Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare utbetalas af Inqvarterings-Verket hush yre-ersättning för ÖfverStå-thållare-huset och för Chefs-Boställsrummen i Castenhofshuset, äfvensom* —, /. 107 — Verket underhåller ett serskilt Boställshus för Chefen vid Kongl. Svea Artilleri-Regemente; och för kommande och gående Truppers begagnande bär Inqvarterings-Verket i beredskap tvänne Casserner med nödig Service. De Inkomster hvarmed Inqvarterings-Comrnissionen har att bestrida ofvanberörde Utbetalningar, härflyta dels ifrån förutnämnde ^f3-idelar af Sta>- dens allmänna Tolag, ursprungligen tillerkände Inqvarterings-Verket genom Kongl. Majits Beslut den 16 Julii 1688, dels ifrån de så kallade dubbla Vågoch Mätare-penningar, som tillfalla Verket, i följd af Kongl. Brefvet den 28 Maji 1717, dels genom afgifter, som erläggas, den ena hälften af Stadens Husegare, oell den andra af Borgerskap^. Enligt föreskrift i Kongl. Kungörelsen den i3 November 1766, bör denna beskattning verkställas sålunda, att på Hus och Fastigheter årligen uttaxeras ett efter behofvet lämpadt belopp, uträknadt i lika förhållande med den å hvarje särskild Egendom Belöpande Brandvakts-afgift; hvarefter en lika stor Summa af Borgerskapet erlägges till Inqvarterings-Cassan. — För närvarande motsvaras hvarje Riksdaler Brand vakts-afgift af 'Fyratio Skillingar Inqvarterings-afgift af fast egendom? och den andel, som af Borgerskapet blifvit erlagd, har uttaxerats åren £827 och i838 till |, samt 1829, i83o, 1-8.31. och i332 till hälften af hvardera årets på Borgerskapet uttaxerade ordinarie Gontributions-Summa till Staden. Inqvarterings-Verlcets Intrader hafva varit:
Direction år 1842 antagit Stockholms Stads Gonsistorii förslag, om inrättande af ett Seminarium för Folkskole-Lärare uti NormaiSkolans local, i enlighet med Eders Kongl. Maj:ts Nådiga Stadga af den 18 Junii 1842, omfatta Sällskapets Skol-Inrättningar: l:o Seminarium för Folkskole-Lärare, der Seminaristernes antal HöstTerminen 1842 uppgick till 15, hvaraf 10, i anseende till medellöshet, erhöllo fria husrum, sängkläder och ved. Under berörde termin undergingo 5 Seminarister den examen, som för Folkskole-Lärare är föreskrifven. 2:o Normal-Skolan, hvarest, efter vexelundervisnings-method, omkrin; 300 barn njuta undervisning. 3:o Skolan för Handarbeten, i hvilken de Flickor, som besöka NormalSkolan, få lära sig sy, sticka, spinna samt annan handslöjd. Inkomsterna för dessa Vexelundervisnings-Sällskapets Skol-Inrättningar utgöras af Stats-anslag 2,000 R:dr, räntemedel 1,425 R:dr, Sällskapets års - 31 afgifter 318 R:dr IG sk. sami Stats-anslag lill Semina rii-Föreståndarens aflöning 500 R:dr. Utgifterna år 1842 voro Lärarnes aflöning 1,806 R:dr 32 sk., Skolrnaterialier 258 R:dr 46 sk. och diverse omkostnader 788 R:dr 47 sk., eller tillsammans 2,854 R:dr 29 sk. Undervisningen meddelas af en Rector som tillika är Seminarii-Föreståndare, en förste och en andre Lärare, en Lärare i sång och en i gymnastik, samt en Lärarinna vid Skolan för handarbeten. Desse åtnjuta, utom löneinkomsterne, fria boningsrum och ved. Någon hufvudsaklig förändring i afseende på Frimurare-Barnhusets och Allmänna Barnhusets Skolor har sedan sista Femårs-berätlelsens afgifvande icke inträffat.
