Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom ofvanföre anfördt är, utgår kommissionen från den förutsättning, att de små pannorna på landet icke komma att efter slutet af år 4848 begagnas, såsom stadgadt är i lägen af den 4 Augusti 4S45, samt att på landet, så väl sorn i städerna, bränvinstillverkningen endast är en fabriksnäring. I enlighet med hvad under beskattningen är anfördt, bör, för att bränvinsbränningen må inskränkas till en fabribsrörelse, såsom en ovilkorlig regel bestämmas huru stor en afbränningsapparat bör vara, och har kommissionen trott att en sådan bör bestämmas Winst till 450 potters rymdinnehåll, nemligen panna, inberäknade samtliga kaviteter och rörledningar, ända till det ställe, der de utvecklade ångorna öfvergå i imkylaren, antingen nu denna rymd utgöres af en eller flera pannor, lankrum, bäcken eller rör, som tjena till att upptaga, afleda oller förädla de ångor, som utvecklas, och att således deruti icke är inberäknadt det rum uti mäskvärmaren, som har till ändamål mäskens uppvärmning. För detta rum synes det onödigt att bestämma något mått, då dess storlek rättar sig efter behofvet, samt detta rum icke kan, utan olagliga tillägg, missbrukas. När lankrummet inberäknas i det sammanlagda rymdinnehållet, är det äfven öfverflödigt, att, såsom det är stadgadt i lagen af den 4 Augusti 4845, g 4, att bestämma någon viss storlek för detsamma, utan öfverlåtes åt vederbörande, att efter godtfinnande fördela den uppgifna rymden på apparatens olika delar, endast att det egentliga pannerummet icke är under 200 potter. Den sorn vill begagna apparater utan lankrum eller bäcken, må använda hela rummet lill pannor och rör; men eftersom boskattningen blir lika stor för alla slag af apparater, såsom äfven ändamålet var med förra stortingets beslut angående beskattningen, inser nog hvar och en nödvändigheten af att förse sin apparat med tillägget af lankrum och bäcken. I öfverensstämmelse härmed är 2:dra § föreslagen.
Målsäganden vare likväl öppet att hos JustiticeCanzlern begära biträde i rättegången af Kronans Ombud, och ankomme det på JustiticeCantzlerns eget ompröfvande att härtill bifall lemna; men icke må sådant Ombuds frånvaro uppehålla målets laglik<« Uiätiga handläggning. 2:0 Enskilt persons åklagan behandlasx i alla delar, efter det Rättegångssätt denna och allmän Lag föreskrifva; Dock äge UnderRätt, vid sådana enskylla tvister att, utan inhemtadt yttrande af HofCanzlern eller hans Ombud, qvar stadsfr ägor upptaga och deri meddela Utslag, hvaröfver Parterna kunna i laga ordning hos Tiof Rätt anföra besvär , i hvilket fall qvarstaden ej må verkställas; men rättegången fortsattes oafbrutet, och ransakningen varde, så fort den hunnit af slutas, till fJofRätten insänd. § 1:0 Vid Rättegångens början, vare Roktryckare skyldig att Författarens namnsedel till UnderRätt inlemna, Försummas Den i Februarii f. m. >3 det, stände Iian Författareansvar , såframt icke Författaren sjelfmant hos Domstolen gifver sig tillkänna. Angår Rättegången Periodisk Skrift, bl ifve Utgifvarens namn, i följd af den, enligt 5 § i mom. gjorda anmälan , frän Hof-Canzlern uppgifvet. Domstolen äge att genast, sedan namnsecleln inlemnats , densamma öppna och den såmedelst upptäckta svarande Parten inkalla. 2.0 Skulle, vid Rättegångens slut, IdofRätten pröfva att Åklagaren i oträngt mål Rättegång anstält, sä att namn sedelns brytande utan verkligt behof inträffat, vare Åklagaren förfallen till Etthundrade Riksdalers böter. § 24- 1:0
Ständers underdåniga skrifvelser, hvilka uti 10:de Samlingen af samtlige Riksståndens protokoll vid samma Riksdag igenfinnas under följande nummer, nemligen: hos Kongl. Justitie Departementet N:o 173 af den 19 December 1840, angående reglering af Rikstatens 3:dje Hufvudtitel, i hvad denna skrifvelse afser KrigsHofRättens indragning (428 *); N:o 208 af den 30 Januari 1841, i den del, denna skrifvelse rörer Svenska undersåters skyldigheter, när de vilja bosätta sig eller resa utrikes (430); ]N:o 251 af den 1 Mars 1841, angående en förklaring öfver 5 § i Kongl. Förordningen om stängselskyldigheten den 9 Februari 1802 (55); *) Det här och i följande punkter sist utsatta siffertal utvisar den nummer, under hvilken hvarje skrifvelse igenfinnes i Bilagorna till denna Embetsberättelse. B. St. Just. Ombudsm.
