Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dock träffar man, der äfven Lidners poem ”Ömheten”. I Upsala har man plägat sjunga detta stycke och de längre fram i samma verk förekommande ”Sjungom, systrar, Fröjas ära” samt ”Under facklans dunkla låga”, såsom tillsammans utgörande ett enda helt. Se femte och sjette delen af de ”Valda Skrifterna”. Valda Skrifter, Del. VI, sidd. 178–180. Se det ypperliga biographiska verket ”Fältmarskalken Grefve Johan Christopher Toll”, Del. II, sid. 100. Schröderheim säger der: ”Den fredligaste menniska i hela verlden, en afsagd fiende af skott och skjutgevär, har lagt sig om bord med krutdurkar. Det är Bellman, som gör en poème épique öfver Viborgska smällen ... Du ser, att poeten occuperar sig med Ryssen, medan Beredningen förskansar Skåne. Jag beder dig att protegera denne foudroyante Amphion, både af kärlek för fäderneslandet och af omsorg för vitterheten; jag besvär dig det vid alla glada bålar på Mälby”. — Biljetten är o-daterad. Fullständiga titeln är: ”Konungens Död och Minne, på Klagodagen den 6 Juni 1792, uppläst i Augustiden”. Exemplar deraf äro sällsynta. Måhända tänkte Bellman i dessa ord på Hertigens lika kloka, som mot Konungen trofasta sätt att behandla Anjala-männen, sedan han i Finland mottagit öfverbefälet efter Konungens första hemresa. Se noten på sid. 17 af de Valda Skrifternas första del. Mozart dog i December 1791; Kraus i December 1792. Egentligen i slutet af 1793. Dessa finnas upptagna i ”Valda Skrifter”, Del. VI, sidd. 349–354. ”De la Gardiska Archivet”, Del. XI, sidd. 243, 244. Troligen var brefbäraren aktören De Broen, som plägade spela Norrby i operan ”Gustaf Vasa”.
Minskas den, blir Försvaret otillräckligt. I det fallet föreslår jag hela Försvarsverkets totala Reduction. Den kostsammaste Armee af alla, är utan tvifvel den otillräckliga; ty den uppfyller intet ändamål. Bättre är då, att spara hvad den kostar, för att vid en ofelbar fiendtlig Occupation, användas att dermed förvärfva sig fiendtliga Inkvarteringens skonsamhet. Åtskillige yttrade härtill deras bifall. Friherre Staél von Holstein: Ehuru jag begärt ytterligare detaillera detta ämne skrifteligen, får jag, i anledning af hvad Friherrarne Wirsen och Björnstjerna nyss åter nämnde, erinra att en del Skånes Possessionater väl frivilligt erbödo sig i Örebro till Permanencen af Soldaten, emot vilkor att förminskning och jemnkning i Rotarne måtte ske, emedan då, enligt Konungens befallning, intet mer än högst 1 hela Hemman fingo anslås till hvarje Rote. Denna tunga var alltför olika tryckande, enär en del af landet är ganska fruktbart, en annan åter mycket mager; men aldrig var då fråga om att derjemte skulle erläggas Passevolance och Beklädnad. En annan anmärkning är den, att det påstås rättvisa vara skedd då i:dels 526 Den g Januarii. minskning erhållits på Massan; men detta är alldeles stridande mot Konungens Proposition, sorn bestämdt säger, att en hvar skall åtnjuta minskningen, derföre att en hvar åtagit sig ökade bördor: hade meningen varit annan, nemligen, att en hvar skulle få vidkännas det nya Onus, men blott en del erhållit förmånerna, hade man säkert fått höra ett allmänt nej. — Hvad den förbehållna Rotejemkningeil angår, så har deraf ingen annan mening kunnat fattas, än den, att svagare Rotarne, utom minskningen till i för de åtagne nya utgifter, äfven hade sig Rotejemnkning förbehållen, för Rotarnes svaghet skull, så långt de 72 ÖfverloppsRotarne räckte till; Gamla regeln Qui bene distinguitj bene docetj mäste derföre alltid i angelägna Värf icke förglömmas. Friherre Anckarsvärd, Carl Henric:
Maj:ts Befallningshafvande uti en del Län för längre tider tillbaka utfärdat Kungörelser, hvarigenom församlingarne förklarats pligtige, att inom viss tid protestera mot personers inflyttning, vid påföljd, ali annars anses förbundne att, vid inträffande behof, lemna dem fattig-underhåll, hvilka föreskrifter varit till efterlefnad gällande, samt bidragit ej mindre till ordning och reda församlingarne emellan , än äfven till förekommande deraf, att personer kunna undanhålla sig fråa 3a LagsamtAllm.Besv.o&ec.Utsk,Bet. N:o 58; mantalsskrifning, alltså finna Utskotten sig föranlåtne föreslå, att, med bifall till yrkandet i 5:te punkten, stadgas måtta : Att den församling, hvilken icke inom natt och år, efter det utsockne , inhyseshjon och Tjenstfolk olofvandes der tagit sig hemvist, derå åtalan gör, sedermera, vid uppkommande fråga om fatiigunderliåll, ej må sig det undandraga på den grund, att personen, ehuru bosatt inom församlingen, derstädes likväl icke Mantalsskrifven varit. Hvad i 6:te punkten är yrkadt, öfverensstämmer med åberopade stadgandet i Kgl. Kungörelsen den 5 December 1788; och fördenskull anse Utskotten något ytterligare påbud derom icke erfordras.