Han I lånbibliotek, så läsen, odlen edra själsgåfvor, följen med er tid i alla afseenden, så mycket 1 kunnen, det är uppfriskande. Han 1 jemnåriga bekanta omkring er, gören er förtrogna med dem, om de äro värda det, d. v. s. om I kunnen högakta dem. Glädjens med de glada och trösten, så vidt I kunnen, de bedröfvade, och framför allt, kommen ihåg, att edert arbete ingalunda är likgiltigt och betydelselöst, utan mycket ansvarsfullt och mången gång också har sina ljusa sidor. Och sedan — om vidrigheter, törnen och stötestenar skulle möta er, förmäns och öfverordnades orättvisa, misskännande eller öfversitteri, föräldrars oförstånd m. m., hvilket för den reflekterande, finkänsliga lärarinnan ibland kan kännas påkostande, ja, rent af outhärdligt — hvad gör det ändå, då I hafven det medvetandet att » troget och samvetsgrant » hafva arbetat? Ja, äfven om I ock skullen bli sedda öfver axeln af någon förnäm ung dam, som tycker sig något vara, derför att hon kan » rådbråka » tyska, franska, möjligtvis också engelska språken, eller derför att hon är rik och ej behöfver göra annat än roa sig och vänta på » friare » — det vittnar i alla fall om brist på takt och om falsk bildning, och det skadar er ej, äfven om det sårar, kanske också förbittrar. Mån I blott komma ihåg, att det gäller att vara trogna i det lilla, på den plats der I ären satta, och låtom oss hoppas, att den dag ej är långt aflägsen, dä det blir möjligt för den » obemedlade flickan » lika väl som för gossen att genom studier bryta sig en bana, då lust och håg drifver henne dertill. Mimmi. Jag eller du? (Forts.) » ijp^örtjenat det har han inte. Men för den eåS) kära fredens skull får jag väl offra mig. » Hon band samman en vacker bukett rosor och vandrade segerviss upp på hans rum. En flod af solljus trängde med henne in i kammaren, i hvars midt hon stod som en förkroppsligad solstråle.
Utom svärfadern, som var änkling, voro Webers och Arvidsons hennes närmaste och nära nog hennes enda umgänge; hon var en gammal ungdomsväninna till fru Weber. Professorn fyllde på hennes glas då och då, men konverserade icke särdeles livligt; han satt och tänkte över ett litet tal, som han hade för avsikt att hålla. Gabriel Mortimer, hennes granne till höger, underhöll henne i stället flitigt om litteratur, ett ämne som i hög grad intresserade henne. Fru Mortimer sökte förgäves få i gång ett lärorikt samtal med pastor Caldén, en medelålders man med kal hjässa och skarpa ögon, och vars mörka prästrock bröt hårt av mot de övrigas vita skjortbröst och ljusa toaletter. Han besvarade hövligt men undvikande alla de spörsmål angående mänsklighetens lifsfrågor, som den talföra fru Mortimer i muntert virrvarr lät hagla om hans öron. Han ville icke gärna draga in det som för honom var det högsta av allt i en flyktig bordskonversation, och om likgiltiga ting kunde han absolut icke tala. Han inskränkte sig därför till kortfattade och något torra svar, bakom vilka fru Mortimer icke visste om hon skulle se en snillrik mans djupsinne eller den tillbakadragne lärdes brist på sällskapsvana. Den hövliga ironi, som de i själva verket dolde, undgick henne lyckligtvis helt och hållet. Pastor Caldén var icke ett geni, men han hade det gemensamt med geniet, att varje annan tankesfär än hans egen för honom var tom skugga och overkligt gyckel, ty han hade levt sig till den och in i den. Av tvivel hade han aldrig känt något annat än den samvetsömme mannens tvivel på sig själv, sin kraft och sin värdighet att föra fram en stor sak. Hans brinnande nitälskan, för vilken alla sidohänsyn skingrades som dimman för solen, var just på väg att draga honom fram från hans anspråkslösa lärareverksamhet vid en skola och göra honom till en andlig makt, en faktor att räkna med och en fruktansvärd motståndare till den moderniserande riktningen inom huvudstadens religiösa värld och dess främste målsman, en högre frisinnad och mycket populär prästman, som likt en ny Absalom blivit hängande vid håret mellan barnatrons himmel och bondförståndets jord.
