Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sl. Prot. 4862 & 4863. 8 Sami. 21 Hafi 3 18 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 9A. båda dessa examina, äro .alltså de aderton ämnena fördelade vid Upsala på tio lärare och vid Lund på sju. Det ville då synas rättare och för undervisningens bästa mera fruktbringande att fördela <1 e aderton läroämnena på de aderton lärare, som Carolinska institutet eger, än att fördela dessa aderton ämnen, såsom t. ex. i Lund, på sju. Om det måste erkännas att Institutets öfverlägsenhet i lärareantal och materiela resurser ligger lif verv ägande inom det praktiska gebitet, så har Utskottet dock ej kunnat finna giltig grund för det påståendet, att Institutet är underlägset medicinska fakulteterna i förmåga och lärarekrafter till att meddela undervisning och anställa pröfning i de theorefiska ämnena. Af den förteckning på lärare vid de olika läroverken, som motionär erne meddela, synes nemligen, att Institutet äfven i detta hänseende är bättre lottadt än fakulteterna. Om än i afseende på vilkoren för ernåendet af lärareplatser vid de olika läroverken någon olikhet förefanns derutinnan, att till kompetens för det ena ej kräfdes lika prof på lärareskicklighet, som vid det andra, så är denna olikhet undanröjd genom de för Institutet utfärdade nådiga stadgar, som derom lemna föreskrifter, hvilka synas tillfredsställande, såvida man icke vill på förhand antaga det orimliga, att lärare vid det ena läroverket ovilkorligen skola vara eller blifva underlägsna dem vid det andra. Men att bibehålla lärare i ett ämne, som tillhör den theoretiska examen, utan att lemna honom i behåll rättigheten att examinera, och att sålunda fortfarande kreera professorer i physiologi, i anatomi, i kemi etc. med föreläsningsskyldighet men utan lärjungar, synes Utskottet innebära ett förbiseende lika mycket af vetenskapens anspråk, som af det allmännas rätt att ej se Statens medel gagnlöst använda.
Jag tror, att de, som nu tala sä mycket för skolans bästa och religionens vård komma alt af misstag förhålla sig såsom den, hvilken af kärlek lill sitt barn, klämmer ihjäl det i st. för alt blott omfamna det. Gr. Lagerbjelke: Jag anhåller att få besvara den siste värde talaren. Jag kan icke förstå, att någon person blir prest endast för att undfå en folkskolelärare-befattning, och icke eller tror jag att, om prester tillåtas att vara skollärare, deras inkomster blifva så särdeles öfverdrifna, hvarigenom presterskapet kun - Den 12 Juli. 39 de komma i fara, att öfverhopas med dylika skollärare. Sådant skulle möjligen inträffa, om dessa lärare-befattningar åtföljdes af ökad tjenstårsberäkning, men då så icke är förhållandet, synes det mig föga troligt, alt presterskapct bar i den vägen något alt befara. Det man nu önskar, är endast, att, der sådant lämpligen kan ske, prester jemväl få innehafva skollärare-befattningar. Hr von Troil: Kyrkans skiljande från skolan har länge varit en allmän och, som mig synes, ganska rättvis önskan. För min del vill jag, så mycket som möjligt, dertill bidraga, helst som jag är fullkomligt öfvertygad derom, alt det nuvar. stadgandet skall alstra odugliga prester och odugliga skollärare, och jag anhåller derföre om bifall till betänk. Frih. Cederström, Claes Rud.: Jag skall icke återupprepa, hvad jag förut yttrat, men kan omöjligen, i anledn. af Hr von Troils sednaste anförande, underlåta att förklara, att jag ingalunda önskar kyrkans och skolans skiljande frän hvarandra, utan tverlom är af den fasta öfvertygelse, att ett samband emellan dem fortfarande bör finnas, dock med vilkor, alt detta samband må vara sålunda organiseradt, att det icke förstörer både den ena och den andra, till men för begge deras framtida välfärd.