Visas då eller sedermera, att stämning till Öfver-rätt om förlikningens upphäfvande är inom nämnde tid uttagen, för falle all verkställighet. Stämning om upphäfvande af förlikning vare utan verkan, der den sednare än sex månader från afslulaudet uttagen är. § 6. Kungörande (Forkyndelse) i Norrige af dom eller utslag, hvarå verkställighet i Sverige sökes, skall vara bestyrkt af ortens stämuingsmän (slaevnevidner). Sker kungörandet i Sverige, bör domslutet genom stadseller krono-beljenl med vittne, eller genom Iva nämndemän, tillställas den, hvilken domen lyder å. 8 7. Hafva ett år och sex veckor förflutit från den dag, å hvilken dom eller utslag är afsagd!, deruti penningars eller böters ulgifvande föreskrilves, må utmätning på grund ExpeditiotisUtskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 456. 443 deraf ej ske, med mindre domen eller utslaget blifvit genom nytt beslut åter försatt i exekutiv kraft. Lag samma vare om Norrska Finans-departementets utslag i lulima], åtagande af böter samt förlikning: och räknas tiden från den dag, utslaget gafs eller åtagandet skedde, men i fråga om förlikning från den dag, som till dess fullgörande finnes utsatt. Aro i samma förliknings-handling särskilda dagar för särskilda fuiigöranden bestämda, räknas tiden från en hvar af dem. § 8. Är gäldenärs bo tagel under offentlig skiftes-behandling i Norrige, förfaller den genom denna förordning medgifna rätt tili utmätning. § 9- Är någon i Norrige fälld lil! böter, som, till följd af bristande tillgång till deras gäldande, med motsvarande fängelse skola aftjenas, och finnes lian i Sverige, då bör lian, på vederbörandes begäran, utlevereras i öfverensstämmelse med de uti Kongl. Förordningen den 1 Juni 1819 gifna föreskrifter. Lag samma vare, der någon, som för förbrytelse varit till Norrsk domstol instämd, sig ej inställt, och Rätten förordnat, alt han hemtas skall. § io.
Landshöfdinge-instruktion 24 § stadgas i fråga om der omnämnde tjenstemän, Lands-kamererare, Kronofogdar och Häradsskrifvare, alt ”Landshöfdingen skall hålla en allvarsam och sträng hand deröfver att de stricte och hörsamt efterlefva och fullgöra för dem utfärdade Instruktioner, samt när någon deremot skulle brottslig finnas, densamma tilltala, näpsa eller inmana låta och der han sig då ej rättar, utan sätter Kongl. Maj:ts tjenst tillbaka och uti dess intresse med sin vårdslöshet någon afsaknad förorsakar, densamma uti Kammar-revisionen strax angifva”. Och berättigades Landshöfdingen ”emellertid att, till dess svar kunde följa, en sådan från tjensten suspendera, i läll dess brott det förtjenar”. Motionärerne hafva väl förmenat, att dessa föreskrifter blott afsåge de fall, då balans kunde förekomma. Men ordalydelsen, som i allmänhet omförmäler underlåtenhet att fullgöra Instruktionens föreskrifter och att tjenstemannen satte Konungens tjenst tillbaka, utan att låta sig rätta, synes Utskottet tydligen utmärka, huruledes dermed alsetts underlåtenhet - Allm. Bes».- och Ekon.-Utsk. Betänkande N:o 70. 9 lenhet i allmänhet, att uppfylla de genom instruktionen bestämda åligganden. Med den der stadgade rätt för Landshöfdingen att suspendera den under åtal ställde tjenstemannen, ”i fall dess brott det förtjenar”, instämmer äfven det åberopade här ofvan intagne stadgandet i sednaste instruktionen. Detta sistnämnde utmärker till och med ännu tydligare, att åtgärden att skilja den tilltalade ifrån tjensteutöfning, endast bör vidtagas då med afseende å den åtalade förseelsens beskaffenhet densamma linnes af behofvet ”påkallad”. Enahanda bestämmelser, som innefattas uti ofvannämnde 66 §, förekomma för öfrigt i allmänhet uti embetsmyndigheters instruktioner. Sålunda innehåller instruktionen för Kongl.