Ridderstam! och Adeln anförde Anmärkningar wid Utskottets den zo sistlidne November afgifne Betänkande öfwer det Lagens stadgande, at Mö, af hwad alder hon wara ma, skall standa um der förmpnderstap. Den bvpotbess. at den wäg för ogifta Frum timmer, ar hos Konungen fä söka befrielse fran Förmynderskap, allaredan wore genom Lag tilläten, tror Utskottet hwarken kunna ur allmänna Lagen eller Regerings-Formen harledas. Statens Öfwer-Förmyndare-ward är i den förra anförtrodd Lagskipande Magten, ar, lika som alla denna myndighets ätgärder utöfwas/ icke efter Styrelsemagtens kpca-el-r förordnanden för särskilda personer, Utan efter Lagens allmänna grundsatser Och de afwi - Den 29 Mars. 1159 keiser härifrän, som i sednare tider ägt rum, hafwa stedt cle l-iÄo) icke sine. Ej kan häremot aberopas den i wista ägrenstapsmäl Konungen tiCrtanda äizpense-rättighet; ty da i afseende pä fädane ärender, der ansetts nödigt hanwisa til Konungen, har Lagstiftaren dermed nog tydeligen rilkännagiftvit, ac Han icke ansett denna rättighet allmänneligen tilhöra Styrelse-Magren. vi-!p6N8er i Agrenstapsmäl härleda sig ifrån Canomsta Lagen, enligt hwilken Päfwestolen, säsom Domare i samwets-saker, agde ar i speciells fall tillåta hwad samma Lag i allmänhet förböd. Och emedan fportlarne häraf more Löland Romerska Cancelliet betydligare inkomster, blefwo dels förbuden efter hand mwivgade,dels ock, emedan Päfwens egen upmärkfamhet war för mycket delad pä andra äfwen werdsliga ärender, Apenes-rättigheten utöfwad, mer såsom en ljusne? Operation, an enligt desi föregifna ändamäl til sedliga tänkesätts befrämjande.
Ur denna synpunct går nu Utskottet, att besvara denna del af Motionen. Med Motionairen delar Utskottet fullkomligen den öfvertygelse, att våra straff för närvarande icke i ringaste mån åsyfta den brottsliges återförande till Laglydnad och sedlighet utan tvärtom i deras beskaffenhet innebära uppmaning till hans förhärdande på brottslighetens bana. Att detta fordrar rättelse, liar Utskottet redan i särskildt Betänkande medgifvit, och Utskottet kan icke draga i tvifvelsmål att ju LagCommittéen uti förslaget till nya CriminalLagen tillstyrker ett,Straff-system, mera lämpadt efter den nuvarande tidens upplysning och fordringar, än det förra; men då Riksens Högloft. Ständer i likhet med de beslut, sorn: vid i8i5 års Riksdag togos, icke lära vilja ingå i någon sådan förberedande åtgärd, sorn deh nu föreslagne, eller partiel t besluta om oryggligt antagande af grunden för en del af nya Lagstiftningen och låta utarbetandet af den fullständiga Lagen bero på en sednare åtgärd, anser Lagutskottet sig icke böra afgifva något annat yttrande, i anledning af Rutbergs motion i denna del, än att till 834 Lagutskottets BetHnkanden; Riksens? Höglofl, Ständer öfverlemna, om icke densanima, såsom trädande LagCommitteens arbeten i förväg, för närvarande bär utan vidare afseende lemnäs. Detta allt tillika med en Ledamots särskildta mening, hvarom ProtocollsUtdrag bifogas, hemställes dock vördsamligen Riksens Höglofl. Ständers vidare pröfning. Stockholm dexi 3i julii 1823, Utdrag af Protccollet, hållet' hor Riksens Högloft. Stånders Lagutskott den 31 Julli 1823. S. D. Justerades Betänkandet öfver RiksdagsFullmägtigen J. J. Rutbergs , från Norrbottens Län, Memorial, angående yrkad förändring i StrafFLagarne. Herr von Hauswolff yttrade härvid* att då erfarenheten visade, att häktande ofta egde rum för mindre förbrytelser, såsom
Preste-ståndet den i5 Borgare-ståndet den i5 Bonde-ståndet den 26 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, angående författning om förlagsinteckning. (Lag-utsk. N:o 26 och Uti., N:o 54.) ' S. A. K. Då de i allmän lag och serskilda författningar spridda stadganden i afseseende å säkerhet för förlag, som gifves till bergsoch bruks-handteringar, fabriker, handtverk eller hafsfiskerier, vore dels ofullständiga och icke nog allmänna, dels ock, ehuru afseende likartade förhållanden, icke sins emellan öfverensstämmande eller lämpade efter de för inteckningar i fast egendom gällande föreskrifter, och det således syntes vara af vigt, att ändamålsenligare och å dylika aftal, så vidt ske kan, utan åtskillnad tillämplige lagbud meddelas och i en enda författning sammanföras, har E. K. M., uti eu till Rikets uu församlade Ständer alläten nådig proposition, framställt förslag till sådan författning. Rikets Ständer hafva detta nådiga förslag i öfvervägande tagit, men fun - 446 nel sådana betänkligheter möta, som förhindrat Rikets Ständer att detsamma antaga; hvilket Rikets Ständer få i underd. anmäla; framhärdande &c. Stockholm den 26 September 1848. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 23 Sept. 1848, Preste-ståndet den a5 Rorgare-ståndet den i5 — —* Bonde-ständet den 26 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse , angående rättighet för Judar att vittna. (Lag-utsk.
Himmelriksens nycklars magt varder ock be"prisad och förkunnad, huru stor hugsvalelse hon tillfogar de förskräcktes samvete och att Gud älskar och krafvel' Tron, att vi "tro Aflösningen, lika som det vore Guds egen röst, som till "oss af himmelen talade, och att densamma Tron bekommer och "undfår syndernas förlåtelse”. Då nu den Svenska kyrkans Symboliska bok, den Augsburgiska bekännelsen, antager trenne sacramenter, frågas med hvad rätt det tredje sacramentet blifvit lagdt å sido, samt om icke lika väl den kyrka, som egenmäktigt bortkastat ett sacrament, bör anses såsom affälling, som den, hvilken i något annat stycke hyllar en från Svenska Statskyrkan afvikande lära. Betraktar man åter frågan ur rättsprincipens idé, så förekommer, att de menskliga rättigheterna indelas i tvenne hnfvudklasser, nemi.: förytterliga och oföryllerliga. De förra äro sådana, som kunna menniskor afhändas, såsom t. ex. eganderätt m. m. De sednare åter kunna icke beröfvas menniskan af det skäl, att de utgöra en så egendomlig beståndsdel af menniskan, att de ej kunna henne frånhändas med mindre än att tillintetgöra väsendet af den förnuftiga och fria varelsen, hvadan ock, då menniskans ande och själ icke kunna förstöras, skapelsens Herre gjort det omöjligt att, fråntaga menniskan de oförytterliga rättigheterna, d. v. s. de gäfvör Gud förlänat menniskan för att dana henne till en förnuftig och fri varelse; nämnde rättigheter utgöra den fria viljan samt samvetet.
Å ena sidan synes det värde, som sättes uppå vällefnad, bevisa, att fordringarna icke sträcka sig utom lekamlig bergning; å den andra smaken för det enkla härutinnan, att man med denna bergning endast förstår kroppens nödtorft. Sannerligen jag någonsin hört en Tysk prisa sitt land för annat, än för dess tillgångar att tillfredsställa denna smak och dessa behof, för dess – qvinnor och för dess – lärdom. Huru denna – lärdomen, sammanhänger med de triviala ting, hvilka vi betecknat tillhöra den tyska förnöjsamheten, är ej så svårt att inse. Ty den oro, det begär efter något nytt, som betingar lärdomen, förutsätter belåtenhet med det yttre, lekamliga. Der förvärfningen är svårare, eller der lyx är sed, fordras till och med likgiltighet för kroppens behofver och umbäranden; men i ett land, der man endast sätter värde på det nödtorftiga, der detta lätt vinnes och derjemte är af den beskaffenhet, att dess njutning i mindre lyckligt lottade länder anses för vällefnad, der fordras blott att icke frångå allmän sed, för att kunna öfverlemna sig åt den lärda vettgirigheten. Att denna i Tyskland är mera allmän, än jemförelsevis i andra länder, kan ej nekas. Jag anser den till en del hafva samma källa, som förnöjsamheten i afseende å det yttre. Att ett lands geografiska läge, dess klimat, nationens af detta läge beroende förhållanden till andra nationer o. s. v. inverka uppå nationalkarakteren är en afgjord sak, hvilken vi dock här få lemna utom betraktelsen, emedan det skulle föra oss till undersökningar alltför lärda för en resebeskrifning. Det är nog om vi hålla oss vid det ofvan antydda, att Tysklands milda klimat och fruktbara jord göra förvärfningen af lifvets förnödenheter så lätt och beskaffenheten af landets produkter så god, att derigenom icke mindre vettgirigheten än förnöjsamheten i det yttre främjas. Vigtigare är tyska folkets historia, hvilken, om den berott af nationalkarakteren, likväl, såsom alltid, äfven inverkat uppå och utbildat densamma. Det är en erkänd sanning, att nationens fördelning uti denna mängd serskilda stater isynnnerhet varit inflytelserik.
