Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t mätte täckas af gunst och nåd tilldela sökanden en gratifikation, motsvarande den innehållna löneandelen ; dels ock alt Ryttmästare!) Salomon Lindmans enka, Lovisa Röper, hos E. K. Maj:t anfört underdåniga besvär deröfver, att sedan hon, under åberopande af Kongl. Brefvet den 24 Juli 1857 och Stals-kontorets derpå grundade kungörelse af den 1 September samma år, hos Stats-kontoret anhållit om utbekommande af det belopp, som under mannens krigsfångenskap i Frankrike åren 1807—1810 skall blifvit innehållit af hans då iunehafvande lön såsom Löjtnant vid f. d. Mörnerska husar-regementet, hvarvid af sökanden behörigen styrkts, att mannen hiel' tillfångatagen den 17 April 1807 och frigafs år 1810 samt att han först efter återkomsten från fångenskapen, med sökanden ingick äktenskap, äfvensom att löjtnants-aQöningen vid Mörnerska husar-regementet, enligt 1808 års stat, utgjorde 128 R:dr i lön och 82 R:dr i fourage-penningar, eller tillsammans 210 R:dr Specie; så hade Stats-kontoret, medelst Resolution den 6 December 1860, förklarat, att, enär, hvarken genom de ansökningen åtföljande handlingar kunde anses vara ådagalagdt, eller vid anställda undersökningar i Stats-kontoret vore utrönt, om och (ill hvilket belopp aflöning för Ryttmästaren Lindman under hans fångenskap blifvit innehållen och till Stats-verket indragen, Stats-kontoret, innan sådant förhållande blifvit behörigen styrkt, icke kunde några medel för ifrågavarande ändamål anordna ; — och hade klaganden, uppå andragna skäl, i underdånighet yrkat, att E. K. Maj:t, med ändring af berörda beslut, måtte förklara henne berättigad att utbekomma de medel, hvarom hon hos Stats-kontoret gjort ansökning.
Jag kan icke svara för annat än min räkning. Om ni visste huru gudlöst högt ni en gång stått för mig. Och jag såg engeln fälla de hvita vingarne, jag hamn. Jag såg er den morgonen efter bröllopet, då så lätt öfver det våta gräset; han lyfte er högt öfver såg féen tappa guldskon, jag såg hur fogel blå skiftade ni jagade genom skogen på er hvita häst; han bar er kärrets dy, utan att en fläck sattes på er silfverskira klädning; ett ögonblick tänkte jag, der jag stod bakom träden: tänk om hon faller, och tanken tog bild: jag såg er i dyn, det svarta vattnet stänkte öfver er, ert ni sjönk, ni sjönk tills jag blott såg er lilla hand; gula hår låg som solsken öfver porsens hvita blommor; då hörde jag er falk hvissla uppe i luften och höja han doldes i molnen. sig mot skyn och han höjde sig på sina vingar, tills MARGIT. ligheten med dess dam och smuts var oss gifven af Ni yttrade en gång, det är längesedan, att verk Gud och att vi icke skulle banna den utan taga den att jag har sjunkit, derför att jag är på väg att försona mig med detta lifvet; jag har bytt den rikes drägt mot fattigmans, derför att jag är fattig; jag som den är. Nåväl! Nu säger ni, med förtäckta ord, har förlorat min ungdom, när jag uppfylde naturens lag och blef moder; mina händer hafva förderfvats af till marken, men min själ den stiger, den stiger som nålen, mina ögon af sorgen, lifvets börda trycker mig falken mot himlen, mot friheten, under det min jorSå vill jag tyda er vakna dröm! diska kropp sjunker i dyn bland stinkande blommor! Kropp och själ äro ett! MARGIT. kunna nå himlen. Nej, herr pater; jag var en vacker tafla som gjorde er nöje; ödet suddar på taflan och beröfvar er nöjet, se der er sorg! Tror ni icke jag sörjer? Jo, men jag har kommit så långt, att jag BIKTFADERN. Det är icke sant, ty då skulle aldrig tjenaren finner den sorgen syndig. Hur långt har ni kommit? Jag har inte kommit någon hvart. är framme, men så ser jag att jag står qvar.