Men hon hade icke hunnit långt, förrän dufvorna begynte samtala med hvarandra, och öfverlade hvad lön de skulle gifva den unga mön, som varit så huld emot dem. Den ena sade: »jag gifver, att hon skall vara dubbelt så fager som hon redan är.» Den andra sade: »jag gifver, att hennes hår skall blifva förvandladt i guld-hår». »Och jag», tillade den tredje, »gifver, att hvarje gång hon ler skall en röd guld-ring komma ur hennes munn». Så taladt, flögo dufvorna sin kos; men allt gick i fullbordan, såsom de hade sagt. När nu Lilla Rosa återkom till sin styfmoder, blefvo alla förundrade öfver hennes oförlikneliga fägring, öfver hennes fager-gula hår, och öfver de röda guld-ringarne som kommo fram när hon log. Men drottningen forskade noga huru allt hade tillgått, och ifrån den stunden bar hon ett ännu bittrare hat emot sin styf-dotter, än tillförene. Den elaka styfmodern tänkte nu både dag och natt endast deruppå, huru hennes egen dotter skulle blifva lika fager, som Rosa Lilla var. Till den ändan lät hon hemligen kalla örtagårds-mästaren, och tillsade honom huru han skulle göra. Derefter gick hon med de begge prinsessorna att förlusta sig uti blomster-gården, såsom hennes sed var. När de nu gingo förbi örtagårds-mästaren, yttrade denne, att han hade glömt sin yxa ibland träden, och bad svennen gå att hemta den. Då sade drottningen, att Långa Leda skulle gå efter yxan. Örtagårds-mästaren lade sig deremot, såsom billigt var, och menade, att så ringa göromål föga höfdes en förnäm jungfru; men drottningen stod fast vid sitt ord, och så fick hon råda. När nu Långa Leda kom uti lunden, såsom drottningen hade befallt, fick hon se hvarest yxan låg; men tre fager-hvita dufvor hade satt sig att hvila på yxe-skaftet. Då kunde den elaka jungfrun icke tillbakahålla sitt onda sinne, utan kastade stenar på foglarne, bannade dem, och sade: »undan, J stygga foglar!
Ständer föreslagna antagandet af ett ärligt medium af 10 års markegångspris, räntepersedlarnes förenkling och myntbestämningen kommo att utöfva å spanmålsoch varu-priserna samt å förhållanderne för räntegifvare i allmänhet. Emedlertid hade, genom Kongl. Brefvet den 2 Februari 1833, ny lönereglering för Indelta Arméen blifvit' faststäld, hvarvid Kongl. Majit förklarade något hinder icke möta i den omständigheten, ”att Kongl. Majit med Rikets Ständer kunde ”framdeles förordna om indragning till Statsverket af de Arméen anslagna indelta ”Hemmansräntor med Kronotionde och Afradsspanmål, samt anslåendet af contanta ”löner i stället, enär å ena sidan ett sådant beslut icke kan fattas, utan att löner”ne bestämmas till belopp fullt motsvarande det, hvartill räntorna och spanmål vid ”löneregleringen blifvit beräknade, och å andra sidan vederbörande Embetsoch Tjen”ste-män vid ett sådant förhållande skola sakna allt skäl till klagan öfver en så beskaffad förändring.” Beträffande löneregleringen för Landtoch Landtmäteri-Staterne, med undantag i förra afseendet af Landshöfdingelönerne, hvilkas reglering den 24 Februari 1837 i Nåder faststäldes; så, och efter det KammarCollegium och StatsContoret, under den 22 Juni 1835, afgifvit förnyadt förslag, innefattande 2:ne alternativer, dels med upphörande, dels med bibehållande af det indelta Iöningssättet, blef detta förslag, uti Nådig skrifvelse af den 27 Januari 1840, öfverlemnadt till Rikets Ständer, med förklarande, att Kongl. Majit, lika med Collegierne, fortfarande hyste den öfvertygelse, angående fördelarne af indelta löningssättets upphörande, som i det till Rikets Ständer den 13 November 1828 afgifna förslag var uttalad; men den så - 77 landa föreslagna löneregleringen blef, i anseende till bristande tillgångar, af Rikets Ständer icke bifallen.
