Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser för nödvändigt, att Utredningen måtto ske på de Örter, der Utlåningarne blifvit gjorda, och det synes mig icke allenast nödigt och ilokt, att den verkställes af DiscontDirectionerne under Inspection af Banquens Ombud, utan till och med som en fordran af rättvisan, på det Nationen en gång i officiel väg må kunna öfvertygas, hvilka sorn begått Administra, tionsfel, och hvilka, såsom dertill ej skyldiga, icke med dem i Opinionen böra förblandas. I sammanhang härmed synes mig Förslaget, att Utredningen af Riksgäldskontoret skulle förrättas, af sig sjelf förfalla. 1 alla fall vore det en onödig omväg, att öfverlemna de administrativa åtgärderna ät ett annat Verk, än det, som dertill skall bestå Tillgångarna, så mycket mer, som det sednare ej kunde Dm 17 Martii, e. m. 137 lemnäs någon rätt till Controll öfver det förra» Jag hade till och med föreställt mig, att sedan vår utländska Skuld är liqviderad, och den inländska för RiksgäldsSedlarne af Banquen realiseras, hela RiksgäldsConloiret småningom skulle kunna uppföras på IndragningsStat. Vid många af här föreslagna reglementariska stadganden skulle vidare och, som jag tror, grundade anmärkningar kunna göras; men de äro öfverflödiga intill dess hufvudgrunderna för saken blifvit stadgade. Jag slutar med den förklaring, att mina anmärkningar äro enliga med min öfvertygelse om rättvisa, billighet och klokhet. Jag är ej ibland dem, som frukta för hemmavarande Principalers granskning af Riksens Ständers beslut» Denna granskning kan man lätt uthärda, när man handlat efter öfvertygelse, och den är svag, som af en Opinion, om den vore aldrig så allmän, deri läter sig rubbas: men jag anser vid detta tillfälle vådligt att, genom det afgifna Förslagets antagande, stöta allmänna Opinionen, emedan denna Opinion då vore grundad i känslan af hvad som är rätt och billigt:
Väl kunde det synas, som den ifrågavarande Författningen endast hade afseende på sådane sammankomster, då de hållas af åhörare, utan att någon Prestman deruti deltager, men den lemnade runi för en vidsträcktare tolkning, och hade äfven blifvit så tilllämpad. Att låta en sådan stadga qvarstå i våra dagar, vore icke välbetänkt: en klagan hördes från alla håll öfver ett tilltagande sedeförderf, för afhjelpande hvaraf man arbetade på införande af fullkomligare folkundervisning: denna kunde visserligen blifva mycket nyttig, men skall dock svika de stora förhoppningarne, om icke Presterskapet förmår nöjaktigt lösa sin uppgift att så umgå med Guds ord och med sine åhörare, att Christendomens lefvande ande innerligare och djupare genomtränger alla menskliga förhållanden, samt blir, mera än den nu är, den lifvande och ledande principen för tanke och handlingssätt. Detta vore en svårlöst uppgift, och de egenskaper, som dertill erfordrades, kunde icke genom lagstiftning framkallas; men det rastlösa och brinnande nitet, som, ehuru sällspordt och icke alltid visligt, likväl kunnat verka något i denna syftning, borde icke vara blotlstäldt för en straff-lag, som i sin tillämpning ingalunda kan qvarhålla värman, om den ock förmår alt släcka elden. Motionären föreslog derföre, att Kongl. Maj:ts förbud med sina svära straffbestämmelser emot dylika sammankomster af den 12 Januari 1726, jemte Kongl. Brefvet i samma ämne af den 2 Maj 1751, må varda upphäfne, anseende motionären Kongl, åtvarningen den 1 December 1718 och öfrige Religionsstadgar till räck l ige, till dess ny Kyrko-lag med lämpligare föreskrifter i della ämne blifver antagen. Bih. till R. St.
Den 22 November. 331 Med denna upfattning af frågan, i förening med öfvertygelsen att densamma, äfven utan presteståndets biträde och utan all förnärmelse af dess privilegier, kan tillfredsställande lösas, fordra vi, jag säger vi och menar dermed Svenska folket, som i denna stund äfven från andra rum manar presterskapet till hofsamhet, och hvars målsman jag i detta ögonblick känner mig vara, fordra vi, säger jag endast rättvisa då vi föreslå en lag, som bestämmer att: l:o. Alla af K. M. fastställda nu gällande konventioner om presträttigheters utgörande bibehållas vid gällande kraft till d. 1 Maj 1958, med rättighet för R. St:r att efter nuvande innehafvares afgång, framdeles förordna om förvandling af all i dessa konventioner bestämd afgäld till motsvarande spannemål. 2:o. I alla öfriga pastorater i Riket skall genom K.
