Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty det ena arbetet, såsom det andra, är ett stridens arbete, en oro och en kamp, der den enskilda styrkan, så stor hon än må vara, dukar under om hon har mängden emot sig. Man må förakta och hata den profana hopen så mycket man behagar, man må säga allt ondt om honom — och det är visst, att allt ondt kan sägas med sanning såväl om hopen, som om dem. som förmena sig deröfver uphöjda — folket måste vara med. Detta är en demokratiens sanning i despotier, såväl som republiker. Kyrkomötet kan, om det skall något uträtta, icke längre bestå af Prester allena; så mycket förtroende behåller aldrig Presterskapet i en Kyrkostat. Kyrkolagskomitéen har föreslagit ett Kyrkomöte med ett mindre antal lekmän bland dess ledamöter. En lekman från hvart Stift bredvid en vald Prest, äfvenledes från hvartdera, samt alla Biskopar och begge de theologiska fakulteternas Professorer skulle utgöra denna Pörsamling. När dertill kommer, att mötet endast skulle ha rådplägande rätt, så synes i sanning ingen våda för den verdsliga makten kunna upkomma af en så oskyldig sammankomst med Erkebiskopen, som Ordfde, och EcklesiastikMinistern, som Regeringens Kommissarie. Onekligen gör äfven ett sådant Kyrkomöte mera bråk och besvär än intet Kyrkomöte. Frågan är blott huruvida man icke skaffar sig mera bråk på halsen genom att undvika detta, än genom att underkasta sig det. Frågan är tillika huruvida man i våra dagar utan ett föregående Kyrkomöte, således endast på grund af några Domkapitelsskrifvelser och en skrifvelse från Ständerna eller måhända ifrån PresteSt:t, skall kunna antaga en ändrad Kateches, en ändrad Kyrkohandbok, en ändrad Evangliiebok. Till någonting så fantastiskt, som tanken på en förändrad Kyrkolag, behöfver väl frågan icke utsträckas.» »I Staten utveckla sig våra konstitutionella former, och den absoluta konungamakten har lemnat alltmera plats för det konstitutionella Majestätet. Folket intränger allt mer i styrelsen genom tidsenliga institutioner, hvartill räknas våra kommunala och representativa organisationer. PIvarför icke sä inom Kyrkan?
M a j: t s Nådiga Skrifvelse till Rikets Stander, angående de, enligt Rikets Ständers vid 1823 års Riksdag gjorda underdåniga anhållan, upprättade förslag till förnyade Post-Taxor för inrikes gående bref; Gifven Stockholms Slott den 26 November 1828* Enligt Rikets Ständers, uti Skrifvelse deli 12 December 1823, gjorda underdåniga anhållan, har Kongl. Maj:t i Nåder anbefallt Dess Öfver-Post-Direction att, efter inliemtandé af nödiga upplysningar i ämnet, upprätta och till Kongl. Maj:t, inrtan Rikets Ständers nästa sammankomst, i underdånighet insända förslag till så beskaffade Taxor för inrikes brefvexlingen, hvarigenom, utan någon förhöjning eller minskning i portobeloppet på det hela, detsamma blefve jemkadt i enlighet med en från afståndet serskilda orter emellan hemtad billighetsgrund. Till åtlydnad af denna Nådiga befallning, har Öfver-Post-Directionen ifrån Ge - K. M. N*d. Propos. N:o 25. pj iieral-Landtmäteri-Contoret infordrat uppgift på närmaste afslåudet emellan samtlige Post-Conloren, samt derefter, under den 3o sistlidne Augusti, jemte bifogande af en Tabell öfver porto-afgifUTis förhållande till vägens längd, i underdånighet afgifvit förslag till nya Taxor å nämnde afgift, upprättade serskildt för hvarje Post-Contor, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers yttrade önskan, samt under iakttagande för öfrigt af den grundsats, som för de äldre Post-Taxorna varit gällande, att nemligen hufvudsakliga porto-afgiftén borde fästas vid breftfansporten de första tio milen , men sedermera successive minskas. Kongl. Ma:jt öfverlemiiar till Rikets Ständers pröfning ifrågavarande förslag, hvilka med dertill börande handlingar skola tillställas det Utskott, till hvars behandling målet kommer att af Rikets Ständer remilteras.