»Hon utlämnar det åt ingen, som ej medför och lägger i hennes hand den blanka skära, hvarmed hon kan afskära en af Urd tvinnad tråd. Skärans egg biter, när Urd tillåter det.» »Hur skall jag finna den skäran?» »Bland hanen Vidofners nystkotor»2. Just som månguden sagt detta, blänkte det till i luften, och en silfverhvit skära nedföll vid Svipdags fötter. Svipdag stack den i sitt bälte och tackade månguden. Månguden sade vidare: »Nedgången till underjorden finner du i bärgen norrut från Valands smedja i Ulfdalarne. Tämj okhjortar (renar), som ditföra dig snabbt genom den mordiska kölden! Nedgången har en väktare. Akta dig, att han icke får se din skugga, innan du sett hans!» Efter dessa ord gick månen ned bakom bärgen. Någon tid därefter åkte Svipdag efter ett spann af okhjortar ned i Ulfdalarne förbi Valands öfvergifna smedja och norr upp i bärgen. Där fann han mällan klipporna hålvägen, som går ned till underjorden. Tältslädan, hvari han åkt, och som nu skulle vara hans boning, ställde han invid hålvägens öppning, men så att hvarken den eller dess skugga kunde ses därinifrån. Dagarne tillbragte Svipdag med att jaga, sköta sina renar och hvila sig. Om nätterna höll han oaflåtlig vakt. Så kom en månljus natt, då han såg en skugga falla från hålvägsöppningen och röra sig framåt på snön. Han gissade, att det var en af Mimers väktare, som, klädd i det slags kappa, hvilken gör sin bärare osynlig för vanliga ögon, hade gått ut ur hålvägen, för att se sig omkring. Kappan kan dölja bäraren, men icke hans skugga. Svipdag kastade sitt spjut mot den punkt på snön, där han dömde, att väktarens ena fot måste vara, och spjutet fastnade också i den osynliges häl. Då sprang Svipdag fram och grep honom, afryckte kappan och såg honom nu för sina ögon. De brottades.
Betänkanden, 935 sorn Ii el <3 st inom Riket, eller att disponera den till hvad bruk honom för öfrigt godt Synes. Denna således föreslagna jemkning, utgörande Högvördige PrestStåndets redan fattade beslut, synes äfven vara ett medium emellan de öfriga Respectiva RiksSlåndens utlåtanden, hvilka innefatta de ane ytterligheterna, exportfriöet eller författningarnas absoluta bibehållande, sådana de nu äro. Och lära Ri sens Höglofl Stander finna i sin ordning, att, örn detta jsmkningsförsiag icke bifailes, vidtaga den åtgärd lill Beslutets afgörande, hvartill Grundlagarne kunna föranleda. Stockholm den 8-de Juni 1818. Riksens Högloft. Stänclers Allmänna Besvärsoch EkonondtJtskotts Utlåtande i anledning af gjorde anmärkningar vid dess afgifna Betänkande rörande väckta motioner om en f riare handel med Svenska Skogsproducter. Detta Betänkande har blifvitåterremitteradt: 1:0 Från Höglofl. Ridderskap:t och Adeln, under den 2r sist!, månad, till följe af flera Ledamöters, nämligen Herr Friherre Boyes, Herr Rosenschölds, Herr Mannerstams, Herr Wingårds, Herr Friherre Cederstroms, 950 JBesv. och Ekon. Utsk. Betänk anden. Herr Grefve Spens’s, Herr Silfverstolpes, Herr D. v. Schultzenheims, Herr Grefve De la G ar dies dervid gjorde anmärkningar, hvilka alla innehålla: att Utskottet, sorn i premisserna af Betänkandet upptagit de skäl, hvilka kunna anföras för en friare TrädvaruIiandel, äfven i Resultatet bordt hafva bestämdt yttrat sin tanka: att, som frågan i alla fall skolat öfverlemnts till Kongl. Mai :ts Nådiga ompröfvande, hade Utskottet dertill icke behöft tillstyrka Riksens Höglofl. Ständer, samt -slutligen att Betänkandet borde förändras till enlighet med de af Friherre Edelcrantz upp» gifna grunder.