Sammanträngde i häkten, hvilkas inskränkta utrymme ofta till betydelig del varit upptagit af sådane sakfällde personer, som i brist af tillgång skola aftjena böter och vitén , hafva de sins emellan bildat ett förtroligt brödraskap , som beklagligen ofta varit förstärkt genom tjufgömmare, hos hvilka hvarje brottsling, som undsluppit fängelseme, funnit en tillflykt, och ett förvarings-ställe för hvad han tillgripit. Genom UnderDomstolarnes nuvarande organisation såsom icke p^rmanente, genom sådane uppgifter om å aflägsna orter begångne brott, hvilkas osannfärdighet icke genast kun. nät utrönas, men vanligtvis vid anställd ransakning befunnits, och gerom lagens stadgande att missgerningsman, som begått flere brott, skall dömas der han föröfvat det grofsta, utan afseende derå, om ransakningen der blifvit börjad och sedermera fortsatt på andre orter, derifrån arrestanten i sådant fall måste återföras, 3 02 Den 12 Februarii, 1 har tillfälle gifvits för många och långväga forslingar, hvilka, om ock arrestanternes rymning vid nu varande förbättrade fångforslingssätt, mera sällan blifvit derigenom föranledd, likväl gifvit dem, då de ledsnat vid häkteslifvetj ett önskadt tillfälle till ombyte, och underlättat deras bemödande att i det längsta undandraga sig det af lagen bestämda straff. Bevisningen har varit försvårad då lagen fordrat den af lika beskaffenhet i brottsmål som i tvistemål, men tillgången derå, efter sakens natur vanligen måst vara ojämförligt mindre i de förra; och ändteligen har ock den lagligen fulltygade brottslingen, sedan han utstått det egenteliga kroppsstraffst, genom ihärdigt vägrande att undergå den uppenbara kyrkoplikten, ofta sökt att i det längsta fördröja tiden till dess försändande å fästning eller till allmänt arbete. Det hörer till menskliga förstånds förmågan, att, vare sig i godt eller ondt, fortskynda sin utveckling i den rigtning som egne anlag eller yttre omständigheter deråt gifva, då hvarken någon moralisk kraft gifver förändrad ledning åt viljan eller yttre tvång återhåller verksamheten.
Wid förnydd föredragning af LagfJtskottets, den 7 dennes, under No 142 afgifne, samt den xx derpaföljde e m. på bordet lagde utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte betänkande, angående förrymd Makas rättighet att träda i nytt gifte j fann Ridderskapet och Adeln för godt besluta, att 4 §. i 13 Cap. GiftermålsBalken borde erhålla följande ”Öfvergifver och förlöper Mannen af ondsko och motvilja sin Hustru och far Utrikes i thet uppsåt, att ej mera blifva och bo med henne, håfve ingen rätt sin lott i boet, eiler fasta gods sitt att råda. Will Hustrun från honom skiljas, tage thå Stämning hos Domaren, vet man ej hvar Mannen sig uppehåller, förelägge Domaren honom Natt och År att sig inställa, och varder detta föreläggande, genom KonungensBefallningshafvandes försorg, öfver hela Riket kungjordt, medelst allmän Lysning, som jemväl bör innehålla föreskrift till Krono och StatsBetjente, att uppgifva hvar hafin nnes. Korn - Prot. Utdr. d. 27 Aug. 1823. 8»5 mer han ej inom samma tid, eller får man ej inom samma tid om hans vistande underrättelse, på grund hvaraf handräckning till hans inställande hos den öfvergifne kan meddelas, döme thå Domaren skillnad, och håfve Mannen förverkadt sin hela lott i boet. Samma Lag vare ther Hustru förlöper sin Man." Uti hvilket beslut de öfrige RiksStånden skulle inbjudas att sig med Ridderskapet och Adeln lorena. iS. D. e. m. Wid förnyad föredragning af Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets, den 18 sistlidne Julii, under N:o 152 afgifne, samt den 1 dennes e. m. på bordet lagde betänkande, om inrättning ef Porto Franco samt åtföljande Nederlags rättighet för Ön Gothland; blef samma betänkande, i anledning af åtskillige Ledamöters dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteradt.