Antalet af skattefiske!! har derigenom redan 12 uppgått till 160, oell af kronofiske!) blifvit ininskadt till 110, hvilka summor äro uti tabellen upptagne. Af dessa sednare äro flere underkastade reglering, som beror på undersökningar, hvilka ännu icke hunnit verkställas. Åtta nya tullmjölqvarnar med tilsammans 15 par stenar hafva blifvit beviljade och skattlagde, samt 10 par stenar med behörigt tillstånd inlagde uti gamla tullmjölqvaraar. Uppskattningsvärdet å hemman, bruk och andra lägenheter, enligt förra berättelsen minskadt meri 81,409 R:dr 34 sk., har blifvit ytterligare nedsatt med 63,844 R:dr ig sk., eller på åtta år med tillsammans 145,254 R:dr 2 sk , hvilken minskning egentligen tillkommit genom det, i följd af missgynnande konjunkturer, nedsatte värdet å jernverken. Genom lägre markegångspriser å räntepersedlarne har ock en minskning i ständige räntor till ett belopp af 12,686 R:dr 44 sk. ägt rum; hvaremot kostnaden för rustning och rotering blifvit ökad med 4,678 R:dr, för klereci-slalens underhåll med 2,280 R:dr, för fattigförsörjning med 4,439 R:dr och för väghållning med 1,063 R:dr, så att, oaktadt förenämnde minskningar, statsbidragen för landet på det hela blifvit ökade med 2,552 R:dr 24 sk. banko. Genom ökad tillgång på ångfartyg, som gå emellan Stockholm och de norra orterne, har kostnaden för ej mindre kronoskjuts och inqvartering, än gästgifveriskjutsen blifvit minskad. Vid 38 af de i Länet nu varande 45 gästgifverier bestrides skjutsningen, i öfverensstämmelse med föreskriflerne uti Kongl. Girkulär-brefvet den 2 Augusti 1844, af entreprenörer. Afgifterne lill desse hafva vid förnyade entreprenad-auktioner icke blifvit förhöjde, men på flere ställen något förminskade.
Detta synes tydligen af uppgifterna för år 1844, då markegången var låg och inkomsten af den indelta räntan också ej uppgick till mer än 1,573,739 ndr, säle - Den 16 Februari f. m 507 cles omkring 200,000 r:dr mindre än hvad den här är beräknad (iil, och denna beräkning är gjord i öfverensstämmelse med hvad K. M. föreslagit och med hvad den ordinarie räntan varit beräknad till vid sisla riksdagen. Jag kan sålunda ej tro, alt Frih. Cederströms anmärkn, nu kan föranleda till ålerremiss. Hr von Hartmansdorff: Det är visserligen sannt alt, enär denna summa på ena sidan uppföres i räkenskaperna och ä den andra afföres till samma belopp, emedan hon går omedelbart från räntegifvaren lill ränletagaren, sä är det för slatsregleringen alldeles likgiltigt om hon är upptagen till sitt rälta belopp eller (ill något annat. Men dä dessa summor, ehuru de ej ingå till Kronan, likväl införas i slatsregleringen, så mätte väl meningen dermed vara, att någon sanning skall genom dem uttryckas. Vore ej meningen sådan, så inser jag ej hvarföre man icke kunde lika gerna upptaga beloppet till 1,762 r:dr, som till 1,762,000. Men denna sanning är ej likgiltig. Frih. Cederström har redan omförmält ett af dithörande förhållanden. Jag vill anföra ett annat. Om de indelta räntorna skulle indragas, så skulle ju, på sätt Frih. Tersmeden antydt, deras verkliga belopp ersältas indelningshafvarcn? Men om R. St. ej, genom en sannfärdig uppgift på dessa räntors verkliga värde, vissle hvad de i sjelfva verket gällde, så skulle det kunna hända att man gjorde sig oriktig föreställning om den ersättning, som vore i fråga, samt att man gjorde orätt, och derigenom ådroge sig oändliga tvister.