Hon drömmer derom som det ljufligaste på jorden, men hon ber honom gå förut, gå ifrån henne för att hon ensam skall få drömma om sin kärlek till honom. Han stör henne, då hon tänker på honom sjelf. Det är hela nutidens fördömmelse. Jag ser der samma fenomen, som jag haft ögonen fästade på i min uppsats om medvetenhet och omedelbarhet. Derför kanske jag njuter af den skildringen. Tänk att menniskornas egna tankar och drömmar kunna vara mer för dem än den härligaste starkaste verklighet! Tänk, att han personligen besvärar henne, stör henne i hennes kärlek till honom! Det är så att man kan bita af sig fingrarna, bara man tänker derpå. — Gustaf tycker det är så roligt att få veta hur fru Edgren drömt sig en karl. Det smakar allt väl mycket fruntimmersromantik af fyren. De der simhistorierna förefalla mig litet äckliga. — Det pinar mig, att jag icke kan hafva någon så stor förtjusning. Jag försvarar boken för angrepp, men jag har icke någon så djup känsla för den. Figurerna äro torra och schematiska; man känner icke hufvudpersonerna alls, utan för läsaren äro de lika obekanta som för hvarandra. Läsaren borde dock lärt känna dem grundligare än hvad man kan göra vid en badort. Färden öfver sjön tycker jag också bra om, men den klandras af många såsom varande för matt.” (K. af G. till Matti.) Det är märkvärdigt hvad hans uppfattning stämmer till punkt och till pricka med min!372 Hörby d. 30 Juli 1886. Jag känner en stilla, vemodig saknad, som om någon af mina kära vore död och det dagliga lifvet slagit tillhopa öfver honom så att ingenting mer skulle kunnas märkas af en ytlig betraktare. Ack ännu märks det, dessa utåt sig vidgande ringar, som förråda att någonting glidit ned i detta allt uppslukande förgångna, öfver hvilket vårt lif rör sig som en skiftande vattenyta. Det faktum, att jag saknar så mycket och han så litet, när vi gå ifrån mig,373 bör kunna visa mig hur intellektuelt fattig jag är ännu, ty hade han haft samma utbyte af mig som jag af honom, så skulle han icke ha gått på det sätt han gjort.
13:de punkten, ang:de anslag till löneförhöjning för reg:ts•paslorerne vid Gardesoch Artilleri-reg:tene. Hr von Hohenhausen: Jag förmodar att Utsk. har förbisett att rikets sednast församlade Ständer till K. M ingingo med anhållan om uphörande af den dubbla tjensteårsberäkningen äfven för krigsprester och att de uti denna underd. skrifvelse derjemte anhöllo att K. M. ville till nästkommande riksdag afgifva förslag till en skälig indemnisation för den förlust, som desse prestman derigenom skulle komma att lida. Sin önskan hafva R. St. fått upfyld, men nu vill Utsk. ej tillstyrka bifall för den billiga ersättningen. Jag hemställer, huruvida ett sådant förfarande kan anses vara R. St. värdigt och vågar förutsätta en bättre utgång af saken om betänk, blifver ålerremitteradt, hvarom jag vördsamt anhåller. Häruti hördes några ledamöter instämma. Hr Lefrén: Jag instämmer äfven i begäran om återremiss. Jag kan verkligen icke inse, huru pastorer, som tjenstgöra vid en garnison i Carlskrona der sjöfolk är samladt, kunna hafva mera att göra, än pastorer, som tjenstgöra i Stockholm, der trupper till fots äro samlade. Det förefaller mig besynnerligt. Icke kan sjöfolket vara mer ogudaktigt och behöfva mera själavård, utan vi få väl dela jemnt om jemnt i det fallet. Hr von Hartmansdorff: Jag får fästa Ståndets upmärksamliet derpå, att då den högre tjensteårsberäkningen betogs lärare vid elementarläroverken, så skedde det på det sättet att blott den, som ville åtnjuta den ökade aflöning, hvilken blifvit dem anslagen, mistade sin högre tjenstårsberäkning, hvaremot den bibehölls af en hvar, som afsade sig de ökade penningeförmånerna. Hvarföre skall en Regtspastor behandlas oblidare än en skollärare. När K. M. på R.