Den unge husfadern tog åter till sin tidning och stirrade en stund i den, u t a n att läsa, och ånyo uppsteg hos honom en tanke, som redan förut föresväfvat honom, tanken på att Amy väl äfven hade förbindelser till andra än Sara. Men då han försökte att slå fram, att Amy uppoffrade sig för mycket för barnet, gaf hon honom en blick, som om han sökt förleda henne till att svika ett ömt och heligt värf och, då han en gång antydde, att den unga damen alltför mycket fick inverka på husets vanor, betraktade hon honom med en stum blick, som så tydligt uttryckte häpenhet och sorg öfver att » detta vore ord från en fader », att han fann det rådligast att tiga och låta saker och ting hafva sin gång, helst han i själfva verket var mycket för vekhjärtad för att kunna utföra rollen af en » onaturlig » fader. E t t par gånger hände det dock, att papAktiebolaget Desinfectios Rikstel. — Kontor: 4 Stallgatan 4. — Allm. IDUN 328 pas tålamod blef så pass frestadt, a t t han med egen hand smiskade u p p sin lilla dotter. &gt;Hm, jaså, n u får den arma ungen umgälla, a t t hennes föräldrar i grund skämt bort henne, » sade lilla Saras moster, som hade den. särskilda turen a t t för sina besök välja kritiska bch olämpliga tillfällen. » Du tycker ju, a t t hon är i så stort behof af aga, » sade Saras m a m m a med stark bitterhet. » Hm, ja, det tycker j a g visst, fast en sådan h ä r exekution är bra ynklig. Men det är i alla fall synd a t t förmena den lilla stackaren sin risbastu. Fast hennes m a m m a och pappa skulle kunnat bespara henne åtskilligt i den vägen, om de icke låtit henne växa sig öfver hufvudet. » Bland vänner och bekanta skämtade m a n smått öfver det unga herrskapets fanatiska föräldraömhet, äfvensom åt lilla Saras märkvärdigheter och härskargry, ty Sara regerade sin bleka och ansträngda m a m m a med järnspira.
Siad, sanik de deraf kunna draga lika förmän, sa funne Herr Grosibandlaren intet ffäl, akt ifräga warande afgift delas efter Folkers olika förmögenher, u an art hwar och ens rättighet bör bestämma dest skyldighet, För öfrigt och dä Herr Grosihandlaren hwarken yrkat eller begär annan kärlighet för Sräderne, än i likhet med den som tillägges landet, uran blott akt personalen der, enligt rabellerne, ma smara emot personalen i Städepne, sä att de fattige och löst sol? dersammastädes ej mq högre beskattas än torpare a landet, sä kunde Herr Grosihandlaren ej undgå förklara sikt hilliga misinöje öfwer der yttrande MksdagwFullmägtigen VVesstnA afgifwit, art Sraderne borde antingen afsäga sig biänwinSdränningSrätligheken, eller betasg hwgd som derföre af Beredningen blifwit ursalt, ett yttrande obehörigt bäde till sin grund och framställningssätt. Herr Lagmannen Ztästli; anförde, akt han höjt sin röst, icke för egen, utan för hemmawarande Medborgares del. Någon wederläggning af de derhid anförde ffäl, har i desi kanka ännu icke ffckt, och Herr Lagmannen förnyade altja desi förra anförande; Men wille dock medgifwa jämkning deruti pä del säck, alt andre personer an som enligt mantalölängderne gngifwit sig till bränwinshränning, ej mä - Den 24 November1567 mage päföras bewillning derföre, samt denna afgift således ej drabba fattige personer, som aldrig af den mokswarande förmanen kunna stq begagnm I öfrigt, angående Riksdags-Fullmägtigen VVeslinZs anförande om Skraförfattningar m. m. finge Herr Lagmannen förklara, huru som del i hans tanka ingalunda är wärdig! någon Deputerad, af ett Ständ, all pä ett eller annat fatt förebrå ett annat de rättigheter, som genom Lagar och Författningar äro Del tillagdt, och hwilka således böra wara fredade emot alla sörewitclscr.