Sig föredragas Rikets Ständers förrberörda underdåniga Skrifvelse, skulle gerna instämma uti den af Rikets Ständer yttrade och säkerligen af hela Svenska Folket delade önskan, att Riksdagen så snart sorn möjligt må kunna slutas, äfven om dervid några mindre vigtiga mål och ärenden skulle blifva efterliggande; men då flera bland de angelägnaste frågorna, och deribland sådane, som angå de garantier, hvilka Banken bör lemna Allmänheten, till betryggande af sedel-innehafvarnes rätt, i enlighet med Lagen, angående Myntbestämningen af den 1 Mars 1800, samt Lagen för Rikets Ständers Bank af samma dag, ännu återslå att afgöra; finner Kongl. Majit Sig med ledsnad föranlåten att ännu uppskjuta med utsättandet af någon viss dag för Riksdagens afslutande. I öfverensstämmelse med Piegeringsformens i09§., som åt Konungen öfverlemna!’ rättigheten att åtskilja Rikets Ständer, efter fyra månaders förlopp, räknadt från den dag, då Konungen låtit om Stats-Verkets tillstånd och behof Rikets Ständer eller deras Stats-Ulskott underrätta, skall Kongl. Majit bestämma dag för Riksdagens afslutande, när Kongl. Majit anser sådant för det allmännas nytta erforderligt. Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Yn nest städse välbevågen. Datum ut supra. CARL JOHAN. D. von Schulzenheim, Bihang till /i. St. Prot. i834 och 1835. i.sta Sami. i:sta Afd. 1 24\de Häftet> 2 Kongl. ]\laj:ts Nåd Skrifvelse N.o jos Utdrag af Protocollet, hållet inför II. M. Konungen i Stats Håde t å Stochholms Slolt den 3 Januarii 1835. Närvarande: Justi tiae-Stats-Ministern* Hans Excellenee Herr Grefve Rosenblad * Stats-Ministern för Utrikes Ärendena* Hans Excellens» Herr Grefve af Wetterstedt.
Är det ingen filosofi? Hegardt trefvade med fingrarna i sitt helskägg. – Nåja, ja, åja bevars. Det kan ju kallas för filosofi på sätt och vis. Men ett strängt systematiskt vetenskapligt system kan det nu inte kallas om man vill ta’ ordet filosofi i dess verkliga, fullt exakta betydelse. Eller hvad säger du, Tranér? Kan man kalla Spencer för en filosof? Tranér hade inte hört talas om Spencer. Randers ansåg, att det berodde på, hvad man menade med filosofi, och öfverförde samtalet till de i hans tycke särdeles intressanta försök, hvilka på sista tiden blifvit gjorda i England för att försona kristendomen med den moderna forskningen. Och när denna detalj blifvit skärskådad, kom man till Darwins betydelse för den idealistiska filosofin. Grane vågade den hypotesen, att hans betydelse här vid lag inskränkte sig till att vara ett trätofrö och en förargelseklippa, men han blef nedtystad. Respekt för Boström. Det var en gubbe det. Härefter återkom man till historierna. Grane iakttog hela tiden Randers, som med lif och själ deltog i samtalet. Han kände sig dragen till denne man, och han blef till och med litet smickrad, när Randers föreslog honom att lägga bort titlarna. Inne hos damerna talade man om poesi. Man vågade nämligen ej komma in på sedlighetsfrågan, så länge professorskan Hultman var närvarande. Ty professorskan Hultman hade sin uppfattning för sig i denna sak. Hon ansåg den vara för ömtålig att ens kunna beröras i ett sälskap, där man hvilket ögonblick som hälst kunde vänta, att någon af herrarna skulle sticka näsan innanför dörren. Därför talade man om poesi, och fru Hultman läste upp ett par dikter, som hon tänkte skicka till Ny Illustrerad tidning eller Tidskrift för Hemmet. Fru Ranke fann dem nätta, men förstod inte, att man i våra dagar kunde skrifva en dikt, som ej hade en bestämd social tendens. Och hon talade en lång stund om tiden, som hon ansåg afgjordt luta åt tendensen. Fru Dalin bara såg ned på sin stickstrumpa och undrade, om inte fru Hultman ville använda sin vackra talang till att skrifva ett litet varmt poem, ett upprop i den fråga, som nu så lifligt sysselsatte dem alla. Hon menade sedlighetsfrågan.
