Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den 4 §:n skulle borttagas, hvilken tj står i alldeles oskiljaktigt sammanhang med de öfriga stadgandena, som förefinnas i lagen, och hvilken utgör en obestridlig utveckling af den princip , sorn för lagförslaget ligger till grund; så ser jag ingen giäns för de concurser, som skola uppslå, och jag belviflar då, att domstolarne skulle hinna att väl afgöra alla dylika mål. Ilr Printzensköld har påstått, alt det vore orättvist, om en borgenär icke skulle ånyo få bysätta sin gäldenär. Denna orättvisa kan jag ej inse. Sedan borgenären kunnat genom bysättning framtvinga gäldenärens alla tillgångar, sä måste ändamålet med bysällningslvånget vara uppfyldt. Hr Printzensköld har vidare förklarat, att det vore ett orimligt påstående, att onus probandi skulle tillhöra borgenären, i afseende på gäldenärens tillgångar. Denna orimlighet är för mig omöjlig att inse. Det är nemi. här förutsatt, att gäldenären gjort cession och uppgifvit alla sina tillgångar, och således har han all sannolikhet för sig att ej äga någon vidare tillgång, utan, om då motsatsen påstås, hvilken motsats strider emot en aflagd ed och emot ett förhållande, som lagen föreskrifver, så mäste det åtminstone så mycket åligga borgenären, att han bör visa skälig anleda. lill alt gäldenären äger någon tillgång, som han ej uppgifvit, dertill någon full bevisningsskyIdighet i lagförslaget ej är borgenären ålagd. Den i 4:< Je §:n stadgade edgång har blifvit mycket klandrad. Jag är för min del ej någon vän af dessa edgångar, men så länge de finnas i lagen, och så länge de derutur ej kunna utgå utan stora förändringar i våra processuella former, sä måste det vara nödvändigt att här bibehålla åtminstone den edgång, som i denna § stadgas, och Den 16 J«n u a r i e. ra. hvilken för öfrigt står i oskiljaktigt sammanhang med de edgångar, som gäldenären aflägger, då han uppgifver sina tillgångar till horgenärernes förnöjande.
I sådant fall är den ju oskadlig för de öfriga Stånden. Adeln har småningom afsagt sig de liesta rättigheter, hvarigenom den kunnat förfördela andra samhällsmedlemmar. Detta är rätt och billigt; men Adeln förfördelar icke de öfriga Stånden genom att bibehålla den lag, efter hvilken Ståndet inom sig skiftar arf. Och dä denna lag dessutom bidrager till att bibehålla Adeln i besittningen af dess jord, är den likväl för Adeln, såsom RiksSt., i förhållande till det allmänna, en förmån och rättighet. En annan talare har försökt en ny tolkning af 114 § Reg.F. Denna § skulle nemi. blott afse R. St:s collectiva privilegier. Jag tvitlar, att den värde talaren finnér någon, som med honom delar denna åsigt. För min del mäste jag förklara, att jag ej fattar betydelsen af, eller någonsin hört talas om R. Sl:s collectiva jprivilegier. — En invändning har af åtskilliga talare blifvit framställd, den, att Adeln icke tillförene ansett saken såsom en ståndsfråga, och genom uraktlåtenhet att omtala detta, försutit sin rätt. Det är icke så. Denna fråga, huruvida Adelns arfslag är en Ståndets särskilda rättighet, har aldrig tillförene varit väckt; frågan om lika arfsrätt i allmänhet, såsom allmän lag har vid föreg:de riksdagar förevarit och, ehvad arfsrätten varit Ständssak eller ej skulle den behandlas pä sätt som skett. Så länge fråga var om att förändra lagen för alla, behöfde ej ordas om Adelns särskilda lag. Nu deremot har fråga derom blifvit väckt af en ledamot i BondeSt. och hans mening delad af nära hälften bland PresteShs medlemmar. Adeln har vid föredragningen af frågan i sin allmänhet återremitterat till LagUtsk. dess utlåt, i denna del. Svaret på återremissen är nu föredraget. Nu är således tiden inne, att yttra sig i denna fråga. Slutligen har man sökt skrämma R. o.
