Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så under viljans kamp med sinnena samlade sig oräknad minut till minut. Då genomflög henne plötsligt en tanke på ansigtet, som skådade öfver hennes, Apollons ansigte, detta oföränderliga, som i århundraden stirrat såsom nu. I denna tanke kändes något rysligt, förenad som han var med minnet af ställets demoniska natur och ensamhetens känsla. I och för sig kan ensamheten, djupt och plötsligt känd, verka öfverväldigande på menniskan. Hermione flög upp från Pythians trefot. Hon darrade och gömde ögonen i sina händer. Fantasien föregycklade henne, att marmorbilden lemnat sin piedestal och stod med de iristomma ögonen riktade mot hennes. Hon vågade ej se. Tystnaden förskräckte henne, men hvarje afbrott i tystnaden skulle isat hennes blod. Så stod hon, väntande på styrka att bekämpa sin fruktan. Och denna styrka vann hon i tanken på sin far. Hon öppnade ögonen. Allt var ju som förr: gudens bild hade ej lemnat sin plats, lampan tycktes sprida ett klarare sken, rökelsekaren en mildare doft. Krysanteus’ dotter förebrådde sig sin qvinliga räddhåga. För att härda sig mot dess återkomst betraktade hon länge Apollons drag och vandrade derefter med fasta steg igenom tempelsalen. Hon besåg de votivtaflor och troféer, som ännu smyckade väggarne, de altaren och trefötter, som ännu stodo mellan pelarne. (Konstantii och hans gunstlingars nit hade nämligen hitintills skonat sådane templets tillhörigheter, som ej voro af guld eller silfver.) Hon trefvade på dörrarne, som hon fann i bakgrunden, ledande till opisthodomen och de små sanktuarierna på hvar sin sida om denna. Derefter återvände hon lugnad, satte sig på trefoten och slöt ånyo sina ögon. Timmar förflöto, medan Hermiones vilja kämpade en ny, slutligen segerrik strid med sinnena. Stormen hven som förut kring den gamla byggnaden, men hon hörde det icke mer. Ögonlocken med dess mörka fransar lågo stelnade, blåhvita och ogenomskinliga öfver sina ljus. Lemmarne voro styfnade som ett liks, hela organismen död för den yttre verlden.
Här afbröt fru Regine Sofie – det var onödigt att läsa de efterföljande raderna ( ”Men för all del säg ingenting, innan jag kommer hem; och skall mamma nödvändigt ge någon vink, så låt det åtminstone endast ske under form af mammas enskilta önskan, ty hvem kan veta huru det framdeles artar sig”.) Men genom fruktan att den lilla efterlängtade sonhustrun skulle gå henne och hennes Johan ur händerna, hade vår fru fått en sådan feber att tillställa detta giftermål, att hon omöjligen kunde efterkomma sonens önskan angående uppskofvet, en försummelse, mot hvilken också denna hennes favoritplan strandade; ty hur egenkär hon än i detta hänseende var, hur öfvertygad hon än ville vara om Blendas tacksamma glädje, måste dock dennas nedslagna min och sänkta ögonlock taga henne ur den angenäma villan. ”Hvarför svarar du ingenting, min flicka? Fatta mod och var uppriktig!” ”Törs jag det?” ”Naturligtvis!” ”Är det säkert att tant ” Hon tystnade ånyo. ”Din toka! Du förstår ju att hvad jag sagt dig, endast är ett ord i förhand icke har Johan bedt mig fria för sig – det åtager han sig väl sjelf, om han gillar dig, och se’n kommer det att bero på hvad intryck han gör på dig, när du får se honom.” ”Åh, det vet jag förut!” ”Vet du det?” svarade tant starkt rodnande. ”Men jag tror tvertom, att du icke vet det och att du blir så kär i honom, att du vill ge bort ditt ena lillfinger för att få honom.” ”Nej nej, tant, det är säkert att jag icke blir!” vågade Blenda svara, och äfven på hennes kind upprann nu en liten förtrytelsens blomma. ”Akta dig för dig sjelf, barn! Det är svårt att begripa hvad slags känslor som rör sig inom dig, då du, oaktadt den håg du nyss hade att gifta dig, nu kan visa dig motig i en sak, som är till så oberäknelig fördel för dig, ty Johan är – om icke precist rik – åtminstone mycket välbehållen, och mer får han, när jag går bort.