Nå väl, är det icke då af största vigt, äfven om grundlagsändrings-förslaget faller vid början af nästa Riksdag, att ett sådant förslag, som det ifrågavande, utarbetadt af Regeringen, finnes att tillgå. Långt ifrån således, att detta Mern. skulle vara mindre förtjent af bifall än det föreg:de, är det i ännu i vida högre grad förtjent deraf. K. M. och R. St:r hafva redan förut erkänt, att en åtgärd, sådan som den föreslagna, är nödvändig, såvida ärenderne skola kunna behörigen beredas. K. M. har erkänt vigten deraf, genom att afgifva Propos., vid en föreg:de Riksdag, om flyttning af en del Regeringsärenden till Högsta Domstolens handläggning, och R. St:r erkände behöflighe.ten att bereda lättnad i och för afgörandet af dessa mål, ehuru Ständerne ansågo det föreslagna sättet för vinnandet af det sökta målet otjenligt. Genom nu ifrågavar:de förslag, i fall detsamma antogs, skulle stadgas, hvilka besvärsmål borde från Konseljen öfverflyttas. Till den värde talare, som nyss hemställde, huru olyckligt det vore, om R. St:r vore de, som genom dylika förslag inginge på Maj:ts-rättigheterna, hemställer jag, huruvida icke, sedan båda Statsmakterna äro ense derom, att mål böra öfverflyttas ifrån Regeringen, detta är det mest lämpliga och, för att tala ur samma utgångspunkt som den föreg:de talaren, det mest grannlaga emot Konungamakten, att det blir Konungamakten sjelf, som föreslår, hvilka mål böra bort - Den 18 Oktober f. m. 309 flyttas och hvilka, sora det icke blifva. Jag anhäller således om bifall till det i Consl.Utsk:s Mern. 56 framställda förslag. Frih. Cederström, Rud.: En värd talare har, med uttryckande af den åsigten, att flet beslut, R. o. Ad. nyss fattade, då det biföll Const.Ctsk:s sednast föredragna Betänk., innefattar ett ärende, som vore på samma gång skadligt och närgånget emot Konungamakten, ansett det nu föredragna förslaget ega samma fel i ännu högre grad.
Rättigheten åter för Svenska folkets representanter att till Konungen på Dess ta! lemna ettsvar, kan jag, för min del, icke finna i ringaste mån tvetydig, oaktadt den konstiga deduction, som blifvit framställd för att bevisa motsatsen. Det lärer vara en Svenska medborgare allmänt medgifven rättighet att rörtde deras allmänna angelägenheter få frambära sina önskningar inför thronen, och jag kan icke föreställa mig, huru det då kan vara förbjudet för nationens allmänna ombud att uttala hvad de anse vara sanut och nödvändigt; och detta förmodar jag Konungen skall finna helt naturligt. Frågan om rättigheten torde alltså finnas ganska enkel, likasom frågan om lämpligheten lätt löses, då man ihågkommer, att en af det representativa styrelsesättets hufvudsakligaste fördelar är, att Styrelse och folk kunna sammanverka till ett gemensamt mål, derigenom att de ömsesidigt känna och förstå hvarandra. Det är ur denna synpunkt, som throntal i Sverige som på andra ställen blifvit hållna; men det är icke nog dermed, de måste äfven besvaras. Man har sagt, att sådana svar lemnäs genom bifall eller afslag på Konungens propositioner, genom de'charge-betänkandet, som under riksdagens lopp af - Den 36 Februari f. m. 375 lemnäs; men jag ber att få fasta uppmärksamheten på skil, naden, örn detta utbyte af meningar verkställes genast vid böljan af riksdagen, om de båda Statsmakterna då kunna komma på ren fot med hvarandra, eller om sådant först inträffar sedan flera månader af riksdagen äro förflutna, i hvilket sednare fall det är att befara, att större delen af de frukter för landet, som riksdagen skulle hafva medfört, gå förlorade. Detta i afseende på lämpligheten i allmänhet alt svara på throntalet. Jag tror icke heller, att närvar, tidpunkt minskar behofvet af ett sådant svar; icke är denna tidpunkt af mera undetordnad vigt mot den, som vanligen äger rum vid början af en riksdag. Vi erinra oss alla en tid af allmän belåtenhet, grundad på en nyss* afsluiad fred, på föreningen med Brödra-folket, och hoppet om derå grundade reformer inom oss för framtiden. Vi hafva sett denna belåtenhet aftaga och försvinna, i den mån förhoppningarna funnits felslagna.