Efter att i nio år hafva bebott sitt fädernehem såsom änka ingick hon 1859 giftermål med dåvarande kaptenen Fredrik Hederstierna, då de bosatte sig å den honom tillhöriga egendomen Thorsjö i Småland, där 20 lyckliga år tillbragtes under stilla familjelif. Ar 1880 kallades kapten Hederstierna till statsråd och chef för civildepartementet, då familjen flyttade till Stockholm och stannade där, tills statsrådet Hederstierna utnämndes till landshöfding i Västmanlands län och öfverflyttade till Västerås. Landshöfding H:s äga sju barn, nämligen två söner (den äldste adjungerad i Svea hofrätt, den yngre civilingeniör) och fem döttrar, hvaraf den äldsta gift med löjtnanten vid k. lifregementets dragoner Knut Cassel. Ofvanstående inrymmer i korthet fru H:s lefnadssaga. Den är, o m icke särdeles olik många andras, dock mångskiftande. På henne ha ställts fordringar af mycket olika art, men af naturen begåfvad med ett klart tänkande hufvud jämte ett gladt, spänstigt lynne, har hon vetat att med sällspord takt reda sig i de växlande förhållandena. Såsom maka till civilministern införd i Stockholms högsta kretsar, blef fru Hederstierna genom sitt förbindliga sätt och på- litliga karaktär en i dessa afhållen och värderad medlem och mottog i det eleganta och smakfulla hemmet såväl medlemmar af den kungliga familjen som corps diplomatique och hvad Stockholm för öfrigt hade förnämligast. I den vidlyftiga och vackra våningen i residenset i Västerås, smyckad af utsökta konstföremål, ordnade med finaste smak, råder ett gladt och otvunget familjelif. Enligt sin moders exempel äro döttrarna ständigt verksamma och förstå att förena det nyttiga m e d det nöjsamma. Den enas flitiga och skolade hand riktar galleriet med vackra taflor, sjunger dessemellan med en behaglig mezzo-sopran. En annan skulpterar i träd; en tredje förfärdigar vackra arbeten i mässing och järn. Förutom uppgiften att vara en oförtröttad och förekommande värdinna vid alla såväl officiella som enskilda middagar och supéer, hvarpå icke ligger så ringa vikt, har en landshöfdingska plikter af annan allvarlig art att fylla.
Oen, hwars ägendom är i Borgenärers wäld och sälebeS intet äger, tyckes wigt icke böra äga rösträttighet i allmänna mäl, men hans willtor kan förbättras, och han kan, utan att framwisa en sädan Oom, som fordras, likwäl hafwa gjort sine Borgenärers rätt och ej handlat pä annat sätt oredligt än att icke kunna pä utsatt tid förnöja dem. En efter Concurs-OomenS utgifwande skedd liqwid, tror jag säledcs böra wara tillräckelig att bibehälla en Person wid betz Riksdagsmanna - rätt, hwilken honom tillkommer efter födsel eller de wäljan, beS förtroende, och dä detta fbrhällande af alla Bor genärers förnöjande säledcs ofta icke kan med nägoa Rätts Oom styrkas, fbreflär jag att jemte bibihällan, de af ordet Oom jemwäl införes ever bewis af den, som haft om händer ConcurS-Mastans utredning - 4372 Den 18 October. nini, att wid hallen Uqwid alla till betalning fastställde fordriitgar blisivit fullt godlgjorde. Att hafwa warit för nägot nestigt brott styl» dig till straff, är äfwen ett hinder att blifwa Riksdags, man. Hwarje Ständ lärer wist innom stg bchälla detta stadgande i stil helgd, men nödigt synes wara att närmare bestämma begreppet af detta uttryck. — Witz» brott ärv i allmänhetens och Jndiwidens ja till och med i ett Stånds tanke mera ekler mindre till och med in, let ansedde för nestige och wärkan af detta förslags förordnande ställe säledes komma att bero af arkitraes, wid förefallande frägor, helst stillnad är att wara för nesligt brott skylldig till straff, wara ädömd samma straff, det undergä och af Kongl. Majtts Näd till stil heder och ära restituera!). Hwarfbre jag, med upp» gifwande af dessa mina tankar, anser mig böra träcka Högloft.