E n smärt, inen kraftlös gestalt, livars niiiskiilatur aldrig fatt fasthet och rundning genom hälsosamt kroppsarbete; en varelse, som f r h barndomen iiisupit stenkolsröken, iilldainmet och fabriksmoralen, sa a t t hon nu ar, s % a t t saga, impregnerad darnied. Hon tar emot sina bannor ined en nästan frack niin. Den magiska djnrtiiiiijzrblicken tvingar Iieiine a t t sl % lied sina egna ögon, nien icke f i h h8i ' miistarn viindt ryggen till, iin hon gör en trotsig grimas, inedaii hon med handen förstulet stryker bort någonting, som glanser i ögonvriiii. Sadana konster ä r icke vardt a t t visa mästarn. Det biter inte pk honom. Xen det. torde kunna komma nhgon annan? Arma barn! Xeii det var icke ansiktsuttrjck da skiille studera, det var ju jacquardiiiaskiner! 6 % nu nied verkmastaren bort till den d a b omtalade vafstoleii med det intressanta tyget; se och beuudra dess behagliga, glansande yta. L å t Iionom rulla upp ljonimen och \ - isa dig tygets afvigsida. Hör honom förklara, huru det ar iiliderrarpens triidar, som g å upp och rjcka ned de a d r a och diirigeuoni bilda inönster, huru den dar andra lilla skytteln under tiden förriittar sitt arbete; lat honom rispa upp några tradar i kanteii af tyget och visa dig, huru fyllnadstrhden ligger dar sk v a c k e ~ t inbiiiidad mellan riita och afvigsida; säg dina: w jaha, jas&amp;, javisst; verkligen Iiögst intressant i, och se för all del ut, som om du nu begrepe alltsainniam till punkt och pricka, ja, nära nog vore i stiiid a t t sjiilf göra efter det, om du komme i tillfälle.
Adelskap har dock blifvit bibehållet i den nya uppställningen af Svenska Statsbyggnaden, för att utgöra ett medel i Konungens hand att belöna dem, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjente, samt tillika och förmodeligen i den afsigt, att det Stånd, som derigenom uppkommer, skulle representera hvad det fordom var: ett stöd för en lagbunden Monarkisk Styrelse, en balancerande magt emellan Despotism© och Folkvälde. Om Adelskap nu mera kan uppfylla dessa i sanning stora ändamål, må framtiden utvisa. Jag tvifiar åtminstone derpå, då jag, med fästadt afseende å hvad jag i detta ämne ernar anföra, tror att Svenska Adeln, genom dess i nu gällande Regerings-Form gifna organisation, skall förlora tillräcklig kraft att verka i egenskap af Constitutionell Adel ’) samt blifva nedsatt till den grad af förintning, att Adelskap, egenteligen betraktadt såsom ett medel att belöna förtjensten, under denna åsigt endast skall visa skuggan af hvad det verkeligen borde vara. Regerings-Formens 37 § stadgar, att Adelskap skall tillfalla endast äldste sonen efter förstfödslorätten, med *) Att Adeln ännu representerar ett Riks-Stånd och utgör en del af Folkrepresentation, bevisar intet häremot, ty genom dess nya organisation skall just dess esprit såsom Riks-Stånd försvinna och dess kraft att uppfylla sin bestämmelse bli svagare, äfvensom grunden derigenom torde vara lagd till dess uteslutande från denna rättighet. Bilaga B till Exped. 649 uteslutande af de yngre sönerne och alla arfvingar af qvinnokönet. Om i Sverige likasom i England och Frankrike (i Danmark äro äfven Grefskapet och Baroniet inrättade) en viss egendom eller ränta (Majorat) åtföljde Adeliga värdigheten, kunde den antagne principen för sättet att utdela Adelskap möjligen vara förenlig med Adelns bestämmelse och gifva Adelskap ett verkligt värde.
Enligt denna angifna grundsats, uttryckte stadgandet derjemte, alt hvar och en vore berättigad, att söka uppgifter och upplysningar om alla allmänna mål och ärenden, ehvad de hörde till den förflutna tiden, eller till den närvarande; en rättighet, hvilken just afsåge behörigheten, att om alla sådana mål och ärenden fordra och vinna den närmare kännedom, sorn derförutan skulle saknas, och hvilken naturligen motsvarades af den hvarje offentligt EmbetsVerk ålagda skyldighet, att med sålunda fordrade uppgifters och upplysningars meddelande den sökande, honom till säkrare efterrättelsej tillhandagå, antingen förhållandena förut / R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. 125 voro kändaj eller blott förmodade. Det knnde icke ifrågasättas och vore ej eller ifrågasatt, utan fast mera erkändt oell medgilvet, alt Kongl. Maj:ts till Kongl. SlalsKonloret aflåtna Nådiga skrifvelse)-, utan undantag, räknades ibland de handlingar, hvilka tillhörde offentligheten. Med samma rätt som man sökte att erhålla del af en enda utaf dessa skrifvelse!-, kunde man således begära flera eller alla under en viss tid ankomna, hvilket sednare fall nyssåberopade grundlagsstadgande, genom de ofta upprepade ordalagen: alla allmänna handlingar, uttryckligen medgåfve. Ämnet eller måletj ett eller flera, det ville här säga: de till Kongl. StalsKontoret ankomna Kongl. Skrifvelser, en eller flera, var då tillräckligen uppgifvet; och för möjligheten att efterkomma den sökandes begäran mötte lika litet binder i ena, som i andra fallet. Någon annan eller mera speciel uppgift af ämne eller mål föreskrefves deremot icke i detta grundlagsstadgande, såsom ett vilkor för allmänna handlingars utbekommande, och kunde följaktligen ej heller å vederbörande EmbetsVerks sida behörigen äskås.