I afseende härå får jag fästa de värde talarnes samt Piidd. och Adelns uppmärksamhet derpå, att denna anvisning ingalunda är bestämd, utan hafva Utskotten endast sagt, det svårighet icke torde mota för Kongl. Maj:t, att af de anslagne 60,000 60 H. 3* 36 Den i Februarii f. m. R:dr kunna bestrida denna mindre betydliga utgift. Jag förenar mig derföre med Herr von Hartmansdorff i anhållan om bifall på Betänkandet, hälst en återremiss endast vållar tidsutdrägt. Herr NordenanckarGustaf: Ibland de mest välgörande omsorger Styrelsen kunnat hafva för handelns och skeppsfartens befrämjande, anser jag den om Navigationsskolors inrättande. Att CoopvaerdiCapitainer erhålla en Theoretisk hildning torde hvar och en finna angeläget. Jag känner af egen erfarenhet, att flere fartygs förolyckande och många skeppsbrott kunna tillskrifvas skepparens okunnighet. Men då StatsUtskottet ej velat för denna inrättning anslå några medel, förenar jag mig i den åsigt Friherre Sprengtporten uti sin reservation uttryckt, samt yrkar på grund deraf återremiss. Herr Crusenstolpe: Då nu å ena sidan blifvit upplyst, att NavigationsSkolors inrättande är af synnerlig vigt, och å den andra förekommer, att det till tillämpningsSkolorne beviljade anslag icke är så rundeligt tilltaget, att det tål någon afprutning, samt då dessutom den af Utskotten uppgifne summa ej är af den beskaffenhet att för densammas anskaffande något StatsLån är af nöden, så anhåller jag, att Utskotten, genom en återremiss, måtte sättas i tillfälle Den ! Febraarii f. m. 37 att ännu en gång närmare begrunda ämnet, och tillse huru nödige medel må kunna anskaffas och anslås. Herr Munck af Rosenschjöld:
QQ — 314 Ben nådiga remissen bifogas i underdånighet, och Serafimer-ordens-gillet framhärdar med djupaste undersåtlig vördnad, Stormäktigste Allernådigste Konungl Eders Kongl. Maj:ts underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåter, STIERNELD. C. O. PALMSTJERNA. G. A. SPARRE. Stockholm den 12 Mars 1856. G. M. Hindbeck. Att Herr Kapten Christian Rosenblad, hvars till konkurs anslagna bo, enligt sysslomans redogörelse, lemnat oprioriterade fordringsägare fjorton procent af deras fastställda kraf, för närvarande saknar all utmätningsbar tillgång och veterligen icke har några disponibla medel att påräkna; — det varder, på derom gjord begäran, meddeladt äf Wadstena Rådhus den 13 Mars 1854. å Magistratens vägnar. J. W. Hallman. Att någon ändring, ledande till fromma eller förökande af Herr Kapten Chr. Rosenblads ekonomiska ställning, alltsedan 1854 års början eller den tid Magistratens härstädes utlåtande derom sednast afgafs, icke ägt rum eller inträffat, utan att bemälte Herr Kaptens ekonomiska tillstånd fortfar att vara enahanda, som då, intygar Wadstena i Juli 1855. ex officio J W. Hallman. Direktionens öfver Danviks Hospital underdåniga utlåtande, i anledning af Rikets Ständers år 1855 församlade Revisorers berättelse om gransknin■ , gen af nämnde Hospitals räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung! Sedan Eders Kongl. Majit, i anledning af Rikets Ständers Revisorers sednast afgifnä berättelse angående granskning af stats-verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, sty - — 315 reise oell förvaltning för åren 1852 och 1853, genom nådig remiss af den 5 sistlidne Fehman', behagat infordra Direktionens öfver Danviks hospital underdåniga utlåtande, får