Landshöfdingeembetets i Elfsborgs län utslag den 24 Oktober 1857, på grund deraf att den särskilda rotering, hvarför olvanberörde afgift erlagts, tillkommit genom förbiseende af Krigsoch Kammar-kollegiernas den 4 April 1805 gilna utslag, hvarmedelst hemmanet är vordet till ordinarie rotering insatt; och E. K. Maj:! under den 8 Mars 1859 i nåder faslstäldt Landshöldinge-embetets olvanberörde beslut; så har hos Rikets nu församlade Ständer framställning skett att den sålunda origtigt erlagda rolefrihetsafgiften måtte till egaren af hemmanet Fahlskog återbäras; Och hafva Rikets Ständer med anledning häraf samt då upplyst är, att ifrågavarande afgift rätteligen icke bort af nämnde hemman utgöras, vid hvilket förhållande Statsverket ej eller varit berätligadt att densamma åtnjuta, för sin del beslutit att omförmälda afgift må med det belopp, hvartill den efter behörig granskning visar sig uppgå, till vederbörande återställas; Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. Maj:t i underdånighet anmäla; framhärdande etc. Stockholm den 25 Februari 1860. ExpeditionsUt sk o t tels Förslag till anderd. Uppläst och godkändi hos Ridd. och Adeln den 10 Mars 1860. Preste-Ståndet den 10 Borgare-Ståndet den lo Bonde-Ståndet den lo Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående de för fortsättningen af Statens jernväg sbyggnader erforderliga medels upplåning mot statsobligationer å utländskt mynt.
Redan vid genomläsningen af 171 § af no gällande reglemente för Riksgälds-kontoret, likasom af de föregående reglementena, hvarest det utan något törbehäll flerestädes säges: »Fullmäktige ega besluta», »Fullmäktige ega be - 149 - stämma», »på sätt Fullmäktige finna lämpligast», kan det likväl ej undgå den öfvade granskarens blick, att en sådan tolkning skulle sakna all grund; men ännu mer blir det för honom klart, då han läser hvad grundlagarne stadga om Riksgälds-kontorets och dess Fullmäktiges ställning i statsförvaltningen, samt om Fullmäktiges, såsom sådane, pligter och ansvarighet för sina åtgärder. Grundlagarne kunna emellertid ej undergå någon ändring endast genom en skrifvelse från Rikets Ständer till Kongl. Maj:t; och för öfrigt, huru skulle ett sådant samråd utfalla i verkligheten? Om Konungens Ombud och Fullmäktige stannade i olika meningar om en eller annan åtgärd, hvem tillkomine det att skilja emellan dem? Så länge de lagar i ämnet ega bestånd, som nu finnas, torde berörda hemställan icke kunna leda till annan följd, än den som hittills varit afsedd; och Fullmäktige måste hållas ursäktade, att de uti den omförmälda underdåniga skrifvelsen af Rikets Ständer till Kongl. Maj t icke kunnat finna hvad Herrar Revisorer deri funnit till den grad bestämdt, att de till och med ansett sig icke kunna underlåta att mot Fullmäktige uttala ett klander för uraktlåten iakttagelse af något, hvarom desse ej ens haft någon föreställning. Revisorernes anmärkning deremot, att skrifvelser från Fullmäktige utgått utan att vara kontrasignerade af Sekreteraren, torde ock få räknas till dem, som icke ega bestånd inför en noggrann pröfning. För att en sådan anmärkning skulle ega befogenhet, borde en lag kunna uppvisas, som förklarade Sekreteraren ega ett veto mot verkställigheten af Fullmäktiges beslut, eller att verkställighet ej finge följa, med mindre expeditionen derom vore af Sekreteraren kontrasignerad. En sådan lag skulle likväl inom den krets af verksamhet, sorn tillhör Fullmäktige, vara måhända ännu mer illa beräknad, än en dylik inom kollegiala förvaltningsverk i allmänhet.