längre, så skulle jag inte heller bry mig om dig. VIGGO. Ja, för när du så inte brydde dig om mig om dig rätt mycket, till och med. LILLY. Jaså! Ja men nu bryr jag mig händelsevis Nu ja. VIGGO kysser henne. Ja just nu! LILLY. Men i morgon? VIGGO. Troligen i morgon också. LILLY. inte svara för. Ja men sedan? Framtiden? Den kan du VIGGO. Kan du det? 153 - LILLY. visst i allmänhet djupare än ni män. VIGGO. Jag tycker, att jag kan. Vi kvinnor känna partiska det ligger nästan alltid en olycklig kärlekshistoria bakom deras visdom. De gamle ungkarlarne säga: »ha! kvinnorna äro trolösa!» Derom tvista de lärde. Men de lärde äro De gamla ungmörna: »ha! männen äro flyktiga!» och trofast folk både bland män och kvinnor. LILLY. Men historien lär oss, att det fins flyktigt alltid förälska sig i de flyktige. Då måtte olyckan vara den, att de trofaste VIGGO. Alltid? LILLY. Ja, eftersom en af dem alltid tröttnar. VIGGO. menar du, att eftersom du sjelf är en mycket trofast liten tös, så... En sådan liten pessimist! Skrattar. Och så LILLY. Du får inte göra narr! 154 - VIGGO smeker henne. tankar? Kära barn! Hur kommer du på så dystra LILLY. Åh, jag har exempel nära till hands. VIGGO. Erna och Henrik? LILLY. Ja. VIGGO. Hvad vet du om dem? LILLY. fast man är ung och oerfaren. Han är Åh, du tror väl också, att man inte har ögon, så svartsjuk och oresonlig. Och Erna VIGGO. Hvad är det med henne? LILLY. hon ger honom anledning till det. Tror du, att hon håller af honom? Jag vet knappt. Men jag tycker ibland, att VIGGO. Hvad tror du sjelf? 155 - LILLY. tiden Ja, det började strax efter det Louise kommit tillbaka. Hon är så nervös, så häftig elak. ja, ibland tycker jag, att hon är riktigt
»Herre Gud», sade han, och ett par tårar stodo i de ärliga ögonen, »Herre Gud, det har hon sytt.» Och långsamt rullade tårarne utför hans solbrända kinder. Han lade tillhopa det lilla förklädet och stoppade det innanför sin rock, som han omsorgsfullt knäppte. »Det skulle varit till vår lilla flicka», sade han, »men det får hon aldrig ha på, det får aldrig sys färdigt. – Det har hon sytt.» Han torkade bort tårarne med ett bestämdt tag, som förbjöd dem att återkomma. Det tröstlösa uttrycket hade gifvit vika, det var som om han fått träffa den hädangångna. »Nu skall hon ha tack», sade han hjertligt och tryckte sköterskans hand, »nu skall jag göra i ordning till resan.» Han nickade ännu en gång och gick; de tunga stegen gåfvo eko borta i hvalfven. När han trädde ut i det fria, mötte han två af sina grannar, som ämnade sig in. De helsade på hvarandra och togo i hand. »Din qvinna, som fått sluta», anmärkte den ene, en äldre man med tröga later, stor mage och fina kläder. »Det var väl bäst för henne», svarade enklingen lugnt, man kunde nästan sagt likgiltigt. »Bäst för dig också», sade den rike grannen, »ty hon hade ändå aldrig blifvit till något, och du har haft lass nog dessa två år hon varit sjuk.» Enklingen svarade icke; han harsklade sig, skakade åter hand med grannarne och gick. Lass nog – upprepade det inom honom, medan han gick fram åt den fuktiga trädgårdsgången, under de nakna träden, kringhvälfd af senhöstens dimma. Och han såg två vänliga ögon, som alltid med längtan voro vända mot dörren, när han kom hem, han såg ett blekt stackars ansigte, som log borta från sängen, han böjde sig ned emot detta ansigte, och ett par svaga armar slogo sig hängifvet kring hans hals. Nu voro de slocknade – dessa ögon – och de afmagrade armarne hvilade blytunga, döda, öfver ett stelnadt hjerta. Lass nog – lass nog – upprepade det i hans sinne som en själaringning. Hur öfvergifvet ensamt låg icke lifvet framför honom! – Lass nog.