Detta är en nödfalls åtgärd, men ingalunda så förhatlig, sorn man här velat låta påskina. Jag tror ock, att när man en gång kunnat öfvervinna den motvilja, sorn för närv:de finnes deremot, så skall man blifva ganska belåten dermed, ty långt ifrån att den förstör idén om allmän folkbeväpning, utgör den sjelf en del deraf. Det är nemi. icke fråga om att blott en del af beväringen skall vara pligtig att strida för fosterlandet, utan frågan är blott om hvilken del som först skall gå ut. En värd talare har nyss sagt, att han så mycket mindre kunde tillstyrka lottning, som denna skulle förstöra hela begreppet®om allmän folkbeväpning. Men jag vill fråga samme talare, huru han skulle vilja bete sig, om icke hela beväringsmanskapet, utan blott en del, skulle behöfvas vid uppbåd till krigstjenst. Jag kan icke finna annat, än att, då man icke kan använda hela manskapet, måste man använda blott en del deraf. Vid förra tillfället tog jag mig friheten erinra, att en lag finnes, som tillerkänner hvarje regemente rätt att ur beväringsklasserna plocka ut hvilka man vill. Anse Hrr:ne kanske detta vara rättvisare? eller kanske mindre mannamån eger rum med en sådan lag? Jag tror det icke, och anser snarare att de, som anse nödigt att uttaga blott en del, borde förena sig om att försöka borttaga det motbjudande i uttagningssystemet. Maj f. m. 109 Under öfverläggningarne liar man Hera gånger omtalat den Schweitziska militärorganisationen såsomgsärdeles förträfflig. Nåväl, der eger också lottning rum. Man liar äfven anmärkt såsom oriktigt, att beväringsålderns början, enligt förslaget, skulle framflyttas. I detta afseende får jag nämna, att då man uppgör ett organisations-förslag, stöder man sig gerna på den erfarenhet, som uttalats af bepröfvade män.
Adlercreutz, för utdikningen af Säfsta-kärret i HusbySjutolfts socken af Trögds härad, å 400 R:dr, emot årlig inbetalning af 8 procent å denna summa, under 144 års tid efter 1851 års slut, (Detta lån är återbetaldt under år 1854.) o deltagarne i sänkningen af Tösjön i Tierps socken af Örbyhus härad, å 305 R:dr 23 sk. 5 rist.; hvilket lån skall återbetalas genom erläggande af 24 R:dr 24 sk. 1 r:st. årligen jemte kronoutskylderna för åren 1852 med 1865, och 12 R:dr 24 sk. 6 r:st. för år 1866, . , » dito i sänkningen af Wcndelsjön i Wendels socken af samma härad, å 344 R:dr 33 sk. 2 rist., dito dito af 27 R:dr 27 sk. 7 r:st. jemte dito för åren 1852 med 1865, och 13 R:dr 37 sk. 10 r:st. för år 1866 » dito i sänkningen af sjön Wiggan i Tierps socken, å 2,047 R:dr 24 sk. 2 r:st., dito dito af 163 R:dr 38 sk. 5 r:st., jemte dito, (ör åren 1853 med 1866, och 81 R:dr 43 sk. 2 r:st. för år 1867, » dito i sänkningen af Hafsjön inom Ekeby socken och Olands härad, emot årlig inbetalning, efter 1857 års slut, af 8 procent å hela lånesumman, dervid beräknas 2 procents ränta för kapital-återstoden, .