9 Enär ifrågavarande för kommunikationen med konungariket Norrige på Statens bekostnad anlagda väg med tillhörande brobyggnader icke, efter hvad antagligt är, på längre tid kan blifva i vanlig ordning lill underhåll indelad och inflytande algifter för vägens begagnande icke heller finnas tillräckliga att bekosta omläggning af de derå befintliga större broar; samt de utgifter, som nu äro i fråga och hviika lill en del ej varit kända förr, än det vid sednaste riksdag beviljade anslag till vägomläggningar redan blifvit fördeladt på andra arbetsföretag, icke skäligen synes böra drabba det anslag, som vid innevarande riksdag tilläfventyrs kan komma alt för nästa statsregleringsperiod beviljas för anläggning af nya samt förbättring eller omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar, vill Kongl. Majit, — under erinran, att, i följd af Kongl. Majits nådiga beslut den 20 Juni 1862 angående återgång af uppgjordt kontrakt om en vägförbättring mellan Östergötlands länegräns och Wida gästgifvaregård i Calmar län, ett belopp af 45,000 Riksdaler från 1856—1858 års riksdags vägbyggnadsfond icke kommit att användas till det af Rikets Ständer med nämnda fond afsedda mål, utan vid innevarande riksdag blifvit för Rikets Ständer disponibelt, — härmed i nåder föreslå Rikets Ständer att anvisa medel för betäckande af dels de 8,840 Riksdaler, sorn enligt nådiga Brefvet den 9 Mars 1860 å Stats-kontorets under händer varande medel anvisats för iståndsättande af bron öfver Bådsjösundet, jemte anläggning af en isbrytare derstädes, dels ock de 10,299 Riksdaler, som Kongl. Majit under den 7 Februari 1862 anbefallt Stats-kontoret att, likaledes under förskottstitel, utanordna, för ombyggnad af bron Nio 34 öfver Bultersbäcken och omläggning, i sammanhang dermed, af de närmast derintill belägna delar af Carl Jöhans-vägeri, samt anbringande af ny farbana å broarne öfver Staa-elfven och Bådsjösundet; viljande Kongl. Majit tillika gifva Rikets Ständer tillkännna, att, beträffande dé för reparationer af bron öfver fljerpeström afsedda 12,535 Riksdaler, hvilka ännu icke blifvit af Stats-kontoret utbetalda och troligen icke komma att under innevarande statsregleringsperiod utgå, Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader erhållit nådig befallning, att, derest Rikets
Representationens omskapning i grunden innefatta rättwisa och allmänt gagn, hwarföre skulle de ej, pä det för hwardera stadgade sätt, kunna företagas och beslutas, utan den ringaste hänsigt till Ständens Privilegier? — Alla desa ämnen synas mig tydligen särskilda; och jag kan således ej för min del tillstyrka bifall 468 Expeditioner till RikS-Ständen. a de ofwananförde wilkorens föreslagna inflytelse pä nägot ware sig jakande eller nekande beslut rörande Riks-Standens Privilegier; utan anhaller att denna fräga mätte i sin naturliga enkelhet behandlas, och Constitutions-Utskottets pröfning af densamma, utan sammanblandning med andra frågor, Riksens Högloft. Ständer underkastas. ^ . 6l. Lilvorstolpk. Med förslag till förändrad lydelse af RegeringsFormens 97 §. Wördsamt Memorial. Hos Constitutions-Utskottet har desi Ledamot Assessoren Gahn till öfwerwägande framställt, hurusom, wid »verkställande af wal till Riksens Ständers Justiticr-Ombudsman, enligt Regerings-Formens föreskrift i 97 H, det möjligen kunde hända, att om ej genast tvid första omröstningen en person wunne full pluralitet, denna icke eller wid påföljande omröstningar torde af någon erhallas; att sytzlan således skulle förblifwa obesatt, i synnerhet om parti-ifwer blandade sig i walet, dä hwar öcken, dels under hopp att sramdrifwa sin önskan, dels med föresats att tillbakasätta andras, sannolikt enwisades att ej wika frän sin uran. Till förekommande häraf, och för att alltid bringa Wälförrättningen till ett afgörande utslag, Memorial N:o 34. 463 har Assessoren Gahn uppgifwit flera anwändbara utwägar, bland hwilka Utskottet likwäl funnit lämpligast den, att, i saknad af all positiv pluralitet wid omröstningarne, sätta i dest ställe den relativa, för att slutligen decidera.
