Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet att Lagens berörde stadgande sålunda skall följas, att den Vaktmästare, Vaktkarl eller öfrige Betjening, hvilken Fångars vård på något sått år anförtrodd, och sådan försummelse begår, bör, jemte tjenslens förlust, afstraffas med spö, efter beskaffenheten af försummelsen vid den unclkornnes brott. Hår gifvas således inga mildrande gradationer. Den tilitalte skall antingen untlergå spöstraff eller befrias, hvilket sednare icke kan ske om allenast den minsta försummelse år begången. Ingen lårer kunna motsäga att försummelse i pligters utöfning i allmänhet år af mångfalldigt olika art, och försummad tillsyn på fånge, måste visserligen betraktas efter de flere förhållanden, hvaruti både väktaren och den fångne sig befinna. Att upprepa detta år icke min afsigt en hvar gör sig derom låtta begrepp. Med spöstraffet förhåller det sig annorlunda; den sorn skall bestraffas, är det snart sagdt likgiltigt om han får flere eller färre spöslag, ty hans medborgerliga anseende år alltid med det första slaget förloradt, och den sålunda straffade Vaktmästaren eller Vaktkarlen från Samhället förskjuten, han blir derigenom försatt i vida olyckligare och sämre belägenhet, ån den undkomne fången, hvars förbrytelse ofta nog kan vara af sådan beskaffenhet, att den derpå förjande bestraffning hvarken skadar hans heder eller medför annan menlig påföljd. Skulle härvid anmärkas, att fånge af sistnämnde slag förmodas sällan eller aldrig försöka att taga flygten, så tror jag mig deremot kunna påstå att de åro få, sorn ehuru iner Dm 3 Martil, och mindre oskyldige, icke begagna det första tillfälle ati återvinna det kåraste menniska» åger friheten.
1 öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, angående det, för staden Wexiös återuppbyggande efter 1843 års eldsvåda, af Kongl Majit i nåder beviljade och lili utgående utaf dåvarande mindre kreditiv anvisade låneunderstöd af 240,000 Ridr, hafva till Riksgälds-kontoret blifvit insända skuldförbindelser samt inteckningsoch brandförsäkrings-handlingar, som af Fullmäktige kunnat godkännas, för 54 stycken särskilda, genom vederbörande Koinmitterade utlemnade, byggnadslån å tillsammans 192,800 Ridr. Utaf denna summa har ett belopp af 76,800 Ridr utbekommits såsom lån, emot 3 procents årlig ränta, för uppförande af byggnader utaf tegel eller sten och gjutna kalkbrukshus, eller en våning höga trädhus, utvändigt beklädda med tegel, samt 116,000 Ridr, emot 4 procents årlig ränta, för uppbyggandet af andra trädhus.
Kapten har rätt — fotografer är klåpare! Den lilla oegentligheten i ansiktsbildningen, som skrämt fru Ungfrau så, märks nästan inte alls — åtminstone inte när hon talar. Jag har aldrig sett sådant leende — sådan hy och sådana tänder! Strålande! Hon och Maja blef genast »allra bästa vänner.» Skratt och kvitter flyger genom huset hela dagen —. Kapten är bortskickad för att inte störa spelet. Fanny är ofta hos fru Ungfrau, tack vare sin slängda tyska och sin vackra röst. Jag presangterade! Fru Ungfrau kände inte alls igen henne! Stackars barn, hon var så rädd, att de små bländhvita tänderna alldeles klapprade mot hvarandra, men allt lyckades utmärkt! När hon började sjunga — hon har en riktigt stor — röst — alla fru Ungfraus favoritsånger, (undervisad af kaptenen), riktigt strålade »den otäcka, hårdhjärtade, rara mutterälsklingen», som hon uttryckte sig sedan. Lilla tyskan däremot börjar liksom blekna af. Kapten är borta, ingeniören rest, borgmästaren vill hon inte ha — fast hon inte sett honom i nattrock, som jag, och Ruffen deklamerar inte »der-di-das» längre. Stackars Ruffen! Jag har kännt länge att inte allt varit som sig borde, men i går fick jag riktigt veta hvad skuggan heter. När jag kom från Anna Ene, som ligger sjuk, illa sjuk, som jag spådde, så låg Ruffen på fulingen, och det fast det var midt på förmiddagen. »Hur är det, vännen lilla?» sa jag oroligt och tog hans hand i min. »Något tråkigt?» »Kaffet har fallit — skarpt!» »Nåå?» sa jag. »Jag hade sålt fast. 6,000 borta i ett naffs! I ett naffs!» Jag teg. Jag kan till min eviga heder säga att jag teg. »Borta, ser du, borta i ett naffs!» Nej, jag måste få säga mitt hjärtas tanke, eller också dog jag. »Vänta litet, vännen lilla», sa jag mildt, mycket mildt. »Jag kommer strax tillbaka. Därmed rusade jag in i förmaket, drog igen dörren om mig, flickorna var lyckligtvis uppe hos sig, och så sa jag i alla möjliga tonfall och med alla möjliga tonvikter: »Var det inte det jag sa!