Nådiga tillåtelse, i och för regleringen derstädes utur Malmöhus Landt-Ränteri förskottsvis uppburne medel bestiga, enligt bifogadt verificeradt förslag, till 7,262 Rid 12 sk. 8 rist. dels ock föreslagit, att Stuteriet, sorn nu skall finnas förlagdt till en del å hvardera Kungsgården, matte förenäs på Flyinge och endast Föhlungar underhållas vid Dahlby, samt alt, i afseende härå, äfvensom '496 Stats-Utskottets B e tänk and en.’ i anseende till de förutvarande Stallens å Flyinge bristfällighet, desse Byggnader jemte Ridhuset mätte utvidgas och sättas i fullkomligt stånd, hvartill, enligt insändt kostnads-förslag, erfordrades en summa af 9431. R:d 16 sk; hvarförutan Cammitterade, enär Stallmästaren, Ehrenaranatli, såsom tillförordnad Chef för StuterieInrättningen, fått åtnjuta ett månadtligt Arfvode af 100 R:d eller 1200 R:d om året intill dess den Projecterade Staten gillades, men denne Stat tillägger Stallmästaren endast looo R:d i kontant årlig lön, Cornmitterade jemväl hemställa, örn icke, med afseende å bemälte Stallmästares nit och skicklighet, hans Lön måtte i Staten bestämmas till 1200 R:d i kontant, eller lika med hvad hän förut åtnjutit; Och har Kongl. Maj:t i Nåder den 3:dje sistledne Februari behagat remittera äfven dessa Handlingar till Statsutskottet. Hvad salunda förekommit har Stats-Utskottet i ett sammanhang, under öfvervägande tagit, hvarvid Utskottet ansett första frågan vara om Stuteriets bibehållande för Statens räkning vid den styrka af Nittio hästar, utom årsföhlungar, som Comrnitterade föreslagit, hvaruppå Fouragerings och Lönirjgs-Staternes reglerande beror.
All minsk, ning af Rörelse-Capital sedan har åstadkommit ett i förhållande till det, undantagande i Stockholm , ininskadt Fastighets-värde, men derföre icke minskade Productions-kostnader och den har inskränkt alla Odlings och andra Indu« strieusa företag. *70 Den 33 April. Man synes hafva glömt, att en åtminstone likså skadlig, fast indirect orsak till Sedelmyntets försämring är Näringarnes nedtryckande. En hufvudsaklig irring är också rådande, den tankan nemligen, att en ökad Sedelstock och ett minskat värde af denna Sedelstock äro oskiljagtige. Det låter så rimligt, att ju mindre Sedelstock i förhållande till Silfverionden, dess mera värde har den; så är det ock, när en störie Sedelstock ej skulle öka Productionen. Men när alla Näringar ropa på en ökad tillgång på penningar, när de aftyna, och således äfven Productionen, af brist på penningar; så skall sjelfva penningebristen minska Sedelmyntets värde, och deremot hvar till Productionen med klokhet utsläppt Sedel bidraga att förbättra Sedelmyntets värde och att befrämja en tillkommande realisation. Capitalisterne i allmänhet skola förlora genom en sä stor penninge-brist att Näringarne sakna förlag. Endast de af dem skola vinna dervid, som med penningarne i skrinet kunna vara tillreds vid utmätnings-Auctioner, eller annars komma ät att för vanpris köpa Egendomar. Men häraf profitera icke Enkor och faderlösa Barn, de mindre Capitalister och psnninge - löntagande. Kanske af de samma personer, som nu så mycket yrka indragning af Sedelstocken, skola några vid nästa Riksdag, sedan de redan för vanpris åtkommit betydliga Egendomar, yrka en för stor utsläppning af Sedlar. Erfarenheten bekräftar allt detta tillräcke, ligen3 sedan i8ia har en jemn indragning Den 23 April. 171 ekett.