De dessutom sökande känna sig så obetydliga som den i sanden nedglidande vattendroppen, och väntan förändrar åter färg, den får otålighetens fula disharmoniska grå eller i bättre fall resignationens dämpade tunga färg, men tyvärr ingen af dem helt och hållet frigjord från hoppets bedrägliga. Tyvärr? Ja, ty under en lång väntan, hvilken kanske till sist visar sig vara fullkomligt lönlös, förnötes tiden. Man anser ej lönt att odla intresset för andra arbeten, vore dessa än så öfverensstämmande med den unga kvinnans anlag. Man kan ju en gång få platsen, och då är j u allt sådant utan gagn! Den känsliga, nervösa, kanske med konstnärliga anlag begåfvade flickan afskräckes eller åtvarnas från att ägna intresset åt en riktning, som » ingenting inbringar ». Den bestämda, om ock ytterst obetydliga lönen från den eftersträfvade platsen framhålles som det enda saliggörande, och när en sådan plats ändtligen yppas, kasta sig, som redan nämdt är, de unga flickorna öfver den i hundratal. Den flegmatiska eller manligt ihärdiga och den späda, finkänsliga, ömtåliga utan åtskillnad! Älskande tåliga unga flickor, hvilka med sorg och ångest ända från barndomen sett de umbäranden och lidanden, modern eller familjens försörjare för att uppehålla denna familj fått underkasta sig! Ej underligt att de med begärlighet kasta sig öfver platsen med den bestämda lönen, i hopp o m att omsider kunna komma med det välkomna bidraget. Kanske lyckas d e! Nya banker uppstå j u snart sagdt årligen. Industrien går rastlöst framåt, nya krafter tillsättas. Kanske lyckas hon få platsen, den unga flickan, som väntat på den under åratal! Kanske skall mammas slitna kappa, i hvilken hon frusit, i hvilken hon blygts att visa sig ute, så att hon ej sett solen på mången vinterdag, genom den där bestämda lönen kunna olifva utbytt emot en varm och » fin ». Kanske skall man kunna köpa in en hel famn ved, och tänk så » snobbigt » kunna få gå med nya kängor, få skaffa en hel uppsättning af underkläder, tänka på en liten stuga på landet, med sol och sommarluft och — och — och — Ja, hvilka luftslott hafva ej byggts på grundvalen » om jag får platsen »!
En spanmålshandlande finnes äfven, men hvilken ännu ej idkat någon betydlig rörelse; och hvad utrikes handeln beträffar, äro nu varande handlande, såsom vane att hämta sina förråder från Stockholm, dermed obekante; en spekulant med mera omtanka och tillgångar, som förstod att begagna ortens inbjudande läge, saknas således ännu, för att genom exemplet leda uppmärksamheten ditåt. En och annan fabrikant och handtverkare med mera utvidgad rörelse hafva under sednare åren uppstått, och de beqväma transporterna samt jemförelsevis med hufvudstaden, billiga prisen på lifsförnödenheter, arbetslöner och husby tor, synas i sanning uppmuntrande för, så beskaffad rörelse; likväl är denna börjande förkofran, som egentligen formärkts i Strumpväfvare, Färgare, Hofslagare, Kopparslagare, Garfvare och Vagnmakare-yrkena, ännu för svag, att för framtiden derpå grunda någon pålitlig beräkning. Folkmängden utgjorde vid sistlidet års slut 451 mankön, 570 qvinkön, tillsammans 1,021 personer, deraf 657 voro mantals-skrifne. Personella utskylderna för samma år uppgingo saramanlagdt till 6o5 R:dr 37 sk., deraf bevillning 399 R:dr 10 sk., manlals-penningar i65 R:dr 12 sk. och kurhus-afgift 4‘ R:dr i5 sk. Borgarnas antal är 48* Talrikare och mindre vällottade äro de stadens invånare, hvilka, utan att vara borgare, der äga fastighet, samt lefva af jordbruk och skjutsning. En tredje klass af invånarne utgöres af endast fattigt folk, hvilka, under benämning af arbetskarlar, statsdrängar, lotsar och slussdrängar m. m. nedsätta sig i staden, ofta med talrika familjer, hvarigenom fattigförsörjningen ansenligen betungas. Att emedlertid en icke så vanlig idoghet och industri inom detta samhälle måste äga rum, kan slutas deraf, att de jemförelsevis ganska dryga utskylderna ordentligen utgöras.