Där och hvar äro de också förbundna med » barnkrubbor » och sålunda till stor välsignelse för den af sällskapslifvet upptagna modern, som ej hinner tillräckligt sysselsätta sig med barnen, för den sträfsamma makan, för mången vid sjukbädden fäDgslad mor eller för den fattiga arbeterskan, hvilkens förvärfsförmåga ökas genom att kunna lämna den späda till krubban. Rikta vi blicken mot de många och stora industriella verken inom vårt land och där besöka arbetarnes bostäder, så finna vi som oftast fem, sex eller ännu flere barn öfver allt i stugorna. Här springa små barfotingar kring en vattenpöl, rota och plaska däri med käppar samt öfversudda hvarandra med smuts under ystra glädjetjut; där försiggår en annan lek, hvari de tunna, slitna plaggen ej stå emot, utan trasigt och skrikande lämnar småfolket platsen för att mot kvällen visa sig för en trött och nedstämd mor — ingen har hatt tid eller lust att något befatta sig med och förädla deras lek. Någon trefnad kan väl knappast komma i fråga för far, som nu kommer hem för att hvila ut sig efter dagens möda. Efter många bannor hafva ungarne nyss krupit i sängen, där de knuffas om platsen, och hustrun är just ej vid gladaste lynne af det mindre behagliga kvällsarbete, som förestår i form af en hög med trasiga kläder. Funnes däremot en barnträdgård, inrättad af arbetsgifvaren, så vore barnen där sysselsatta flere timmar om dagen. Ordning och goda seder blefvo då en vana, hvilken de togo med sig till hemmet. Hustrun finge ägna tid åt hemmets trefnad, hvilket återigen hade till följd, att mannen kunde trifvas hos de sina. Missnöje och fattigdom skulle lättare vika från hans tröskel. Var dagen tung under arbete i anletets svett, så har han dock ett städadt och fint litet hem, där han vet, att gumman väntar med kvällsmaten, och att rena, glada små ansikten trycka sig mot rutan för att se efter, när det blir tid öppna grinden » åt far ». Och det allt kan en lekskola åstadkomma, frågar min ärade läsarinna?
Jag använde hvarken samma burk eller samma jord. Båda gångerna fann jag efter en tid, att på jordytan i burken härs och tvärs gingo ett slags fina trådar, hvilka liknade spindeltrådar, utan att jag dock tror att de voro förorsakade af blomspindel. Det hela såg icke ut som spindelnät, och hvad skulle för öfrigt denna småspindel haft att göra på den fuktiga jorden under glasskifvan — den hade ju en mängd blommor strax bredvid att vistas på. Voro således trådarne tillverkade af något slags djur, så hade dessa senare troligen funnits ibland de gamla fröna. 1 i Jag har aldrig riktigt kunnat komma på det klara med, hvilket som är bättre: att ha frö- sådden i skugga eller solsken. Då ju varmfukt behöfves, för att fröet skall gro, har jag i.allmänhet ställt fröburkarne i solen och skuggat dem. Det händer dock att den starka värmen och fuktigheten tillsammans komma en hel hop frön att ruttna, isynnerhet om de, af en eller annan anledning, ligga ofvan jord. Och när de små plantorna sedan komma fram, riskerar man att på en liten stund få dem förbrända — om man nämligen glömmer att sätta för de skuggande papperen. Men det är ju, om man vill vara rättvis, hvarken platsens eller solens fel. Ja, hvar sak har sina sidor, säger man. Satte jag frösådden i skuggan, fruktar jag, det skulle dröja länge om innan fröet grodde, och så skulle jag då vara rädd att det skulle taga skada genom mögel. Åh, hvad man tycker att det dröjer rysligt länge, innan fröet kommer upp, isynnerhet första tiden, man ägnar sig åt frösådd. Och så det förargliga ogräset, som vanligen först sticker upp och narrar en. Men det kännes snart igen. Och så får man börja vänta på nytt. Hvad man blu glad, när plantorna till slut börja komma upp! Om man vill ha kraftiga plantor, får man icke förglömma att i rattan tid — d. v. s. då en fyra stycken små blad kommit fram — gallra dem. Försummas detta, » rangla » plantorna i höjden och blifva tviniga. Med gallring menar man ju att gräfva upp och kasta bort de klenaste plantorna, om fröet kommit upp för tätt.
Stockholm den Säger 10 R:dr B:co.’’ Sedan de föreslagna sedlarna blifvit färdiggjorda, verkställes realisationen sålunda, att för hvarje t. ex. 10 R:dr B:co elier i5 R:dr Riksg. erhållas 5 R:dr i nya baneosedlar och 5 R:dr hypothekssedlar, då, efter en sådan utvexling af de gamla sedlarna, Banken ändå har ett öfverskott af i-Jmillion R:dr B:co i silfver, hvarför inga sedlar äro utgifna, och derjemte endast utgifvit 17 millioner hypothekssedlar. En följd af realisationen blifver: alt ali skuld och alla räntor, likasom Kronans uppbörder och utgifter, af hvad namn de vara må, som nu utgå i baneosedlar, komma derefter att utgå uti nya baneosedlar minst till hälften, och den andra hälften med hypothekssedlar; att nya skuldsedlar, som utfärdas uti R:dr B:co, förutsätta, att länet erhållits till hälften uti baneosedlar och till hälften uti hypothekssedlar, och skola sålunda gäldas; att lån, som endast erhållits uti nya baneosedlar, skall uppgöras uti motsvarande R:dr i silfver, och skulden i sådant mynt styliseras, som en följd deraf, att för de erhållna bancosedlarna silfver kunnat erhållas. Bankens fordringseapital, 18 millioner, måste efter realisationen vara detsamma som q millioner i baneosedlar och 9 dito i hypothekssedlar, för hvilka såväl räntor som möjliga afbetalningar ingå efter samma förhållanden. An - Den 20 Febrnaril e. m.