H o n erhöll svar, att hennes konsul icke kunda beskydda henne, ty ändamålet med hennes resa vore den napolitanska regeringen bekant, och att man skulle bruka våld, om hon gjorde motstånd. Vid hennes begäran att åtminstone få kläda sig ensam, aflägsnade sig t vän ne af polismännen, medan en tredje kvarstannade för att bevaka henne. Sedan hon klädt sig, låst sin koffert, stoppat sitt ur, sitt pass och några toalettsaker i en liten väska, fördes hon under bevakning till en utanför väntande täckvagn. Åstad bar det nu i mörka natten genom Messinas öde gator till det vid hafvet liggande hemska fängelset, liksom » vattenfängelserna » i Palermo och Napoli så illa beryktadt för det sätt, hvarpå man lät fångarna » försvinna », och öfver hvars port stod att läsa Dantes ord: » Lasciate ogni sperauza, voi eh ' entrate » — I, som här inträden, lämnen allt hopp bakom er. Med bäfvande hjärta hörde hon fängelsets port slås igen bakom henne. Efter att hafva blifvit förd genom flere mörka hvalf och gångar, vid hvarje steg fruktande att nedstörta i någon fallgrop, blef hon insläppt i ett litet fängelserum, hvars väggar, svagt upplysta af fångvaktarens lykta, dröpo af fukt. I rummet funnos endast en smutsig halmsäck, en trädpall samt en lerkruka med vatten. Åter slöts dörren bakom henne, och hon var allena, fången i » kung Bombinos » förfärliga fängelse och med säker död för ögonen. K v a l f u l l a timmar tillbragte hon här, innan steg åter hördes i gången utanför och fångvaktaren inträdde i cellen. » Jag har endast bröd och vatten åt er, signora, » sade han i medlidsam ton, i det han gick henne närmare och lyste henne i ansiktet med lyktan, liksom för att bättre iakttaga hennes drag. H o n upptäckte därvid själf, att mannen ägde ett välvilligt, godmodigt utseende, som harmonierade med hans vänliga röst.
De voro naiva, orädda, sjelfständiga och ekonomiskt bättre lottade än han, ty de hade alltid pengar. Känslan att gå i trupp på långa marscher hade något lugnande för honom. Han var icke född att befalla och lydde gerna, bara han icke märkte öfvermod eller herrsklystnad i befallningen. Han längtade icke att bli korporal, ty då skulle han tänka för de andra och, hvad värre var, besluta. Han förblef slafven af natur och böjelse, men kände tyrannens obefogenhet och han bevakade honom noga. På en större manöver kunde han icke underlåta att räsonnera öfver vissa besynnerligheter, såsom att infanteri från gardena vid en landstigning höll stånd mot flottans kanoner, hvilka betäckte de pråmar, på hvilka han befann sig. Kanonerna spelade på ett par famnars afstånd midt i näsan på gardisterna, men de stodo qvar. De lydde väl de också utan att begripa. Han räsonnerade och svor, men han lydde, ty han hade åtagit sig att lyda. Under en rast på Tyresö brottades han på lek med en kamrat. Kompanichefen trädde fram och förbjöd något barskt leken. Johan svarade skarpt att det var rast nu och att de lekte. Ja, men lek kan bli allvar. Det beror på oss det! svarade han och lydde. Men han tyckte det var fräckt af chefen att lägga sig i sådana detaljer och han hade tyckt sig märka en viss ovilja från förmannen, som sedan följde honom. Denne kallades magister, emedan han skref i tidningarne, men han var icke student en gång. Der ha vi't! tänkte han; han vill stuka mig. Och nu bevakade han hans rörelser. Antipatien räckte för lifvet å ömse sidor. Skarpskytterörelsen var närmast framkallad af tysk-danska kriget och var, oaktadt öfvergående, af en viss nytta. Den roade ungdomen, och den borttog en del af militärprestigen, då de lägre klasserna fingo inse att det ej var så svårt. Sedan gaf denna insigt grunden till motståndet mot preussiska värnpligtens införande, som mycket agiterades sedan Oskar II i Berlin uttalat sin förhoppning till kejsar Wilhelm, att de svenska och preussiska trupperna ännu en gång skulle bli vapenkamrater. Han äter andras bröd.