Den, rom leder andras arbete i productiv väg, är lika så närande medlem, som den sjelf arbetande; och elen, som genom öfverlägsenhet i förstånd och kunskap förstår att till högre produet använda den foandarbetandes råa kraft, är lika så närande, som denne, och i en vida högre grad gagnelig för Samhället. Hittills har likväl hos oss Samhällets producerande ytken föga synts tilldraga sig den mera bildade Classens uppmärksamhet. Deraf kommer den allmänna tendensen hos hvar och en, som förmått förvärfva sig aldrig så liten hildning, att sträfva till Statens tjenster och sysslosättning med allmänna ärender, såsom det enda värdiga föremålet för dess verksamhet; deraf kommer, att tidehvarfvets obestridliga fortgång i odling och vetenskapliga framsteg så föga verkar på det allmänna borgerliga lifvet och på näringarna; deraf följer, och måste mer och mer följa,', att den bildade Classen ej har ruin i Samhället, och huru bedröflig är icke denna sanning: ty af all förlägenhet, som kan öfverklagas, är visserligen ingen mera ömmande, än den, att icke kunna anvisa sina barn en plats som lycklige och gagnelige medborgare, sedan man an vändt allt hvad man kunnat att skaffa dem uppfostran. Sådan är likväl ställningen, och kanska jir det ingen af oss, som icke känner mer äa Den 28 Februarii. en, frälse eller ofrälse, famiile, sorn suckar un* der denna förlägenhet. Deraf uppslår billigen den frågan: skulle ej detta öfverskott af personer med mera vårdad uppfostran kunna nyttigt för sig och Samhället använda sig till produetiva yrken ? Skulle icke, utom handeln, som redan skötes af denna Glass, äfven Sveriges Landtbruk, Bergsbruk, Jvlanufacturer och Handtverkerier, vid dessa Näringars practiska handläggning kunna nyttigt använda dessa, för sig och Staten så besvärliga öfverskottspersoner ? Landtbruket, sorn så egentligen utgör hufvudndring, förtjenar härvid första alseendet.
Så redo vi fram till prästagården, och där voro hästakarlarna emot oss; och prästen var till reds och stassade med oss in i kyrkan; och Gudmund spelte, tills vi hade kommit fram till altaret. Så vigde prästen oss innan mässan, och sen, när den var slut, så stassade han med oss tillbaka till prästagården. Så drogo vi in så många, vi kunde få fatt i. Så gick där en skål ikring, och de fingo ta med en sked peppar och brännevin, så mycket de ville, och så fingo de skålakakor med, hvar sin. Och tänken, desse främmande gåfvo hvar sin plåt32 i brudskänk. Så redo vi hem igen, och förridarna voro med halfve vägen; men sen foro de af som ett blikster till gården, för se, så gjorde de, som han sa’, alltid. Där frågte de, kan veta, om deras främmad fick komma fram. De två skänkarna svarte la inte, utan ville hinka33 dem med brännevin; men förridarna ville bara ha besked i ett flygande, så inte stassen skulle komma fram, utan att de hade mött ’en, för den skammen ville de la inte ha. Jo, vi fingo la komma, tyckte skänkarna till sista byte, och så flögo förridarna af med stoparna i näfven och vinkade oss välkomna. Så redo vi fram med spelet iföre, och spelemannen spelte, medan vi gingo in. Så skulle vi äta, och spelemannen spelte till bordet. Och där vankade både mycken mat och god mat, och vi fingo smör och ost och sylta och blötfisk, och så kom där fram ärter och sömatsfaten34 med nötakött och fläsk och smalalår och hackepölsa35. Och så tog Stina i Gräppered fram sitt utskifte, och det var den gode sötosten och goråna sen. Och skänkarna gingo ikring och söpo oss till och gåfvo oss brännevin till hvar rätt. Sen så klämde vi till att dansa melevett36 och så ost och bröd eller pålske, som de kalla ’t nu för tiden. Och sticksupar fingo vi mellan hvar dans.