Då tredje punkten förevar, ville jag, att principen för Bankens rörelse med vexlar skulle antagas; men detta förkastades af 11. o. Ad., och jag återkommer på detta ämne endast för att visa, huru privatbanker böra vara inrättade. Yi hafva hittills icke känt bruket af inrikes vexlar; vår utländska credit är icke heller sådan, att vexlar på Sverige utifrån dragas, och efter de nu tagna besluten emotser jag, att vi ännu få vänta några år, innan någon klokt ordnad vexelrörelse uppkommer, hvilket dock är ett oeftergilligt vilkor för myntvärdets bibehållande. Ilr Lagerhjelm Den 25 Juli e. ra. har utförligt utvecklat olägenheterna deraf, att Bancosryrelsen skulle kunna indraga det mynt, hvari skatterna måste erläggas, ersatt genom valutor eller enskilda creditmynt, som skulle oirculera mellan Torneå och Ystad; ty så länge grundlagen innehåller, att inga andra än b:cosedlarna få gälla såsom mynt, kunna de icke undvaras. Om silfret går ut, blir det ett oftergifligt vilkor, att de skattskyldiga få tillgång på medel, hvarmed de kunna betala sina skatter; jag har ock i höljan af riksdagen väckt en motion i detta hänseende, hvarå något afseende ännu icke blifvit fästadt; men jag hoppas, att man vid uppgörande af systemet för Bankens rörelse åtminstone icke har för afsigt att bereda brist på mynt i landet. På grund häraf yrkar jag, att ingressen till yrde punkten må, såsom högst vådlig, alldeles utgå, och inser ej heller något behof af de efterföljande moraenterna, enär Bancostyrelsen redan fått tillräcklig latitud i sina rättigheter för att kunna använda Bankens tillgångar till betalning af dess skulder. Hr Nordenanckar, Fredr. Wilh.: Det har redan af Hr v. Troil blifvit upplyst, att den af Utsk. föreslagna indragning endast skulle ske j den händelse, att privatbanker göra brcosedlarna i någon mån öfverflödiga; och jag gillar för min del denna åsigt, men är ledsen, att redactionen icke blifvit uppställd härefter, utan lemnar Bancostyrelsen obetingad rätt i delta hänseende.
Det ska gå som en dans, och Ingri-mustera ska få klänga som e’ get i bergsskrefvora, och jag ska’ ta’ tag i ’na när ho’ vill dötta omkull, så vi intet får något graföl midt opputi brölloppasuset, för det vore fali’ ledsamt och tråkigt, det. När de gingo på hemvägen, sade Bengt till Gunnar: – Jag tycker du skulle ha’ tröstat kärringa litet mer, när ho’ grät och sa’ att nu kommer du än längre bort, och nu får ho’ aldrig mer se dig, och tocket. Jag tycker du skulle sagt ’na att du skulle ta ’na till dig i Viken. – Åh nej, – genmälte Gunnar – det var intet värdt. Nog vill jag väl se litet först hur Lena beter sig, för aldrig, nej aldrig skulle jag tåla om hon vore stygg mot mor, utan då komme vi ihop med besked. Nej, jag tackar! Jag vill se först hur allt hampar sig, innan jag flytter på gumman. Julen förgick som vanligt, men allt som Lena såg det manliga och allvarliga i Gunnars uppförande, och som så alldeles kommit på en gång, ifrån att han var den yraste och gladaste pojke, så skyggade hon nästan undan för hans ofta stränga blickar, och bjöd på allt sätt till att vara honom till behag, och han började tro att «Lena ändå kunde vara en beskedelig menniska,» fast han hade så «grufligt svårt att lida ’na». En annan svår pers hade Gunnar äfven haft på denna tid mellan jul och trettonde, men äfven öfverstått den. För att göra den begriplig, måste man gå tillbaka i tiden ett långt stycke. Han hade nemligen för något år sedan, när betjenten var vid beväringsmötet, «borstat och blankat» åt informatorn, en ung älksvärd man, med rent hjerta, rena seder och ljus blick öfver tingen. Magistern hade tyckt mycket om, och särdeles fästat sig vid sin nya uppassare, och då denne, kort derefter insjuknade i skarlakansfeber, var magistern ofta nere hos honom, pratade med honom, och gaf honom till och med böcker att läsa uti.