Förenande mig med föreg:de talare lager jag mig likväl friheten hemställa, om någon återremiss kan vara behöflig. Vi äga ju rätt att i denna fråga genast fatta beslut och jag hemställer derför, om vi icke, till besparande af Riddarh.- Utsk:s tid, kunna fatta det beslut, alt afgiften skall utgå hvarje gång R. o. Ad. in pleno sammanträder. Detta uttrycker den tanke Frih. Stjernstedt uttalat, nemi. att afgiften skall utgå för hvarje plenum, så att plenum på f. m. anses för ett och plenum på e. m. för ett aunat. Såvida min propos. vinner R. o. Ad:s bifall skall jag fullgöra mitt åliggande att aflemna honom skriftligen till prot. Gr. Mörner, Carl: Då frågan inom Utsk. förevar yttrade man sig endast om antalet af plena under våra Riksdagar, hvilket vid förra Riksdagen utgjorde 150. Vid betraktande häraf ansåg Utsk., att ett visst belopp borde bestämmas för hvarje plenum, hvarför jag tror, att skillnad bör göras emellan förmiddagsoch eftermiddags-plenum. Hvad åter angår frågan om den, som anför vakten, anser jag, att ordet Underofficern bör utbytas mot ordet befälhafvaren för vakten. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Alia talare synas mig vara af samma mening. Här är blott fråga om uttrycken. Jag hemställer derför det R. o. Ad. måtte besluta, att åt hvarje vakt, som begäres, skola anslås 1 R:dr 16 sk., hvaraf 16 sk. tillfalla befälhafvaren och återstoden manskapet. Härigenom är man ifrån den otydlighet, som kan ligga i orden för hvarje plenum. Frih. Stjernstedt: När jag finnér, att Riddarh.Utsk:s me ning varit, att för hvarje gång, R. o. Ad. in pleno sammanträder, Den 25 Februari e. m.
Vid hvarje tidehvarfs slut märker den historiska forskaren med förundran huru mycket förändrat sig sedan tidehvarfvets början, man ser tydligt, att nplysning och humanitet vunnit insteg; att mången råhet hos den inre och yttre menniskan blifvit utrotade, mången fördom besegrad, många förut herrskande missbruk afskaffade, samt huru massan framgått i moraliskt äfven som i materiell hänseende. Resultaterna ligga klart för ögonen, icke så medlen som framalstrat dem, de politiska och administrativa lagarne och ordningarne förete föga eller ingen yttre Den 17 December. 255 förändring, man finnér dock vid en närmare granskning att de på samhället ingripande nya idéerna äfven verkat på lagarnes tolkare och verkställare. Lagstiftningen, om ock till sin yttre form oförändrad, upträder på ett annat sätt än fordom på ett med den nya tidsandan mera korresponderande sätt. Menniskans moraliska och materiella belägenhet har vunnit förbättring, samhället upfyller bättre sin bestämmelse, men några handgripliga, för den menskliga kortsyntheten mera åskådliga orsarker härtill, sökas förgäfves; och hör denna historiskt bekräftade erfarenhet tjena menniskorna som varning för deras förmätenhet att vilja gå civilisationens i otålighetens ögon något långsamma men alltid säkra framskridande i förväg, der framskridandet icke hämmas af de hinder våldsamma politiska brytningar ställa i dess väg. Dessa hinder förmå visserligen icke helt och hållet hämma civilisationens oafbrutna verksamhet, men aflägsna dock de samhällsnyttiga resultater, som fortare kommit menniskorna till godo, om de icke lill följd af menniskornas eget förvållande blifvit försinkade. De frön civilisationen utsår den ena generationen ge vanligen först frukt den derpå följande, mången gång ännu sednare men frukten konnner alltid ty aldrig var något utsäde pålitligare. Europas tvenne mäktigaste nationer framställa i detta afseende anmärkningsvärda och uplysande exempel.