Kammar-Collegium har uti dess Protocolls Utdrag för öfrigt tillkännagifva, att detta hemman ej blifvit upptaget på den år 1809 till Riksens Ständers Stats-Utskott aflemnade förteckning å Kronans Domainer, i anseende dertill, att det då ännu ej var skildt ifrån Grubbensköldska Bytet, men att Konisk Collegium , så snart samma Byte kunde blifva afgjordt och i händelse Lindö hemman då blefve derifrån fritt, ärnade hos Kongl. Maj:t gjöra underdånig hemställan, huru dermed borde förhållas, och huruvida det kunde fåj gå i mat för underdåniga Skatterätts-fordringar. Lindö hemman skall sedermera genom Kongl. Maj:ts Nådiga Bytes-Bref af den 29 Januari 1810 blifvit alldeles skildt från Grubbensköldska Bytet, så att ingen ting i Bytesvägen hindrar, att derom förordna, hvarförutan Collegium under den 9 October 18lo pröfvat och fastställt den derå verkställda skattläggning; förmälandes Collegium vidare, att de af Deii 7 Julii af Bergs-Badet Wahrendorff och Cofttrölleufett Blåvik uppgifne Skatterätts-fordringar , hvarföre! de sfikte ersättning i detta hemman j härröra från Tullgarns-Godset, samt att om sådana fördringar för detta blifvit af Kongl. Maj:t förord* nadt, att för dem finge sökas ersättning i Kongsgårds-lögenheter , då Kongl. Majit, uppå derom skeende underdånig anmälan , ville sig derom utlåta. Men om JLindön skulle pröfvas ännu böra anses såsom en från Kronan oskiljaktig
— Ja, som jag sagt, mr Astleys många vilda upptåg och äfventyr oroade allt hans far; men, herre Gud, ungdomen skall rasa, man får hafva öfverseende dermed, — fortfor den beskedliga gumman, hviftande för att freda sin näsa för ett par flugor, som oupphörligt surrade deromkring, jagande hvarandra i en försmädlig ringdans. — Lord Astley sörjde väl sin far mycket, förmodar jag? — Åhja, visst gjorde han det, han är en mycket hurtig herre och alls intet blödig af sig, så att det syntes då icke på honom, åtminstone hade sorgen icke ens för en dag förändrat hans häftiga lynne, ty dagen efter lord Percys begrafning var här ett besynnerligt och icke just så passande uppträde. — På hvad sätt då, mrs Banks? — Jo, här kom hit en främmande, en liten besynnerlig karl, han såg ut som en klädmäklare i Pimbliko, diversehandlare eller procentare eller så. Jag vet icke, hvad det kunde vara för en person; men han begärde att få tala vid lord Astley och blef införd till honom i salonen, der mylord satt och klinkade på klaveret och sjöng en rolig visa — som jag för min ringa del icke tyckte var rätt gjordt i den djupa sorgen — den främmande kom in, som sagdt var, och dröjde der inne en god stund, men bäst det var, blefvo herrarne så högljudda, att William, mylords kammartjenare, kom in till mig helt orolig och frågade, om han icke borde gå in till dem. Jag vågade icke råda honom dertill, innan jag fått sjelf något så när underrätta mig om saken, intet för att jag kände någon nyfikenhet, ty sådant kan jag aldrig tåla, och jag har alltid respekterat mitt herrskaps enskilda angelägenheter, men detta var ett så bullersamt uppträde, att man minsann icke kunde undgå att bli underkunnig derom.