Om man då äfven skulle kunna med den största sannolikhet förmoda att en sådan person är död, och icke kan få någon kännedom om någon tillgänglig, sederme ra förvärfvad tillgång; så kan dock efter del K. brefvet ensamt ej någon afskrifning ske, men K. M. kan ändock bevilja den, enär Han ej kan anses bunden af det K. brefvet. Comm.colhm, så vida jag vet, har icke på eget bevåg någonsin afskrifvit något annat än någon straffränta, när derigenom kapitalet kunnat erhållas, och detta högst sällan, utan eljest alltid underställt det till K. M., som, på sätt Utsk. omförmäler, derefter först alltid hört juslitie-kanslers-embetet, innan Han beviljat afskrifning. Jag skulle derföre visst tro, alt ett reglemente är öfverflödigt, och att det ganska väl kan fortfarande tillgå som hittills, alt det öfverlemnas lill K. M. att härom besluta; men om man skulle anse det mera lugnande för sitt eget samvete att få ett reglemente, så ser jag visserligen icke något hinder uti att bifalla Utsk:s förevar, förslag. Det är nemi. klart, att om ett dylikt förslag till K. M. afgifves, så kommer K. M. att deröfver höra vederbör, auktoriteter, hvaribland äfven troligen K. kammarrätten innan det stadfästas. Hr Printzensköld: Vid ett föreg:de tillfälle under den na riksdag har jag yttrat mina belänkligligheter emot ett beständigt reglementerande, enär man derigenom inkommer uti en labyrint, hvarutur man med möda kan leta sig till utgången. Så tror jag äfven att här blefve händelsen, ty man måste komma 574 Den 13 M a j. ihåg, att uti en låneanstalt af så vidsträckt natur, som den ifrågavar. förekomma mångfaldiga förhållanden af olikartad beskaffenhet; hvilka göra det alldeles omöjligt, att i ett reglemente upplaga alla de särskilda fall som kunna föranleda lill afskrifning af större eller mindre delar af de lån, som blifvit ullemnade.
Hvad i Hebr. 1, 3 kallas „Guds herrlighets återsken“; hvad Jesus i Joh. 17, 24 kallar „den herrlighet, som du [Gud] mig gifvit hafver“, och ytterligare utmärker som den herrlighet, hvilken kommer äfven Kristi efterföljare till del, „så att de blifva ett, såsom vi ett, jag i dem och du i mig“ (Joh. 17, 22, 23); hvad Paulus på ett annat ställe betecknar som den himmelska menniskans liknelse, som vi skola bära; det kallas här μορφη ϑεου, den gestalt eller form, i hvilken det hos Messias innevarande rena gudsbelätet utpräglat sig, innan han nedsteg till och sedan han lemnade sinneverlden, och hvilken skall blifva äfven hans efterföljares arfvedel, sedan det genom synden hos dem förmörkade gudsbelätet blifvit återstäldt och de blifvit „delaktige af gudomlig natur“ (Petr. 1, 4). – Svårighet erbjuder deremot uttrycket „det att vara likt en gud“ (το εἰωαι ἰσα ϑεφ). Med detta har Paulus nämligen kunnat vilja beteckna antingen alldeles detsamma som med μορφη ϑεου eller något annat och förmer. [I hvarje fall är det absoluta gudsbegreppet, som utmärkes med artikeln, (ὀ ϑεος) härifrån uteslutet]. I förra fallet skulle man då med H. A. W. Meyer och E. Reuss tolka: Kristus, varande i gudsgestalt, höll denna sin herrlighet icke för ett röfvande (ἀρπαγμον) af hvad som äfven borde blifva hans bröders, den öfriga mensklighetens, besittning, utan han lemnade, efter Guds rådslut, denna sin herrlighet, för att fullända återlösningsverket. I sednare fallet får man med Bengel, de Wette, Lünemann m. fl. följande mening: Kristus, ehuru han var i gudsgestalt, sträfvade icke att blifva lik en gud, ansåg denna likhet ej för ett byte, som han kunde rycka till sig, utan han, tvärtom, utblottade sig etc.