelse, under redogörelseansvar, begagna öfverskotten å 1840 års statsinkomster, samt att derutöfver efter behof, enligt R. St:s fastställda Riksstat, anvisa på Rdksg.cont. fyllnaden i de för hvarje titel i Riksstaten anslagna summor; 6:0 att ifrån och med år 1843 K. Stats-contorets utgifter komma att helt och hållet bestridas genom anvisningar på R. St:s Riksg.eont., hvilka böra bestämdt utvisa pä hvilken utgiftstitel utbetalningen är anordnad, och hvilka böra innehålla de bestämda villkoren för anvisningens annotation samt dess uppvisande inom viss tid, sorn för ordningen emellan och inom de begge contoren kan anses lämplig att stadga; 7:0 att collationering emellan båda verkens räkningar böra månadtligen ske, och årsafslut af desamma sist inom Februari månad af det följande året vara verkställdt; 8:0 att R. St:s Riksg.eont. ifrån och med nästa år organiseras på det sätt, att denna nya befattning af contoret kan emottagas, under förutsättning, att den med året 1842 börjande mera utvidgade rörelsen, genom tillökningen i tjenstemannapersonalen ifrån K. Räntekammaren, kan bestridas. Jag anhåller om denna min motions remitterande till StatsUtsk., som, efter inliemtande af Statscontts och Riksg. Den 7 Mars f. m. cont:s utlåtanden i uranet, lärer vara bäst i tillfälle att föreslå de tillägg eller förändringar häri, som för ändamålet kunna pröfvas nödiga. 2.
Hör nu, snälla gossar, en af er går säkert Ni äro minsann värre än mina skarpaste tidningsDet är oförsigtigt af en aktris att någonsin gråta, Det är verkligen en oförsigtighet, som är oförlåtlig efter min näsduk, om jag ber vackert. Jag har visst glömt den i fickan på min resklädning, som ligger någonstans på gästrummet, där jag klädde om mig. Jag hoppas ni ursäkta, att alla mina kläder ligga framme huller om buller. (Ivar och Seth ha båda rest sig för att gå.) FRU STÅLBERG (strängt). för stor att skickas så där. Det är nog att en går. Sitt stilla, Ivar, du är (Ivar sätter sig motvilligt, Seth springer ifrigt ut.) ESTER. gif mig en pall! (Ivar lyder artigt.) Nej, tack du, Hu, jag är aldeles iskall om fötterna. Ivar lille, den där värmer inte. Det skall inte vara en sådan där pärlbroderad, utan en mjuk, ullig. Jag såg en sådan i ett kabinett, som jag gick igenom, då jag åt mig. kom in. Du vore bra snäll, om du ville gå efter den (Ivar går.) HELGE. uträtta sådana små ärenden åt dig. Du vet, att det är mitt största nöje att tjäna dig. ESTER (lekfullt, i det hon räcker honom sin hand). Du får kyssa mig på handen i stället. (Han Hvarför ber du inte mig, min lilla älskling, att kysser henne.) Jag vill inte skicka dig några ären den, därför jag inte ens för 5 minuter kan frivilligt afsäga mig ditt sällskap, ser du. (Ivar kommer med en pall, som han sätter under hennes fötter. Ester klappar förtroligt hans hufvud, då han böjer sig ned.) Tack, snälle Ivar! Vänta, får jag se! Lägg dig här på knä bredvid mig, så att jag får se på ditt hår, det har en så underlig skiftning. Så eget! Har mamma märkt det? Somliga lockar äro mycket mörkare än de andra. Det är ett rätt vackert hår, du har för öfrigt, min käre Ivar. FRU STÅLBERG. inte vet att uppföra dig mer passande! ESTER. för ondt?
Är han ledamot i ett eller flera Utskott, anmäle sig först derstädes till ledighets erhållande, och gifve sådant derefter i sitt Stånds Plenum tillkänna, hvarest, om ledigheten beviljas, nytt val till Utskotts-ledamot genast förrättas. Sådant må äfven för sig gå, då Ledamot, flera än tre gånger å rad frän Utskottets sammanträden, utan laga förfall, sig afhållit, hvilket den främste derstädes varande Ledamoten af hvarje Stånd äge, att i vederbörande Stånds Plenum gifva tillkänna. Ulan gällande skäl må ej längre ledighet, än af två, högst tre veckors tid beviljas. Ridderskapet och Adeln ställe sig, i dessa sednare fall, Riddarhus-Ordningen till efterrättelse. Stockholm den 8 Juni 1860. Utan gällande skäl må ej längre ledighet, än af två, högst tre veckors tid beviljas. Reservationer: Af Herr Friherre J. G. Paijkull: n Enligt detta nu framställda förslag skulle Ridderskapet och Adeln afstå från sin seklers-gamla rättighet att sjelfmant infinna sig vid riksdagarne för att deltaga i lagars stiftande och beskattnings-rättens ulöfvande. För mig är denna rättighet alltför dyrbar för att utan högsta nödvändighet kastas öfver bord och jag tror icke att den, som villigt lämpar sig efter hvarje stundens hugskott, dermed förvärfvar någon aktning. — Icke heller kan jag förmoda att någon opartisk domare med skäl skulle kunna förevita Adeln att, äfven i sitt nuvarande skick, sämre än något af de öfriga Stånden hafva uppfyllt sitt kall. — Svenska Adeln besitter ännu tillräcklig förmögenhet för att utan särskild betalning kunna utöfva detta kall, hvarföre hvarje stadgande derom af mig anses öfverflödigt och olämpligt. Ingen skulle med mer skicklighet utföra sitt uppdrag derföre att han vore betald och arfvodena bidraga icke till riksdagarnes förkortande.
Den bevisning, vice Pastorn S. sålunda genomfört för att ådagalägga, att öfverbefälhafvaren för en Skarpskyttekorps icke vore att anse såsom en sådan offentlig myndighet, hvars kungörelser Presterskapet skulle vara förbundet att ovilkorligen uppläsa, trodde jag lemna rum för flera anmärkningar. 2 Kap. 5 § Kyrkolagen nämnde visserligen endast Kongl. Maj:t och Kongl. Maj:ts »Befallningshafvande», men att dermed skulle afses endast Kongl. Maj:t och Landshöfdingarne vore så mycket mindre antagligt som i slik händelse Rikets Collegier och andra embetsmän, af hvilka de förra alltid och de senare mången gång vore landshöfdingarne öfverordnade, icke skulle äga att fordra, det deras kungörelser åtnjöte samma rätt, sam Landshöfdingarnes. Med det i berörda lagrum nyttjade talesätt »hvad Wi och Wåre Befallningshafvande, på wäre vägnar, kunna hafva att bjuda och tillsäga» åsyftas tvifvelsutan sådane påbud, som utgått från Konungen och hans embetsmän i allmänhet, och till dessa påbud måste räknas de, som utfärdas af en Skarpskytteförenings Öfverbefälhafvare, enär denne vore af »Kongl. Maj:t förordnad och Kongl. Maj:t för korpsens verksamhet ansvarig.» Denna tolkning bekräftades af 1766 års ofvananförda resolution, hvilken \7ice Pastorn S. äfven omförmält, och der det talas om »kungörelser och publikationer, som 11. St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års riksdag. 12 90 till kyrkorna ankomma från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, embetsman eller undersåte», dervid vice Pastorn S. likväl, obegripligt nog, fäst sig vid uttrycket undersåte, såsom här ensamt tillämpligt.