Förslaget är väl icke sä radikalt, som det StatsUtsk. understödt, men den värde talaren, från hvilken tillvitelsen utgick, skall dock icke kunna förneka, att det innebär ett framåtskridande, förenadt med försigtighet, hvilken torde nu såsom alltid vara både nödig och nyttig, dä det icke står i någons förmåga att kunna veta eller förutsäga hvad framtiden bär i sitt sköte. Det kan vara nyttigt att nu hafva så gått tillväga att våra efterkommande ega tillfälle att efter Den 5 Juli f. m. 309 sig då företeende omständigheter kunna reglera, jemte det att man då icke gjort sig skyldig lill den förebråelsen att hafva, genom en alltför långt utsträckt åtgärd gifvit anledn. dertill att skatter hvälfvas från den ena medborgaren på den andra, hvilket man icke kan bestrida blifver händelsen, om penninge-värdet faller eller om småpersedlarna stiga i värde, men kronan sådant oaktadt icke får af räntegifvarne tillgodonjuta det belopp, som henne lagligen bör tillkomma, utan nödgas taga skillnaden af andra skattdragande medborgare. Jag har vid en föreg:de riksdag bevisat olämpligheten och det rättsvidriga uti ett sådant förfarande, och man skall förgäfves söka ådagalägga motsatsen. Man vill icke ihågkomma, att de hemman, hvilka draga dessa skatter, äro med dem ärfda, köpta eller förvärfvade under sekler; att den klagan man förer öfver skatternas tyngd är orältmätig, emedan hvarje hemmans värde så i arf som salu varit beräknad efter den minskning i afkomslen, som skatterna förorsaka; man misskänner dem, som värdera delta skatteväsende och träder dertill sanningen för nära, derigenom att man jemnt för på tungan att jordens beskattning är dryg i landet, enär hvar man vet, att hemmanens värde slår i jemförligt förhållande lill de onera de draga, så att, när ett säteri är värdt 20,000 r:dr så är närmaste skattehemman, hvilket till storlek och jordens godhet är fullkomligt lika med säteriet, möjligen icke värdt mer än hälften eller högst |:delar af denna summa.
De glada riddarne af Par Brikol’s lysande samfund följde nemligen sin chef ett stycke på väg. Han reste till Paris och de ville så sent som möjligt skiljas ifrån honom. Vi andra svenskar ombord på Gauthiod, såväl brikolister som icke-brikolister, följde med intresserade ögon den lifliga scenen ombord på ångslupen. Der trängdes en munter skara omkring väldiga bålar, sånger omvexlade med instrumental-musik, ljudliga hurra-rop med klingande fanfarer. Ibland var Ägir oss helt nära, han tycktes samla alla sina krafter, hjulen plaskade förtvifladt, och snabb som en pil sköt han förbi sin storväxte följeslagare, tätt snuddande invid dess sida; ibland tycktes han ha uttömt alla sina krafter och blef, utmattad, ett långt stycke efter. Då hördes ljuden af sång och musik otydligare från Ägir, vinden förde blott några enstaka förklingande toner till oss, vi fruktade att mista vår fantastiske följeslagare; men snart hördes ett döfvande rop, trumpeterna skrällde högljuddare än någonsin och den skarpa stäfven var åter blott ett par alnar ifrån oss. Slutligen tycktes dock Ägir tröttna på fullt allvar. Han hade redan följt oss förbi Waxholms fästning. Sångerna blefvo allvarsammare, musiken ljöd litet melankolisk, de muntra fanfarerna gåfvo rum åt långdragna, bortdöende ackorder. Stunden var inne för skiljsmessan. Par Brikols lysande stormästare utsträckte sina armar liksom ville han sluta alla bröderna till sitt bröst. Hip – Hurrej ... Hip, hip – Hurrej, hurrej ... Hip, hip, hip – Hurrej, hurrej, hurrej ... Ägir sackade af, Gauthiod skyndade framåt med full machin, och inom några minuter voro vi ensamma. Sedan Ägir öfvergifvit oss, började också tankarne på Stockholm och hvad man der lemnat qvar småningom skingras; man tyckte sig nu först riktigt lössliten från land och tiden var inne att vända tankarna på resan och dess mål. Till en början sökte en hvar att taga reda på sina reskamrater och formera bekantskaper bland dem.