Ju j den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad., att det i nyssnämnde stadgande förekommande ordet »verkliga» skall utbytas emot ordet »rättmätiga». Vid voteringens slut bade rösterna utfallit sålunda; Ja — 25. Nej — 11. Härefter framställde H. Exc. propos. å bifall till den öfriga delen af nu före vide morn. i g 3 utan förändring, och då dertill svarades många ja jemte några nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. Utskits hemställan angide 2:dra momit af g 3, samt förslag till samma moments ordalydelse. Hr Printzensköld: Då Bevilln.Utskit oell R. o. Ad. jemväl beslutat att frälseränta skall draga en olika promt mot jordbruksfastighet i öfrigt, kan man deraf draga den slutsats, att en frälseegendoms eller ett frälsehemmans ränta, som eges utaf frälsehemmanets innehafvare, skall beräknas på det sätt, att staten måtte få 5 promt af räntan och 3 proc:t af jordbruksfastighetens behållna inkomst. Jag erkänner, att jag icke vet om detta kan vara Utsk:ts mening, emedan det då blott taltes om att frälseränta upskattas till det och det beloppet, der den finnes i jordebok uptagen. Eljest står i nu gällande Kameralförfattning; Är frälsehemmanet så gammalt, att det icke har någon ränta sig åsatt, så skall denna beräknas till det belopp, som af närmast belägna hemman utgår.
Hidderskapet och Adeln. S. D. Vid föredragning i ett sammanhang af Särskilda Utskottets den 27 sistlidne Oktober på bordet lagda Betänkande, N:o 24, om användande af en del utaf den för bränvins tillverkning inflytande skatt till kostnaders bestridande för kontroll och tillsyn å efterlefnaden af författningarne, angående vilkoren för bränvins tillverkning och försäljning m. m., samt Statsutskottets den 31 i samma månad och den 3 dennes bordlagda Utlåtande, N:o 339, i anledning af väckt motion om medels anvisande till bestridande af erforderliga kostnader vid kontrollen af bränvins-tillverkningen, återremitterades, på grund af gjorda anmärkningar, den del af Särskilda Utskottets förevarande Betänkande, som rörer vedergällningen åt de Kronans Embetsoch Tjenstemän, hvilka skola debitera och redovisa afgifterna för bränvins tillverkning och försäljning, samt lades samma Betänkande i öfrigt till handlinqarnehvaremot Ridderskapet och Adeln biföll Stats-Utskottets Utlåtande N:o 339. S. D. Vid förnyad föredragning af Stats-Utskottets den 1 och 3 dennes på bordet lagda Utlåtande Prot-Utdrag den 1 November 1854. 505 Utlåtande, N:o 340, i anledning af återremisser å Betänkandet N:o 272, angående medels upplåning genom fonderade stats-obligationer, lades Utskottets yttranden, angående 2:a, 5:e, 8:e, 9:e och 10:e punkterna af dess förra förslag till handlingarne, samt biföllos Utskottets nu afgifne förslag till redaktion af de öfrige momenterne, med följande förändringar: l:o. Uti 3:e mom. infördes orden: ‘'må Fullmäktige" i stället för ”ega Fullmäktige, ” samt uteslötos orden: ”om långifvarne sådant önska.” 2:o. Uti 4:e mom. uteslötos orden: ”inom de gränser nedanstående moment i fråga om lånets amortering föreskrifver;” 3:o.
Deremot anser jag, att. den 107 §:s tillämpning aldrig bör komma i fråga för ett eller par enstaka fall, äfven om desamma kunna innebära en felaktighet, som möjligen icke är stridande emot grundlag eller allmän lag. Jag anser väl, att en rådgifvare möjligen kan fela någon gäng, men att Const.Utsk. för en enda sådan obetydlighet 104 Den 5 December. skall anmäla honom till afgång ur Konungens Statsråd, det kan jag ingalunda erkänna. Delta är min åsigt af dessa bada §§. Hvad nu beträffar de anmärkn:r, som Const.Utsk. i detta betänk, gjort, så, om de granskas hvar och en för sig, skall man icke i dem kunna finna någonting, som kan häntyda derpå, alt de föredragande, emot hvilka desamma blifvit riktade, icke iakttagit Rikets sannskyldiga nytta, äfvensom det lika litet finnes någon af de klandrade åtgärderne, som kan gifva anledn. förmoda, att den föredragande icke med oväld, n't, skicklighet och drift sitt embete utöfva t! Då således å ena sidan, enligt min öfvertygelse, icke minsta skäl för Const.Utsk. har förefuhnits att framställa dessa anmärkmr, men å andra sidan mig synes, att man icke har rättighet att ogilla den öfvertygelse, på hvilken Utsk. dem grundat, så, dä dertill kommer, att Utsk. icke framlagt någonting till R. St:s bifall eller afslag; torde icke något annat för R. o. Ad. återstå, än att lägga denna del af betänk, till handlingarne. Hr Hjerta: En värd talare, som sjelf i egenskap af medlem af Konungens Conselj varit föremål för en af Const.Utsk:s anmärkmr har, på ett så fullständigt, och, såvidt det vill synas af de framställde omständigheterne, visserligen tillfredsställande sätt, redogjort för sin åtgärd i denna sak, att, utan tvifvel, ingenting vidare dervid för närvar, är alt säga; men samma värda ledamot har äfven tolkat en mening i 107 § på ett sätt, som jag för min del anser skulle leda lill en äfventyrlig slutsats.