Det är ett djupt och begrundansvärdt drag, att dessa bägge män, så olika till lynne och ras, till mål och medel, dock bäggedera så obotligt stått under sin tidsriktnings bann, att de efter långa vandringar på skilda vägar en vacker dag oförhappandes mötts vid en och samma definitiva ändpunkt: i den mekaniska, objektiva lifsåskådningens kardinallära, nämligen läran om miliöen, det yttre miliöet och det inre miliöet, samfundet och släktarfvet, såsom de enbart karaktersformande och lifsbestämmande faktorerna, — Zola med sin rent notisboksaktiga inregistrering af omgifningen och sin Rougon-Maquartska släkttafleidé, Ibsen med sin socialpolemik samt sina gengångare och hvita hästar. Man har redan sedan några år tillbaka lagt märke till, att den så kallade moderna litteraturen börjat ebba. Det är ett faktum, som konstaterats i alla land. De gamla storheterna glida bort ur förgrundsplanet, de unge som komma i deras ställe äro i mer eller mindre mån en återupprepning i miniatyrformat af de gamle, publikum har blifvit apatiskt, och förläggarne göra intet geschäft. Hvarpå beror detta? Hvar ligger orsaken? Skulle det icke vara en eller annan beskaffenhet hos den samtida litteraturen? Ett motsatsförhållande mellan dess anda och den gryende tidens anda? Skulle det icke tilläfventyrs härleda sig däraf, att litteraturen är fylld af andan från den tid som varit och som nu går, i stället för af andan i den tid, som synes vilja bryta in med det nya århundradet? I Ryssland tyckes efter alla tecken en stagnation ha inträdt. Man skulle annars icke kunna förklara, hvarför efter Garschin ingen enda ny rysk diktare presenterats för Västeuropa, där man dock öfverallt, såväl i Skandinavien och Tyskland som i Frankrike, sitter på den samvetsgrannaste utkik efter vittra järtecken ifrån detta yngsta af alla kulturland. Dostojewski, Tolstoy, Garschin — slut, förbi, totalt.
Enahanda förhållande eger rum med läkare; ty ehuru dessa väl icke deltaga i sjelfva slagtningen, så göra de det dock i alla de strapatser, som tillhöra krigstillståndet. Det är således omöjligt, att man af en läkare kan fordra att han bättre skall uthärda sådana ansträngningar, än någon annan. Afven under sjelfva slagtningen föreställer jag mig, och har äfven fått den uplysningen, att det är läkarnes skyldighet att vistas på slagfältet för alt förbinda de sårade och fortskaffa dem till nödiga depoter. Han är således utsatt för krigets faror, lika mycket som militären; men han har icke lika mycken ära; ty den läkare, som stupar för en kula, försyinner spårlöst, då deremot krigaren höljes af ära. Det synes mig fördenskull billigt, att läkaren har samma förmåner som militären i omförmälde hänseende. Deremot föreställer jag mig, att hans lott under kriget är så till vida svårare, än krigarens, att han får skåda all jemmer och allt elände på närmaste håll, hvadan hans ansträngningar äro lika mycket kroppens som själens. Man hör t. ex. frän den nyare krigshistorien, huru en Engelsk läkare i 48 timmar ouphörligen var sysselsatt - Den 29 Augusti f m. 305 satt med de sjukas vård och förbindande, hvaraf han också blef så medtagen, att han snart blef ett offer för sitt nit. Det år äfven visadt, att mortaliteten bland läkarne är större, än bland oflfi cerarne och soldaterne. Det är mindre derföre att jag icke är öfvertygad om, att militärläkarne lika villigt sora den civile läkaren skall underkasta sig alla de mödor, hvilka äro förenade med hans kall, som jag framställt mitt förslag; utan det är för arméens egen skuld. Svenska arméen fordrar så många läkare, att knappt hela Sveriges läkarekorps är tillräcklig att fylla behofvet. Derföre synes det mig vara nödigt, att man kan förmå så många som möjligt att ingå på denna bana, och det sker, såsom jag tror, bäst derigenom att man tillförsäkrar dem om en pension, som betryggar deras ålderdom mot brist.