Då vid bedömmandet af dessa Grefve Cronstedts förfaranden å ena sidan förekommer, dels att Förslaget till Reglementet, deruti ändringar och tillägg skett, icke varit afslutadt på sådant sätt, att det utgjort en handling, som, i det skick Förvaltningen af SjöÄrenderne fått densamma emottaga, borde lända till allmän rättelse, dels ock att Grefve Cronstedt icke kan anses hafva sig till nytto eller annan till skada de anmärkte åtgärderne vidtagit; men å den andra det icke må lemnäs utan uppmärksamhet, att Grefve Cronstedt, i egenskap af Chef för Förvaltningen af SjöÄrenderne, varit den, hvilken det i synnerhet ålegat tillse och hålla hand ej mindre öfver obrottsligt fullgörande af Kongl. Majrts Förvaltningen gifna Nådiga befallning om Reglementets tryckning och utdelande, än deröfver att inom Verket iakttogs den ordning och noggranhet, som vid allmänna ärendens behandling är nödig samt med Lag och Författningar öfverensstämmande; så och enär den af Grefve Cronstedt åberopade omständighet, att ändringarne i Reglementet varit till deras beskaffenhet sådane, att några skadliga följder deraf icke kunnat uppkomma, utan att till och med flere af dessa ändringar skola i det sedermera tryckta, nu gällande Reglementet finnas bibehållne, icke kan lända till Grefvens urskuldande, helst fråga icke varit väckt om beskaffenheten af ändringarne och tilläggen, utan blott om det obehöriga sätt hvarpå de tillkommit; ty finner jag Grefve Cronstedts åtalade förfaranden icke kunna betraktas annorlunda, än såsom af oförstånd begångna öfverträdelse!- af Kongl. Maj:ts Nådiga föreskrifter och fel af svårare beskaffenhet i utöfningen af det Grefven uppdragne Embete såsom Chef i 78 R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Ber. dm 14 Jan. 1840. Förvaltningen af SjöÄrenderne, och pröfvar, med tillämpning af de i 1 mom. af 12 §. 1 Kap. Rättegångsbalken stadgade grunder samt i förmågo af 2 Kap. 13 §.
Hvarken Hrr Cederschiöld och Dalman eller jag kunna naturligtvis hafva något emot ett förfaringssätt, som leder till samma resultat som det vi åsyfta, eller att få så snart som möjligt sluta aftonens förhandlingar, hvarföre det torde vara likgiltigt om detta ändamål vinnes genom den upfattniug af 3:dje mom. i 49 § RiksdisGrdnm, Hr Gr. o. Landtm, meddelat oss, elter genom frågans bordläggning. Men jag anhåller härförutan att få förklara, att ehuru jag uti det citerade mom. finner nedlagd en tillämpning af den allmänna grundsatsen, att man icke par surprise kan tvingas att afgöra en fråga, så kan jag likväl ej finna annat 3 B Den 8 Juni. än att denna tillämpning är en speciell tillämpning och att den allmänna regeln är, att hvar och en Ståndsledamot har rättighet att bordlägga en fråga, som första gången förekommer. Att Gr. af Ugglas’ förslag är en ny fråga, torde icke kunna bestridas, och icke heller lärer den omständighet, att han afstått från sitt förslag och biträdt Hr Adelborg, förändra saken. Om vi på något sätt kunna slippa att i afton votera om föredragningssättet, hafva vi vunnit vårt syftemål att få betänketid, men eljest komma alla de, hvilka i likhet med mig, hafva den olyckan att ej ega en så ofantligt snabb upfattningsförmåga som åtskilliga andra, verkligen att famla i mörkret i afseende på det beslut vi måste fatta. För att förekomma detta torde det vara säkrast att hålla sig till grundlagens allmäna föreskrift, att man eger rättighet att begära ett nytt förslag på bordet. Hr Adelborg: Om man genom bordläggning af föredragningsfrågan kunde upskjuta densammas afgörande, hade man de facto uphäft det föregående beslutet att i dag till behandling företaga StatsUtsk:s förevarande Utlåt. Ett sådant förfarande kan jag för min del ej finna vara med grundlagen öfverensstämmande och derföre får jag på det högsta bestrida yrkandet om bordläggning: Det finnes endast ett sätt att handla i öfverensstämmelse tued grundlagens föreskrift samt Ii. o. Ad:s en gång fattade beslut, och det är att nu börja med frågans behandling, d. v. s. afgöra föredragningssättet.