Ehuru således den öfverklagade spanmåls-forslingen blifvit, i sammanhang med andra frågor om dylika från äldre tider bibehållna åligganden, vederbörligen pröfvad och till framtida fortfarande fastställd; likväl, och som denna forselskyldighet synes utgöra ett serskildt besvär för nämnde båda Läns skattskyldige invånare utöfver de förbindelser, hvilka i enahanda hänseende åligga räntegifvarne inom andra orter af Riket, enär nemligen de förre måste forsla sin ränte-spanmål ej allenast till de så kallade Kronbodarne, utan ock sedermera från desamma till den i allmänhet aflägsna Lappmarksgränsen; samt då, i anseende till det i Högstberörde Kongl. Resolution utredda serskilda förhållande med ifrågavarande spanmåls-forsiing, densamma icke lärer kunna förr än i en mera aflägsen framtid upphöra eller öfverflyttas på andra än dem, af hvilka den nu verkställes, få Rikets Ständer, hvilka, så vidt de varit i tillfälle bedöma förevarande fråga, angående den yrkade ersättningen för omförmälda forslings-skyddighets fortsatta fullgörande, grunda sig ej mindre på vederbörande räntegifvares billiga anspråk å jemlikhet i åligganden med andra orters invånare, än ock på förbemälde Allmoges allmänt kända behof af all möjlig lindring i sina skattebidrag och sättet för deras utgörande, i underdånighet anhålla, att, sedan förhållandet med åliggandet för en del af allmogen inom Westerbottens och Norrbottens Län att från Kronobodarne forsla Presterskapets i Lappmarkerne lönings-spanmål blifvit fullständigt utredt och pröfvadt, E. K. M. täcktes för detta åliggande i Nåder Expeditions-Utskoitcts Förslag lill und. Skrifvelse , N.-o i3-z. 237 bestämma en, efter härvid förekommande omständigheter lämpad, ersättning, att utgå af anslaget till Lappmarks Ecclesiastikverk. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 11 November 1840. Uppläst och godkändt hos Ridd. pch Adeln den 7 Oct. 1840.
När uppå detta ruin Ridderskapet och AdL“ln sista gången till det Hedervärda BondeStåndet frambar sin afskedshelsning, var det nied önskningar för det tillkommande, med förlitande uppå den Furstes egenskaper och förmåga , sorn vi då nyss lärt känna, som vi vågade hoppas, att Sverige, under en stor Mans ledning , skulle visa sig värdigt sin räddning och kunna förvärfva sitt sjelfbestånd. Ingen af oss kunde likväl dölja för sig, att oberäkneliga svårigheter dessförinnan återstodo att öfvervinna, att sjelfva bemödandet att blifva hvad vi voro skulle fordra stora uppoffringar. Så mycket lifligare är nu den fägnad , hvarmed vi kunne se tillbaka på det framfarna, hvarmed vi kunne fråga oss hvad vi då voro och hvad vi nu äro. De äro icke allenast uppfyllda, de förhoppningar vi vågade uppfatta, de äro äfven öfverträffade, och Sverige har igenomgått den fruktansvärda tidpunkt, som skakade hela Europa, ej allenast med mindre förluster än andra folkslag, men har äfven slutligen skördat ökade fördelar. Det är denna undransvärda sakernas ledning, icke mindre märkvärdig än de förvånande hvälfningar, hvilka under samma tid förelupit, som i det den första uppmärksamheten och erkänslan vid den Konungs faderliga omsorger och den Furstes lyckliga bemödanden, som äran af utgången med så mycket skäl bör tillskrifvas, med detsamma ingjuter vördnadens och tacksamhetens beundran för den Försyn, sorn ifrån Henrik den Den 6 Mars. Fjerdes fädernesland, kallade en sådan Man, för att fullborda Sveriges räddning och Europas befrielse. Det återstår oss nu att under erkännande af de välgerningar vi njutit, visa oss dem värdiga och att med klokhet veta att försäkra oss om de lördelar vi vunnit. Det fordras dertill att rätt bedomina deras beskaffenhet och vår ställning, det fordras dertill att noggrannt påminna oss, att om det är modet och skickligheten , som förvärfva, är det endast genom vishet och måtta i viljan, som man kan bevara det som blifvit vunnet.