Liksom husmodern har sig ombetrodt det jäsande vinet, så hafva vi, mognade män och kvinnor och framför allt vi mödrar och uppfostrare, oss ombetrodd den mångfrestande, dådlystna ungdomen. Oss åligger det ej att hämma det jäsande ungdomsmodet — men väl att se till, det det unga sinnet ledes in på rätta banor och ej förstör sig själf i ungdomligt öfverdåd. Det är väl sant att nutidsungdomens själfsäkra öfver - mod väl mången gång frestar oss att lämna den att sköta sig själf och att själf bära följderna af sin förvetenhet, men vi få ej glömma att det j u dock är ungdom och öfvermodet blott ungdomligt oförstånd. Icke höfves det den mognade erfarenheten att låta afskräcka sig genom en och annan liten konflikt med ungdomens snabbfärdiga obetänksamhet och opröfvade själfklokhet. Må man betänka, huru gärna man för sina egna barn, då de gå ut i lifvet, ville påräkna de äldres öfverseende och omsorg, och må man då i ersättning gifva andra mödrars och fäders barn detsamma. Men vi äldre, vi få ej heller sitta och dåsa bort i gamla fördomar och ytterlig konservatism. Om ungdomen skall följa oss, måste vi söka sätta oss in i dess tankeoch åskådningssätt. Vi få ej sky att skärskåda alla synpunkter, men vi må ej likt Bengte i Lies » Niobe » så gå upp i bemödandet att följa ungdomen åt, att vi därvid uppoffra vårt eget mognare omdöme och sålunda ruinera både oss själfva och de unga. Väl må vi följa ungdomen åt, men vi taga vår erfarenhet och vår tro med oss och lysa därmed upp mörkret för både de och oss. Och möter ungdomen endast kärleksfull förståelse för sina nya idéer och sträfvanden, då skall den nog ock förtroendefullt lita till den mognare erfarenhetens råd och ledning. Det jäsande vinet är husets dyrbaraste vara — den dådkraftiga ungdomen är vårt framtidshopp och vår ålderdoms glädje. Ej må vi genom tyckmyckenhet eller tröghet förslösa vårt lifs bästa skatt. Maria Nyström. " Bärstudier. "
Expediera sedan det här och det här med posten öfver Helsingör, och kom så igen för vidare order. När kungen räddade Götheborg. På hösten 1788 var den idoga handelsstaden Götheborg alldeles hufvudyr. Danskarne hade förklarat krig. Det var ett vimlande och ett lefverne på gator och torg såsom aldrig tillförene. Man trängdes och knuffades utan ringaste anseende till stånd eller person. Ute på Heden exercerade borgareskapets infantericorps träget och jämnt, hvilket var väl behöfligt, ty i anseende till den öfverhängande krigsfaran hade corpsen blifvit totalt omorganiserad. Man hade uppsatt sju nya kompanier i staden, ett i Masthugget och ett i Haga. På landsvägarne, som ledde till staden, körde bondkärrorna och bondvagnarne i vild karrier, som om de hade fienden efter sig. Vagnarne och kärrorna voro fullastade med flyende familjer från omnejden, hvilka så fort som möjligt sökte komma i skydd af Götheborgs skansar och vallar. Fordonen körde rasslande genom Kungseller Drottningporten, och de, som sutto på dem, skälfde af skräck, då vakten vid porten under några ögonblick uppehöll dem, hvilket skedde snarare af gammal vana än af hug att finna något kontraband, ty sannerligen man hade tid eller lust under dessa dagar att trakassera sin svenska nästa. Ändtligen var man inne i staden. Det bar af längs de trädplanterade hamnkanalerna, förbi de brokigt målade trähusen, som nästan hvartenda ett hade sin trädgårdstäppa, öfver de höga, hvälfda broarna och in på någon stor gård, som var helt fylld af kärror och vagnar. Men var det svårt att finna plats för fordonen, så var det svårare att få stallrum för hästarne och allra svårast att finna logis för människorna, emedan hela staden var öfverfylld af flyende landtbor. Danskarne stodo redan i Uddevalla. Men så hotande var faran, att landtborna ej frågade efter, ifall de fingo tak öfver hufvudet eller ej. De kände sig räddade, när de väl hunnit in genom det befästade Götheborgs portar. De voro i säkerhet, af hvad hade de mera behof?