Jag tager sädespriset till exempel, emedan jag vet, att på min ort händ t, att markegången derå, ena året varit dubbelt högre, än priset på tor - Den 19 Februarii f. m get, och andra året nära tvärtom. Om således de räntegifvande det ena året hade valt att lefverera spannemålen in natura, och det andra att betala den contant, hade det varit en ganska betydlig förlust för Kronan. Att ett lika förhållande inträffar med stråräntan, följer af sig sjelf. Jag tror dessutom, att de, som nu söka få lefverera sin stråränta in natura, skulle kunna blifva missnöjde, enär Utskottet ej kan bestämma stället, der lefverancen skall ske, i anseende dertill, att de byggnader, som förr i och för intägten varit att tillgå, nu ej linnas. Om Westmanlands Läns räntegifvare blefvo ålagde, alt föra hit lill Stockholm sine hö- och halmlass, tror jag, att det skulle för deni medföra större svårigheter, än att godtgöra räntan med penningar. Tvister och nya önskningar vid blifvande Riksdagar skulle kunna uppkomma. Dessutom vore det svårt, att å nyo, utan kostnad för Staten, tillvägabringa den embetsmanna-åtgärd för detta ändamål, som nu är indragen. Då således i alla afseenden Statens rätt och bästa är i fråga, tycker jag, alt SlalsUtskottet åtminstone bordt i ämnet höras. På alla dessa skäl anhåller jag om återremiss af Betänkandet. Grefve Posse j Arvid: Den första anmärkningen, som af den siste värde talaren blifvit gjord, är den, att det skulle medförå förlust för Staten, om de ränte - Den 19 F e b r u a r i i f. m. gifvande (ingo betala sin ränta in natura. Jag får besvara den dermed, att dessa räntor utgöra ej egenteligen någon påräknad vinst för Staten, sorn skall till StatsCassan ingå. De bafva nemligen blifvit anslagne till Konungens Hofstall och till Kongsöhr. Man har således blott påräknat, att det nödvändiga qvantum af hö och halm skulle finnas att tillgå för dessa båda ställen.
Då nu Sverige är beläget emellan tvänne länder, Ryssland och Storbrittanieu, der boskapspesten redan rasar, så är det åtminstone icke osannolikt att den äfven kan hitföras, företrädesvis från Finland, som årligen afyttrar ett icke obetydligt antal boskapskreatur, icke blott på Stockholm utan äfven till egendomsegare i Stockholms skärgård Om således boskapspesten införes här i landet, finnes ingen annan säker utväg för densammas hämmande, än att de boskapsstammar nedslagtas, bland hvilka sjukdomen uppträder, men en sådan nedslagtning, som af auktoriteterna måste anbefallas, kan ej verkställas utan att egaren erhåller skälig ersättning för den förlust, som derigenom drabbar honom. Förhållandet är likvisst, att för dylik skadeersättning har Regeringen inga medel sig anvisade, hvilket gör auktoriteterna tveksamma att vilja befalla nedslagtning, der den är behöflig, hvarigenom sjukdomen kan taga öfverhand, och äfven kreatursegarne obenägna för en åtgärd, som kan ådraga dem en högst betydlig förlust. Bih tilt It. St. Att så varit förhållandet tillförene, torde vara i friskt minne. Då för vid pass tio år sedan den elakartade lungsjukan utbröt i Westergötland, nedslagtades på en egendom ett betydligt antal dyrbara kor, hvars egare gick miste till stor del om skälig ersättning för sin stora förlust, allenast derföre att Regeringen icke egde medel att förfoga öfver till förlustens godtgörande. Det är äfven påtagligt, att, om boskapsegarne icke ega visshet om att de få ersättning för sin nedslagtade boskap, så förtiga de i det aldra längsta att sjukdomen visar sig bland djuren. Till förebyggande af dessa högst betänkliga olägenheter och vådor, anser jag mig vördsammast böra föreslå, att Rikets Ständer anordna ett statsanslag, stort 100,000 R:dr Runt, hvilket ställes till Kongl. Maj:ts disposition, för att användas till ersättning åt egar ne af sådana djur, hvilka efter vederbörande auktoriteters befallning blifva nedslagtade, till förekommande af boskapspestens spridning i landet. Om remiss af denna min motion till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles.