SkolOrdningen innehåller: ”Ej må den (till Lärjunge) antagas som icke kan för Läroverkets Rector styrka, att han genom egna tillgångar, eller andras understöd kan sig vid Läroverket uppehålla. ” Jag vill ej misskänna motivet för detta stadgande, så vidt som det innefattar en Styrelsen värdig omtanka att förebygga vådorna af en obetänksam utöfning utaf menniskans ädlaste begär till moralisk förkofran och derpå grundade relativa anspråk i samhället. Jag vågar deremot ifrågasätta billigheten och lämpligheten af detta stadgandes oundvikeliga resultat. Den åberopade §. gör en skillnad emellan den bemedlade och den medellöse till dea grad, att den ena eller andra af dessa egen. skaper berättigar till eller utesluter ifrån begagnandet af samhällets allmänna anstalter till Den 6 Junii e. m; 79 kunskapers meddelande, Den sätter den ärfda eller tillfälliga lyckan till domare emellan medborgares anspråk redan inom de första beredelseåren för användbarhet och förtjenst. Den sträcker prohibitivsystemet, såsom tillämpadt emot moraliska anspråk, in på ett gebiet, dsr det står främmande för billiga förnuftsgrunder , och; har genom ett för den obemedltde redan i förväg lagdt hinder att tillgodonjuta de förmoner, hvartill utmärktare natursgåfvor och dessas värdiga användande synas berättiga, trädt för nära medborgarens ädlaste rätt. De'missbruk, som af en bibehållen jemnlikhet i allas rättigheter, att begagna allmänna Läro-anstalterne kunna uppkomma, böra lika litet afskräcka derifrån, som möjliga undantag från en gifven regel bevisa regelns origtighet. Den möjliga beräkningen, att genom försvåradt inträde vid Rikets Läroverk vända en mängd meddellöse ynglingars verksamhet till handtverk och näringar, tillåter jag mig emotse ouppfylld. Jag tror, att endast förmonligheten af dessa sednare och beredde bjelpemedel till inhämtandet af nödige kunskaper för deras bedrifvande, medföra ett sådant resultat.
ProtocollsUtdrag, Ridderskapets och Adelns, om Återremiss till StatsUtskottet af dess Betänkande angående den Summa, sorn,för Statsoch RiksgäldsVerkens behof erfordras, att genom allmänna Bevillningen utgöras, 271. —• om Återremiss till BevillningsUtsköttet af dess Betänkande, rörande Postinrättningen och de deraf till Statsverket inflytande inkomster m. m., dito. — om afslag å RiddarhusUtskottets Memorial, angående Löneförhöjning för Riddarhusets Embetsoch Tjenstemän, dito. —- om bifall till nämnde Utskotts Memorial, i afseende på väckt fråga orri Riddarhusets Branclförsäkrande, dito. — om anmodan till Statsoch BancoUtskotten att med första afgifva Utlåtande, rörande Götha-Canals fortgång och befrämjande, dito. — om anmodan till ExpeditionsUtskottet, att uppsätta behörig expedition, rörande de utsedde Committerade öfver Tryckfrihetens vård, 36a. — om Remiss till ConstitutionsUtskottet af Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse, rörande TabellVerket, 363. — angående StatsUtskottets Utlåtande, om ytterligare löneförhöjning för MilitaireSta - 253 terne, 363. — om Aterremiss af Statssamt Allmänna Besvärsoch OeeonomieUtskottens Betänkande, angående Tullverket och dermed gemenskap ägande ämnen, 36/f •
Sedan den mest trängande nöden för ögonblicket hunnit afhjelpas, och den fattigaste delen af befolkningen kommit i gäng med ofvan uppräknade binäringar, med glad utsigt att deraf kunna förtjena till brödföda, började Hr Liljewalch att tänka på befrämjande af sådana större företag, hvarigenom vidsträcktare stadigvar. rörelse skulle kunna grundläggas. Till den ändan riktades uppmärksamheten synnerligast på skeppsbyggeri, samt directe export till främmande länder af ortens produeter. Det befanns således nödigt att dela rörelsen under tvänne hufvud-etablissementer, det ena för Norrbotten i Luleå, och det andra för Westerbotten i Skellefteå. Undertecknad erhöll på sin lott det sednare. Som många i skeppsbyggeri skicklige arbetare saknade sysselsättning, och allmogen anhöll alt få lemna skeppsvirke, företogs skeppsbyggnader på 2:ne ställen, nemi. vid Sikeå och Gladviken. LTnder de föregtde åren hade en t:a korn måst betalas med värdet af circa 4 Lr tjära. Jag fick order att erbjuda allmogen byte af en t:a korn mot tvänne t:r tjära, och mottog under 1834 något öfver 20,000 t:r tjära. Om vi antaga, att dessa 20,000 t:r tjära, som nu lemnade producenterne i utbyte värdet af 10,000 t:r korn, ej skulle hafva gifvit stort mer än hälften under förflutna åren; så 3o4 Den 7 Ma fs e. ta. visar sig lätt hvilken ofantlig vinst en orts allmoge kan hemta endast af täflan i handel. En af de frivilliga åtgärder, sorn medförde största olägenhet och förlust ii;, för Hr Liljewalch, på samma gång som den beredde beqvämlighet och vinst för allmogen, var hans transporter af säd från hufvudorterna, dels längs kusten, dels till det inre af landet, samt mottagandet af producterna* på de lastningsställen, som för bonden voro beqvämast.