Med svenskt och danskt blod i sina ådror, född och uppfostrad till Norges tronarfvinge, ägde ju han, om någon, alla betingelser för att med oväld härska öfver Nordens trenne riken. Då hans unga lif så hastigt afklipptes, har detta drabbat Margareta som en dubbel sorg, men hennes mål får ej ett ögonblick bortskymmas af de egna personliga bekymren. Hon insåg till fullo, att det i sådana ofredstider väl kunde behöfvas en man vid rodret, och hon trodde sig göra ett godt val, då hon utsåg sin unge systerson till tronföljare. Olyckan ville emellertid, att det efter Olafs död, i själfva verket en oersättlig förlust, icke fanns någon — Erik af Pommern allra minst — värdig att bära de tre kronorna. Men Margareta hade satt sitt hopp till honom, och hon rastade icke, förrän hon med vanlig klokhet, redan under sin lifstid, lyckats genomdrifva hans kröning i Kalmar. Så randades den 20 juli 1397, den dag, som skulle odödliggöra Kalmars namn genom att inskrifva det i vår historia, såsom skådeplatsen för en af dess märkligaste händelser. Det var då, på Margaretadagen, som drottningen skulle se sin mångåriga dröm gå i uppfyllelse, som knuten skulle fast åtdragas på den » snodd af trenne strängar », hvilken hon med så oaflåtlig mö- da tvinnat. Tysta och betänksamma hafva de väl samlats däruppe på Kalmar slott, dessa Sveriges, Norges och Danmarks mäktigaste herrar och riddersmän. Det fanns väl ingen af dem, som ej var fullt öfvertygad om det ärendes höga vikt, för hvars skull man kallat dem. De bästa bland dem insågo och förstodo ock det framställda förslagets stora grundtanke: enighet ger styrka — men det var kanske blott ett fåtal, som trodde på dess utförbarhet. Det fanns måhända i hela den lysande församlingen blott tvänne ögon, i hvilka hänförelsens och den fulla öfvertygelsens eld glödde, och dessa ögon tillhörde den högresta kvinna, 1897 som vid sidan af den redan krönte unionskonungen ledde mötets förhandlingar.
Varande i öfrigt af kollegium och General-tulistyrelsen anmärkt, alt, då de hufvudsakliga af dessa artiklar infördes mot half tull från Norrige, vid tillämpning af föreslagna tullsatserna uppkomme en nedsättning i anseende till den höga tolag, som på de förnämsta importorterne nu utgihge. Så droge Norsk Sill nu i Götheborg, i sammanlagde afgifter, 16 sk. 10 rst. tunnan, men komme att beläggas med endast 37'/> öre eller 12 sk.; hvarvid likväl tillika erinrades, att någon förhöjning i afgifter uppkomme uti de städer, der tolagen nu utgår med lag procent. Mera än ett år har redan förflutit, sedan Eders Majrt, till lindring i de stegrade lefnadskostnaderna, först täcktes medgifva tullfrihet för de flesta Fiskslag, äfvensom för åtskilliga andra till lefnadsförnödenheter hänförliga varuartiklar, och denna tullfrihet har Eders Maj:t, med några få förändringar, sednast den 12 sisth December behagat ytterligare utsträcka till innevarande års slut. Uppoffringen för statskassan är visserligen betydlig; men innefattar den, såsom jag vågar tro, en af rättvisa och billighet påkallad eftergift, så lärer denna eftergift icke böra återtagas, med mindre statens behof sådant oundgängligen kräfver. Ett sådant behof är dock icke nu för handen, och lyckligtvis förekommer icke heller anledning att befara sådant för nästinstundande statsreglerings-period. Fastmera anser jag statsverkets tillstånd medgifva, att tullfriheten utsträckes till åtskilliga andra förnödenhetsvaror och deribland till den af Kommers-kollegium och General-tullstyrelsen omförmälda vigtiga artikeln Salt; och om försigtigheten bjuder att än vidare bibehålla åtminstone någon tullafgift å vissa betydliga förnödenhetsvaror, såsom oberedda Hudar och Skinn, Gryn, alla slag, utom af spanrnål, Oljor m. fl., bör detta dock icke vara något giltigt skäl att jemväl fortfarande beskatta sådane oundgängliga och för de fattigare 38 Kongl. Maj.ls Nåd. Prop. JU SI.