— N:o 37. om utfärdande af ett allmänt stadgande, angående val till organist. XVIII. B. 5. A. 32. E. 71. XIX. U. 57. A. i56. — N:o 38. i anledning af väckt motion, om upplifvande af 2 Cap. 8. §. i Kongl. — N:o 3g. öfver väckt motion, om afskaffande af så kallade handklofvar. XVIII. B. 5. A. 32. E. 71. — N:o 4°. i anledning af väckte motioner, om förändringar och tillägg i Kongl. Förordningen, angående Socknestämmor och Kyrkoråd af den 26 Februarii 1817. XVIII, B. 117, 273. XIX. A. 47. E. 13g. N:o 41. i anledning af återremiss å N:o 20, XVIII. N:o 42. i anledning af väckt motion, om utfärdande af en allmän Boställs-, Byggnadsoch Husesyns-Ordning, XIX. B. 57. A. 153. XX". E. 12. — N:o 43» i anledning af återremiss å N:o 21. XIX» 5- §7. A. 153. t »4° ) Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: N:o 44* i anledning af återremiss å N:o 24. XIX. B. 57. A. i56. — N:o 45. i anledning af återremiss å N:o 37. XIX. B. 57. A. >56. — N:o 46. i anledning af återremiss å N:o 38. XIX. B. 5n. A. >56. — N:o 47. > anledning af väckte motioner om ändring i eller förklaring öfver 26 Cap. 2 §.
Frankrike omätliga fördelar, utan att uti underhandlingarne kan förspörjas någon erkänsla hos den högsinta nationen för den åtta år tillförene erhållna förmånen att dess fartyg behandlas lika med våra egna. Traktaterna ratificerades i Mars 1865, med vilkor att handelstraktaten skulle underställas national-representationens godkännande, men dess bestämmelser begynte likväl tillämpas ett halft år förr än riksdagen sammanträdde. Genom sjöfartstraktaten skulle tillskyndas den svenska sjöfarten och våra skeppsrederier en stor vinst deruti, att lästafgiften för svenska fartyg i franska hamnar nedsattes från 4| francs till 75 centimes per tonneau, men endast då de komma med last från Sverige eller Norge, eller utan last från andra länder. Men komma de med last från annat land, få de icke tillgodonjuta denna förmån. Deremot skola franska fartyg, kommande ej blott från Frankrike, utan äfven från alla andra länder utan last eller lastade med hvilka varor som helst, få inlöpa i alla hamnar i Sverige och Norge och der behandlas fullkomligt lika med landets egna fartyg. Sverige kan således icke idka någon frakthandel emellan andra länder och Frankrike eller dess besittningar, men franska fartyg kunna idka dylik handel emellan alla jordens länder och den Skandinaviska halfön och, då deras hamnar äro Bevillning#-L tsknttets Utlåtande N:o 2. 13 öppna året igenom, kunna de infinna sig vid första öppet vatten och hitföra alla utländska varor här kunna afsättas samt i återfrakt medtaga våra exportartiklar, hvilket förhållande väl icke kan lända till fördel för våra skeppsrederier. Här synes väl reciprocitet eller likställighet bordt vara en enkel rättvisa: ännu mera då den skulle köpas med stora uppoffringar å Sveriges sida. Hvaruti dessa uppoffringar bestå ådagalägger handelstraktaten. Väl förespeglas en fördel af nedsatt införseltull till Frankrike för svenska varor och dessa äro hufvudsakligen jern och skogseffekter.