Efter förevarande förslag skall man hädanefter icke allenast tvingas att i liqvider emottaga Rikets Ständers Banks sedlar under förtroende till grundlagens ord, utan äfven nödgas att röra sig med Sveriges Banks kreditsedlar under förtroende till den nya civillagstiftningen; efter detta förslag skola hädanefter såsom hittills enligt grundlagen Rikets Ständer allena besluta om utgifvande af sedlar, som för mynt i riket må erkännas och således i nödens stund möjligen kunna öka denna sedelutgifning utöfver inneliggande metallisk valuta; efter detta förslag kommer den såkallade Svenska Bankens lånerörelse äfven hädanefter att hufvudsakligen bero af Rikets Ständers exclusiva lagstiftningsrätt för deras Vexelbank och dess styrelse. Utan att 72 § i Regeringsformen vederbörligen förändras, kan man således icke vinna hvad man hufvudsakligen eftersträfvar. Förrän en sådan förändring skett hafva Rikets Ständer blott att tillse, det nuvarande Riksbanks-styrelse, organisation och verksamhet, förbättras i enlighet med den erfarenhet och de kunskaper - Banko-Utskottets Betänkande JVd 32. 33 per om Bankväsendet, hvartill man numera i Europa hunnit. Men, säges det, huru skall man under Sveriges nuvarande financiela ställning kunna försäkra sig om realisationen orubbliga bestånd. Jo, om man fortfarande orubbligt vidhåller, att endast 30 millioner sedlar få utgifvas såsom det högsta belopp utöfver den metalliska kassan, och att Banken alltid för dessa sedlar har fullt motsvarande räntebärande säkerheter, så bör man, såvidt menskligt förutseende är möjligt, anse sig fullt betryggad för nya realisationsvådor. Men berörda säkerheter skola dock i thy fall, till fullt behöflig del, vara rörliga, säljbara och räntebärande papper, hvilka vid en tillfällig balans i handel länderna emellan kunna användas. De få icke, såsom nu, till största delen bestå uti ouppsägbara fastighetsinteckningar samt oandvändbara hypotheker och borgensförbindelser på långa betalningstider. De för Rikets Ständers Bank onaturliga, af gammalt beträdda, lånerörelser böra frånträdas. och således alla fastighetsbelåningar samt lånen med flerårig omsättningsrätt småningom helt och hållet öfvergifvas.
Derest det belopp, som vid slutet af hvarje år skall å ett byggnadslån inbetalas, före den 16 Januari nästpåföljande år till Riksgälds-kontoret inkommer, må denna inbetalning anses såsom verkställd inom behörig tid; hvadan, i sådant fall, den å kapital-afbetalnings-beloppet, sedan årets början, ytterligare upplupna ränta eftergifves. Och är stadens Magistrat, vid eget ersättningsansvar för den eljest uppkommande tillökningen i låne-innebafvarnes ränteskulder, ovilkorligen skyldig att, inom sagde dag, till Riksgälds-kontoret hafva insändt alla af Magistaten, före det sednast förflutna årets utgång, uppburna byggnadslånemedel. Öfver alla ofvanberörde lån föres i Riksgälds-kontoret en gemensam, fortgående räkenskap, deruti hvart och ett lån upptages å en för flera år löpande räkning, hvilken räkning dock årligen, så snart den för året stadgade inbetalningen blifvit verkställd, bör afslutas; börande Riksgälds-kontorets egentliga hufvudbok endast summariskt utvisa de förändringar, som det en och samma stad, emot enahanda betalningsvilkor, beviljade låneunderstöd, i sin helhet, under årets lopp undergått, äfvensom derunder å samma lån upplupna samt influtna eller balanserade intressen. Yid hvarje ombyte af egare till de, inom förenämnde städer, för byggnadslån intecknade egendomar, bör stadens Magistrat för Riksgälds-kontoret uppgifva den nye egarens namn, på det att detsamma må i Kontorets räkenskaper kunna antecknas. Ränteoch kapital-betalnings-summorna för de låneunderstöd, som för uppförande af allmänna byggnader samt nya tomtregleringar blifvit några bland dessa stä - Stats-Utskottets Memorial N:o 183. 19 der af Riksgälds-kontorets medel tilldelade, böra omedelbarligen från städernas Äldste till Riksgälds-kontorets Kommissariat, inom hvarje års slut, öfversändas. § 41.