Jag hemställer derföre, att B. o. Ad. ville bibehålla LagUtsk:ts förra förslag till g:n, endast med förändring af dess början till följande lydelse: »Begår någon dråp, som i 3:dje eller 4:de §:n sägs, å skyldeman i rätt upstigande led, miste lifvet; är dråpet sådant, som i § 5 sägs» &c.; så att gm i öfrigt b lifver lika lydande med motsvarande del af 37:de g:n uti Utsk:ts förslag i Betänk. N:o JO. Hr Olivecrona: Jag tager mig friheten ännu en gång fästa R. o, Ad:s upmärksamhet på det yrkande, jag gjort, eller att straff för dråp å maka bör ställas i parité med dråp å skyldeman i rätt upstigande led. Mitt yrkande innefattar, hvad nu gällande lag innehåller, nemi. att dråp i ena fället bör bestraffas lika som i det andra. Jag har åtminstone icke funnit skäl att frångå denna, i den gamla lagen uptagna princip, och af diskussionen i Presteoch BondeStånden kan man äfven finna, att allmänna tanken der varit, att gamla lagens stadgande bör bibehållas. Hr Adlercreutz, Axel: I fråga om huruvida dråp å maka bör straffas lika med sådant brott, föröfvadt å skyldeman i rätt upstigande led, instämmer jag fullkomligt med Gr. Sparre; och ber att emot Hr Olivecrona få anmärka, att äfven andra skyldeman än de i rätt upstigande led då borde ställas i lika kategori med makar. Således skulle jemväl dråp å barn intagas i §:n. Jag anser dock, att intetdera brottet bör hänföras till samma kategori som dråp å föräldrar. För öfrigt hemställer jag, att man måtte återgå till 37:de§:n i K. M:ts Propos., och antaga densamma, dock med uteslutande af sista meningen så lydande: »Och må ej i dessa fall den i 3:dje, 4:de och 5:te <§§:ne medgifna mildring af det i allmänhet stadgade straffet ega rum.» Gr, Mörner, Carl Göran Detlof: Då fråga var om
Utan att ingå i bedömande, huruvida de till Landtbruks-Akademiens grundläggning ursprungligen använda tillgångar egentligen böra anses såsom statsmedel eller icke, finna Rikets Ständer, enär Akademien otvifvelaktig! mäste betraktas såsom en af Rikets allmänna inrättningar, och obestridligt är, att denna inrättning sedermera blifvit med statsmedel understödd, dessa omständigheter innefatta tillräckligt, skäl för den åsigt, att Akademiens räkenskaper icke borde vara undandragna den granskning, sorn för alla andra allmänna verk och inrättningar är löreskrifven. Då Rikets Ständer sålunda härutinnan instämma med Revisorerne, hafva Rikets Ständer likväl icke förbisett giltigheten af Landtbruks-Akademiens gjorda erinran, att vid en förvaltning, sådan som denna Akademis, hvilken icke har ekonomisk vinst till omedelbart föremål, en alltför speciel granskning skulle kunna medföra väsentliga olägenheter; men Rikets Ständer föreställa sig, afl det med Revisnrernes framställning åsyftade ändamål, öfverensstämmelse med den i allmänhet iakttagne ordning, torde kunna vinnas, utan att nödvändigt medföra de deraf befarade menliga följder. Rikets Ständer få derföre underdånigst anhålla, det E. K. M:t, jemte meddelande af Nådig befallning, att Landtbruks-Akademiens räkenskaper hädanefter skola lill Kammar-rätten för behörig granskning öfverlemnas, täcktes tillika i Nåder föreskrifva, att denna granskning bör hufvudsakligen afse siffran och det formela af räkenskaps-förhållandena, men icke utsträckas till bedömande af den ekonomiska förvaltningen. Expeditions-Ulskoltels Förslag lill anderd. Skrifvelse N:o 64.