U39VOvn3 .h fl; • »tilo»» löt riTtl.-illir;, iRi< ') <dl •»rndh-1 i . :*ro(n»i;-ri3|. ||;-p ejris» *uoa*dOb n iMiuiR .h .1 l(i r.:ln<> n-i-i/o/ii.'! I t r nr» t-nmafl; niöjR ■ivh-;» nVnvn.-l j. \ " • I; C. 2iunölffi '»bie ' i r.Jifo V»fl, „lo* 'lid '^na/g i T.mmo2lfiT : 1300^03*1 niimomnJI ril„ ,jfiM-,., O .1, mdi) ■ »fiM j Dessa summor äro på följande sätt disponerade, (se bilagan Litt C.) § 6. Uti kontanta anslagen för de 3 Gardesregementena har under revisionsåren uppstått brist, nemligen: Förhållandet härrör hufvudsakligen deraf, att af manskapet vid hvartdera regementet ett ringare antal, än som i aflöningsstaten påräknas, begagnat rättigheten att permitteras, hvaraf följt, att gaget i samma mån mäst utgå med högre belopp, än staten anslår. § 7. För uppehållande af kokinrättningarne vid Svea och Vendes artilleri regementen samt vid Fyrverkarkorpsen, äro, under ifrågavarande är, dels till godtgörande af äldre brister i anslagen derför, dels till bestridande af det löpande årets kostnader, anordnade: år 1S48, 1,916 R:dr 32 sk., och år 1849, 5,358 R:dr 39 sk. 6 r:st., hvilka medel blifvit anvisade till utgående af anslaget för Artilleriregementena. § 8.
I anledning af denna motion får Utskottet i hufvudsaklig öfverensstämmelse med dess öfver herr Grapes motion afgifna yttrande, vördsamligen an föra, att då kändt är, att åtskilliga elektriska telegraf-linier blifvit tillvägabragta, sedan motionen väcktes, och att Kongl. Majit har för afsigt att låta fortsätta dylika telegraf-liniers anläggande, så att det icke är behöfiigt att Rikets Ständer derom till Kongl. Majit frambära någon underdånig önskan,'samt enär, hvad angår frågan om de rigtningar, i hvilka sådane anläggningar företrädesvis böra ega rum, Rikets Ständer icke torde vara i tillfälle att, med tillbörligt afseende ej blott på handeln, utan på alla med telegraf-inrättningen åsyftade ändamål, samma fråga med sak-kännedom bedöma, anser Utskottet sig böra hemställa, att någon åtgärd i anledning af herr Hasselrols omförmäld» motion ej må af Rikets Ständer vidtagas. Stockholm den 15 Augusti 1854. Aok till Exp.-Utakden 15 Aug. 1854, kL 1 «. b. Betänkande, i anledning af väckta motioner om föreskrifters meddelande till inskränkning i rättigheten för Gesäller ock andra arbetssökande personer att vandra omkring i landet. Töl Utskottets behandling hafva blifvit öfverlemnade två särskilda raeKoner i detta ämne, väckta, den ena inom högvördiga Preste-ståndet, af hr doktor Nordlander, hvilken, så väl med hänsigt till det intrång och förfång, som för ■ärvmnda tillskyndas allmänheten af de i mängd omkring landet vandrande Attin.
22:dra punkten, ang:de bestämmande af anslaget för försvarsverket i allmänhet eller krigs-collegii departementer. Frih. Peyron anförde skriftligen: Stats-Utsk. har uti 22:dra punkten af dess utlåt., N:o 73, angrde regleringen af utgifterna för 4:de hufvudtiteln, föreslagit en minskning uti det kontanta anslaget för krigs-collegii deparhr med 10,000 r:dr, hvilken summa med nästa års början blir disponibel genom årliga besparingar, tillvägabragte genom den sednast gjorda nedsättning i Lif-gardets till häst beklädnadsstat. Det af mig afgifna und. betänk, till ordnandet af försvarsverket till lands, äfvensom det prot. öfver landlförsvars-ärenden hållet inför Konungen, hvilka båda åtföljde den K. proposm, utvisa tydligen, att krigs-colhm ådagalagt sitt behof af tillskott såväl för artillerisom för utrednings-afd:n, att jag icke förordat de förra, men deremot för de sednare tillstyrkt alla de skäl, som Den 11 Mars e. m. 181 härvid ovilkorligen göra sig gällande. Anslaget för utredningsafd:n har nemi. under alla år från 1830 till 1841 öfversligit det derefter intill detta år utgående anslag, med undanlag af år 1838. Det har år 1830 utgjort 543,041 r:dr 13 sk., år 1835 494,784 r:dr 29 sk., och år 1841,—426,666 r:dr 32 sk., hvilken sednare summa fortfarande intill dato bibehållits. — Utgifterna deremot hafva årligen ökats, hufvudsakligen genom beväringsmanskapets med hvarje år ökade antal. I medeltal hafva för hvarje år efter 1841 dessa utgifter öfverskridit anslaget med 37,995 r:dr 46 sk. 9 rst. Man begär nu att detta skall minskas! — Jag frågar IT. Ståndet: är sådant billigt, år det ens möjligt? Utrednings afiks hushållsaktighel är bekant.