Nyssnämnda kostnadsförslag upptoge en summa af 22,875 Ridr 80 öre, deruti likväl icke vore inberäknade ersättning för ritningens uppgörande samt kostnaden för inköp af erforderlig byggnadsplats, äfvensom för uppförande af ett i kostnadsförslaget icke upptaget uthus, hvarigenom sammanlagda kostnaden för ifrågavarande nya lärohus med säkerhet icke komme att understiga 25,000 Ridr. På derom gjord framställning hade Domkapitlet i Westerås förklarat, att stiftets byggnadskassa kunde med en tredjedel af den i kostnadsförslaget upptagna summa biträda till uppförande af nu ifrågavarande lärohus. Som likväl, utan Statens mellankomst, de med uppförande af nytt lärohus förenade kostnader skulle öfverskrida stadens tillgångar-, har blifvit hemstäldt, att Rikets Ständer måtte såsom bidrag till nu ifrågavarande lärohusbyggnad bevilja ett anslag af 12,000 Ridr. Ehuru Rikets Ständer, vid behandlingen af denna fråga och efter verkställd granskning af hithörande ritningsoch kostnadsförslag, ej trott sig böra bevilja det begärda anslaget, hafva Rikets Ständer likväl, med hänsyn till för handen varande förhållanden, ansett Staten med ett lån böra bispringa Sala kommun vid utförandet af ifrågavarande, synnerligen behöfiiga, byggnadsföretag; i följd hvaraf Rikets Ständer, såsom bidrag till uppförande af ett nytt lärohus i Sala, anvisat ett låneunderstöd af 12,000 Ridr, att utgå på samma sätt och under enahanda vilkor, som blifvit föreskrifna för det åt staden Halmstad beviljade lån. 89:o Under anförande hurusom Eksjö femklassiga elementarläroverk vore i sak» 78 ExpeditionsUtskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 169. nåd af tjenligt gymnastikhus, har hos Rikets Ständor framställning skett att, då ofvannämnda länge öfverklagade olägenhet i brist af erforderliga medel hittills ej kunnat afhjelpas, Rikets Ständer måtte bevilja ett anslag af 10,000 R:dr till uppförande af ett nytt gymnastikhus för Eksjö stads femklassiga elementarskola; och hatva äfven nyssnämnda läroverks Inspektor och Kollegium uti särskild skrift enhälligt biträdt berörda framställning.
Drätsel-kommissionens sida icke möter för utbetalande af detta löne-belopp till den, som Öfverståthållare-embetet anser berättigad att detsamma uppbära, samt beträffande den från stats-verket utgående aflöningen till Krono-uppbörds-verkets embetsoch tjenstemän, densamma skall, enligt Kongl, brefvet den 17 Februari 1816, oafkortad med 7,648 R,:dr årligen till Ofverståthållare-embetets disposition anordnas, pröfvar Ofverståthållare-embetet skäligt, på sätt hittills i dylika fall vanligt varit, lemna bifall till Hallmans gjorda ansökan, att undfå den såväl å Kronanssom Stadens stat besparade Kontrollörs-lönen efter Assessoren Stras för fyra månader af innevarande år; — 288 — hvarom Hallman har att å ort och ställe, der dessa löne-andelar utbetalas, sig anmäla. Som ofvan. Efter befallning: P. E. Ingelgren. Vidimeras ex officio: P. E. Ingelgren. Öfver-direktörens vid Landtmiiterict underdåniga utlåtande, i anledning af Rikets Ständers år 1857 församlade Revisorers berättelse, rörande skiften och afvittringar. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Under den 16 i förra månaden har Eders Kongl. Majit i nåder anbefallt mig, att i anledning af hvad uti närlagdt transsumt af Rikets Ständers Revisorers berättelse, angående granskningen af stats-verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1854 och 1855, blifvit, i fråga om skiften och afvittringar, anmärkt, till Eders Kongl. Majit inkomma med vederbörandes underdåniga utlåtande. Det nådigst remitterade transsumtet af revisions-berättelsen innehåller, utom åtskilliga tillkännagifvanden, vid hvilka ingenting är att erinra, anmärkning dels derom, att redogörelser öfver afvittrings-kostnaderna för Gefleborgsoch Westerbottens län icke till Kongl.