Denna testamentsrätt blef emedlertid äfven gällande för dem, som till Presle-Ståndet höra, antingen de bo å land eller i stad, fastän endast i afseende på sådan egendom, hvari de hafva giftorätt efter stadsrätt, men ett undanlag i hänseende till omförmälda testamentsrätt gjordes dock för Ridderskapet och Adeln, som, efter 1723 års Privilegier, hade en fri dispositionsrätt öfver deras aflinge hus och jord i städerne, hvilket undantag likväl icke blef infördt i 1734 års lag enligt hvilken, jemförd med öfriga gällande stadgar och författningar, efter stadsrätt må disponeras om följande egendom, nemligen: fastighet 1 stad, utom den, som adlige personer aflat, fastighet å bandet, ivilken personer, som höra till Preste-Ståndet, under äktenskapet förvärfvat, samt lösören, tillhörande antingen borgare eller ofrälse personer, som 1 stad bo, eller personer af Preste-Ståndet. Emot den vidare utsträckning af testamentsfriheten, som vid föregående Riksdagar blifvit beslutad, synas några bindande skäl ej kunna anföras. Från lagens tdlåtelse för skyldeman, att taga arf efter död person, torde man ej kunna härleda någon ovilkorlig rätt för hvilken skyldeman, som helst, att kunna vinna egendom från annan, åt hvilken den dode sjelf 1 lifstiden den gifvit. Del måste bero på en fjermare skyldeman att söka förtjena och bibehålla dens välvilja, af hvilken han väntar f.g D)3§0t.rarfHar annan varit i tillfälle att deraf göra sig mera förtjent ,°r St.ä e§aren fritt att skänka sin egendom åt honom, tv för s agtförbindelse i allmänhet må de vida heligare banden, som knytas af tacksamhet, tdlgifvenhet och förtroende, ej brytas. Då emedlertid föräldrar hafva en 1 naturen grundad pligt att sörja för sina barns underhåll, torde en inskränkning 1 testamentsfriheten, till förmån för barn och bröst fV1 irjpr afven bora ega runa, på sätt jemväl redan till en viss del är forhållandet, enligt hvad ofvan blifvit visadt.
Erkännande, att Stjernhjelm rörer sig ledigare med den antika metren, än med den rimmade versen — och med undantag af ett inträde äro här alla skrifna i rimmade versformer; tillstå vi dock uppriktigt, att vi i öfrigt icke finna, att denna ballett står synnerligen tillbaka för ”Freds-Afl.” Atterbom. sjelf, som i sina ”Siare och Skalder” meddelar endast två utdrag ur ”Den Fångne Cupido” samt intet ur ”Freds-Afl,” har ensamt ur ”Parnassus Triumphans” 6 utdrag. Och hvad angår uppfinningen, så är den fullt ut lika fyndig som i ”Freds-Afl.” Denna ballet, hvars syftemål är att smickra Christina som lärdomens och konsternas beskyddarinna, är indelad i tre afdelningar eller Cortinöppningar, med 10 inträden i hvarje. Den första Öppningen visar, huru visdomen är af nöden för alla stånd och klasser, eller huru Musernas välde sträcker sig öfver allt; här uppträda två furstar, fyra Sibyllor, sex stolte Musernas kämpar, Mercurius, Minerva, Orpheus med Euridice och Charon, en indianer och en perser, en urmakare, en målare och en musikant, en druid och fyra skogsnymfer, fyra ädlingar, en siare. Andra Öppningen visar, huru konster och vetenskaper ödeläggas af kriget eller huru Muserna förjagas; här uppträda Tvedrägten, Ulysses och Ajax, krigsmusiken, Mars med två Amazoner, åtta kämpar, en latinsk kapten med två Narriske fänrikar, en melankolisk poet, Musa med afunden och begabberiet, Æsopus, tribulerad af fyra Sällar; en filosof, förföljd af Sardanapel, två soldater, anfäktade af hunger, pestilentia och död.