Der utskänknmgsrättighet för gästgifveri blifvit uppsagd inom den i § 12 bestämda tid, ege Icommunal-nämnden, om den så för godt finner och derest ej å kommunal-slämma, som två söndagar å rad blifvit pålyst, annorledes beslutas, att vid den auktion, sora nyss sagd är, ny utskänknmgsrättighet, med utsättande af stället för dess utöfning, i den uppsagda rättighetens ställe, på enahanda sätt utbjuda och auklionsanbuden pröfva. § l6- FÖrsäljnings-året räknas för stad från den 1 Oktober och å landet från den I November. § '7- Vid beräkning, sora är i § 8 för stad föreskrifven, må kannetal icke sättas för minuthandelseller utskänkningsställe under 800, och vid beräkning, som är i § 12 för gästgifveri å landet föreskrifven, icke under 400. Ej heller får auktionsanbud, som enligt § 10 eller 15 för hvartdera slaget af handel antages, understiga i stad 800 eller å landet 400 kannor. § l8- Så i stad som å landet utgöres afgiften vid minuthandel med 25 öre och vid 6 Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk. Betänkande M 4. utskänkning med 40 öre för hvarje kanna af det bränvin, som enligt § 8 eller 12 beräknadt blifvit eller hvarför afgift enligt § 10 eller 15 åtagen är. § 19. Arsafgift för minuthandel med och utskänkning af bränvin skall för hvarje halfår förskottsvis erläggas och inbetalas till vederbörande uppbördsman. § 20. Den som sin rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin i stad en gång uppsagt, må ej till dylik försäljning ånyo vinna rättighet annorledes än i § I 0 medgifves.
Granskaren påstår visserligen, att Brehm ljuger, då tofe-mesen säges vara stannfogel och troget fasthålla vid sitt område; men skälet för denna tillvitelse om osanning håller ej streck, ty dels kan fogelarten ej utan vidare kallas flvttfogel, derför att en del individer flytta, dels har granskaren glömt läsa fortsättningen af den punkt han delvis citerar, och der det uttryckligen står, att fogeln någon tid lemnar sitt område under hösten och vintem, en ordagrann Öfversättning af originalet Lika litet värde har granskarens tvifvel om sanningen af Brehms uppgift, att tofsmesen iakttagits bygga sitt bo i skatbon. » Den berömde djurskildraren Brehm » skulle val för öfrigt helt visst icke af granskaren fått detta epitet, om den sistnämnde trott sig ha rättighet till dylikt tvifvel, som för öfngt naturligtvis icke kan vara något berättigadt klander mot öfversät-taren. Granskaren klandrar vidare, att Brehm yttrar om stjert-mesens bo, att det hvilar på ett stöd och liknar ett stort ägg, i olikhet mot de föregåendes, de egentliga mesames, i någonihålighet liggande bo och de längre fram följande pungmesames bo, som är hängande och pungformigt. » Der ha vi ägget! » utropar granskaren. » Förut har naturligtvis okunnigt folk trott att boet sväfvade i luften. » Nog bör, för att begagna granskarens ord, » hvar och en med intresse för saken » lätt kunna pröfva detta klanders befogenhet. Att Brehm, måhända för att förkorta framställningen, vid skildringen af trädsvalomas sätt att jaga sitt byte inflikat en uppräkning af de insekter, som i främsta rummet dervid i fråga-komma, på ett sådant sätt att ordställningen i äfven öfver-sättningen, som här är ordagrann, kan lemna rum för den anmärkningen, att foglarne skulle behöfva stiga högt upp i luften för att uppsnappa en gräshoppa, är visserligen sant, men skall säkerligen ursäktas af den, som » med intresse för saken » läser denna för öfrigt träffande och lifliga, om också korta skildring.