Opinionen, inom hvars område i förevande fall såväl det ena som det andra ligger, har här, förledd af lagstiftningen, utbildats i samma falska rigtning, så att ifrågavar:de kristliga inrättning numera h. o. h. förlorat sin ursprungliga betydelse, sorn endast qvarlefver i den enskilda skriften. I anledn. häraf föreslår jag vördsamt att alla de sladganden, hvilka såsom straff ålägga offentlig kyrkopligt måtte uphäfvas, samt att i alla de. fall, der en sådan nu är förskrifven, endast enskild skrift och aflösning inför Pastor och Kyrkoråd må äga rum. 5:o Ibland de klagomål ronde statsförvaltningen, som på sednare lider allt allmännare försports, äro de, som ligtats emot Regeringars allstyrande, de vigtigaste och mest grundade. Centralisalionssystemet och dess oundvikliga bihang, det byråkratiska inflytandet, har öfverallt der det förmått göra' sig fullt gällande, tillintetgjort folkets icke blott politiska magt utan ock förmåga alt utöfva en sådan. Fåfängt har man sökt med förändringar, än af regeringssätt än af valformer tillförsäkra folken politisk vigt. Der ofvannämnda system forllefvat, hafva snart de pålagda liberala färgerna afnötts, och den gamla byråkratiska grunden med oförsvagad styrka på nytt framträdt i dagen. Detta gäller för republiker likasom för monarkier, oell den nyaste verldshistorien har härom lemnat öfvertygande bevis. Botemedlet för detta onda behöfver ej länge sökas, det beslyrkes af samma historias vittnesbörd, och heter komunalstyrelser. Vårt fädernesland har i mindre mått än de flesta andra stater lidit af detta onda, emedan här botemedlet eller rättare sagdt en sund diet varit äldre än det onda, och det sednare ej ännu förmått h. o. h. förstöra den förras verksamhet, ehuru man visserligen i sekler oaflålligt arbetat deruppå.
Promenader och gator vimlade af dem. De voro Fransmän, Spanioner, Tyskar, Nordboer och framför alla Engelsmän. Större delen af dessa fremlingar buro sjukdomens och dödens prägel i sina bleka anleten, sina magra, skugglika gestalter och i sina långsamma, besvärande rörelser. Och dock hade de kommit hit för att söka lif och helsa i den milda, ljufva luft, som herrskar här; men ack, fåfänga äro alla försök dertill, se’n lidandets mask en gång funnit väg till hjertat och lefver och gnager der utan uppehåll. Ett par veckor före den dag, för hvars afton vi närmäre vilja redogöra, hade tvenne resande, bland många andra, anländt längs jernvägen till Nizza. De voro icke utmärkta, hvarken i klädedrägt eller väsen framför någon af de andre, men det framstående nordiska draget i deras ansigten och den ovanliga, fast sköna accenten, på deras fransyskt-italienska språk, göra, att vår uppmärksamhet genast fästas vid dem. Hvilka kunna båda dessa fremlingar vara? Vi vilja beskåda dem närmare, kanhända de ej äro oss obekanta. Den äldre af desse fremlingar var troligen ej mycket öfver tretio år, ehuru sjukdom och lidande tryckt en stämpel af grämelse och lidande på hans bleka drag och lutande gestalt, och gaf honom utseende af att vara minst 15 à 20 år äldre, än han verkeligen var. Han gick långsamt och med möda, stödd på sin följeslagares arm, som med omsorg och styrka ledde honom genom ett par gator till det stora hotel, der de fingo rum i tredje våningen. Sedan den sjuke fremlingen med möda stretat upp för de höga trapporne, allt biträdd af den unge, lefnadsraske mannen, kastade han sig utmattad på en soffa och förblef der orörlig flere timmar. Många dagar förgingo så under tystnad och djupt lidande. En afton några veckor sednare låg den sjuke fremlingen på samma soffa, som nu blifvit flyttad under det höga, gothiskthvälfda fönstret.