Den plan Sieyes upgjort, år deremot grundad på likhet i de Lagstiftande Coipsernes be* ståndsdelar, och på olikhet i deras befattning, och synes i detta afseende mera öfverensstämmande med tidehvarfvets esprit. Likväl, ehuru Sieyes i anseende till den tidepunkt, då han den författat, icke kunde antaga ett annat System, finner jag ej, att det vore emot dess hufvud-afsigt stridande, om uti den Lagstiftande Corpsens sammansättning funnes en garantie, att icke dess beslut kunde blifva stridande emot ordningens bestånd. Olågenheten af Sieyes’s plan synes mig Vara hufvudsakeligen, att den Lagstiftande Corpsen, som icke har något veto öfver sina beslut, kunde derigenom få tillfälle fatta sådane, som kunde öfverändakasta Regeringssättet, att det vöre i sådant fall, som den Corps, hvilken skulle vara Vaktare öfver Constitutionens helgd, skulle mellankomma med sin åtgärd. Men håraf följer åter en annan olägenhet, den, att denna Corps, som skulle aga domsrätt öfver hela Styrelsemagten, skulle snart blifva Herre öfver densamma, och att således det odelade en Endas inflytande (a Ef ion uniquej som Sieyes velat undvika, hår skulle åter inträffa. Faran eller vådan deraf synes mig i synnerhet derföre vara att frukta, emedan enligt Sieyes plan, en sådan Corps alltid skulle vara förhanden, och sysslolös vid alla andra tillfallen, endast hafva att afvakta dem, då han kunde eller borde utöfva sin domsrätt. Med den gång vi ej kunna undgå att tillerkänna menskliga passionerna, låf man ej kunna hoppas, att dår missbruket år så lått, det skulle kunna uteblifva. Jag tror således, att i den beståndi g a til 1 var e 1 s en af en sådan Corps, som ärnad till Väktare för Constitution, kunde snart komma att befalla öfver densamma, ligger ett hufvudsakeligt fel, utaf den plan Sieyes upgjordt. Men jag tror tillika, att sjelfva idéen till en sådan Corps, ick,e medför nödvändigheten af dess beständiga tillvarelse.
Man har bland kännetecknen på homöopathien fästat sig vid de små doserna, och förlöjligat dem. Det är dock bekant, att ofta högst små orsaker kunna frambringa stora verkningar; så kan t. ex. en liten vindpust framkalla lunginflammation, och orsaken är svår att finna. En tanka af ånger, af blygsel kan åstadkomma blodets strömmande till hjernan, och en djup sorg kan på en enda natt komma en menniskas hår att gråna. Huru mycket materie ligger i allt detta? När det dessutom är mikroskopiskt bevisadt, att i de små förtunningarue ännu finnes något qvar af den första materien, så kan jag icke finna att det är någon orimlighet att deraf kunna frambringa verkningar. Då det finnes så många anstalter, der allopathien utöfvas, kan jag icke finna annat än lämpligt och för menskligheten önskvärdt, att äfven en dylik anstalt finnes för homöopathien, och ur denna synpunkt kan jag icke annat än anhålla, att den del af Gr. von Rosens motion, som afser anslag till inrättande af en s. k. polyklinik, måtte bifallas. Hr Montgomery, Robert Nils Germund: För mig har icke funnits något skäl att tillstyrka bifall till hvarken de begärda 30,000 eller 10,000 rdr. Det synes mig, att allmänna tänkesättet i afseende å homöopathien icke hunnit stadga sig till någon öfvertygelse om dess nytta och ändamålsenlighet, och innan en sådan finnes, synes mig ick vara skäl att Staten skall underkasta sig någon kostnad för densamma. Hr von Qvanten har yttrat, att de läkare, som sysselsätta sig med denna method, äro ganska skicklige och bildade män. Om så är, finner jag det underligt att de icke kunnat förvärfva sig flere anhängare. Ehuru visserligen här på Riddarhuset homöopathien under diskussionerna blifvit bemött med sarkasmens vapen, är det dock förhållandet, att i allmänna lifvet finnes alldeles ieke någon animositet eller fiendtlighet hos läkarue mot homöopatherna, utan de äro alldeles oförhindrade att utöfva sin method.