Men de låtsade sig dervid alltid vara mycket oläraktiga och sade, att Mickel alltid brukade draga ut på den första stafvelsen, men deremot uttala den andra mycket kort; vid andra tillfällen åter skedde motsatsen, hvarigenom ropet alldeles kom att likna mitt namn. Och så blef det den vansinnigaste begreppsförvirring, och jag förvexlades med åsnan och åsnan med mig, och det blef ett förskräckligt coq-à-l’âne, som framkallade munterhet hos alla de andra men tårar hos mig. Då jag beklagade mig för min mor, sade hon, att jag blott skulle försöka lära mig mycket och bli mycket förståndig, så skulle man sedan aldrig förvexla mig med en åsna. Men namnlikheten med det skabbiga långörat var och förblef mitt tåladmodskors. När de stora pojkarne mötte mig, helsade de mig alltid med ett »Haaryh» och de små ropade till mig samma helsning, när de befunno sig på vederbörligt afstånd. I skolan varierades samma tema med raffinerad grymhet; så snart det blef tal om en åsna, sneglade man alltid till mig; det är otroligt hvad skolpojkar äro durchdrifna, när det gäller att finna på detta slags anspelningar. Den ene kunde t. ex, fråga den andre: »Hvad är det för skilnad mellan en Zebra och Bileams åsna?» Svaret lydde: »Den ena talar zebréiska och den andra talade hebréiska». — Så kom den andra frågan: »Men hvad är skilnaden mellan Lortmickels åsna och hennes namne? Och det impertinenta svaret blef: »det fins ingen skilnad, det jag vet». Då ville jag slå till, men man lugnade mig, och min vän Diedrich, som kunde måla sådana vackra helgonbilder — han blef också en berömd målare — sökte en gång trösta mig genom att lofva mig en tafla. Han målade också åt mig »Den helige Michaël» — men den spetsbofven hånade mig bara på ett skamligt sätt med sin skänk. Erkeängeln bar nemligen Lortmickels drag, hästen såg ut alldeles som Lortmickels åsna, och hans lans genomborrade icke någon drake utan en död katt.
att i sitt innersta hjärta tyckte Karolina, det gjorde frun bara godt att se på den, » för annars alldeles, kan glömmer hon väl » salig herrn » jag veta, men si nu står chiffoonda samvete, och hon kan inte komma ifrån ' et om slöt hon med tonvigt, glad att det där retsamma ordet till baka. räkningar? Hvad vill det säga? » hon aldrig så gerna ville, som hon kom ifrån sorgdräkten efter årets slut. » Lilla frun Karolina såg snedt på romanen, hennes matmor » salig något skulle han väl göra i niern där och ser på henne, som hennes eget hör jag a n n a t. » » Men, och alla fall. » Men inte, utan stod kvar i — Den afskydde just den där chiffoniern. var lika gammalmodig, tung och klumpig som ja, just som egaren själf hade vavit. Den rent af sårade hennes skönhetskänsla, och det förödmjukade vänner skulle se en henne, att hennes sådan osmaklig gammal möbel i den annars så eleganta sängkammaren; hon rodnade därvid, nästan som hon rodnade, då hon sin otympligt grofve kommit in i ett större sällskap med och tafatte man på tre alnars afstånd ifrån sig. Hon öppnade chiffoniern. Det var första gången efter mannens död. Där hade svåger och kompanjonen, som fortsatte firman under sitt och enkans namn, vid bouppteckningen lagt in hennes mans korrespondens, familjepapper, räkningar etc. etc. Det hade aldrig fallit henne in att se på brefven en gång. Mannens korrespondens! Det kunde ju inte innehålla något intressant. (Ports.) Från Iduns läsekrets. Till » Frida N. N. » (På fiere af Iduns prenumeranters uppmaning har jag skrifvit följande lilla poem till Frida N. N. Hon har gifvit oss sfi många goda och nyttiga råd, att det varit med verklig saknad vi ej på en längre tid vidare hört af henne.) Säg, Frida, hvarför skrifver du ej flera A f dina goda råd, som förr du skref? V i alla längta att få höra mera Från den, som redan allas älskling blef.
Men Motionairen hade anfört andra och vigligare skäl, såsom att det vore rättsvidrig! och utan tecken till rättsgrund, att man ej skulle Jå sälja sin egendom till hvem man vill, utan vara bunden af slägtingar. Motionairen hade gatt långtnog, då lian talat för bördsrättens bibehållande på landet, hvartill skäl funnes i den kärlek en slägt kunde hysa till förfädrens jord, men annat vore förhållandet i siad, der ett sådant lörv svar för bördsrälten ej funnes tillämpligt. Och bar Herr Dalman slutligen framställt den motion, att, om bördsrätlen i stad af skaffas, lagfar t stiden måtte förkortas till sex veckor frän första uppbudet; af Herr Friherre C. r',\ Ehrenborgh: att han i fråga 0111 en utvidgad teslaments-frihet, ansåg 4 oc'h 5 §§. 17 Gap. Ärfda-Balken böra ändras i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det vid sisllidne Riksdag uppgjorda förslag; och att Herr Friherren i öfrigt förenade sig med Herr Dalman-, af Herr E. C. Stuart: att han, under åberopande af de skäl, han uti sin motion anfört, för öfrigt instämde med Herr Friherre Ehren borgh och Herr Dalman; och af Riksdags-Fullmägligen Anders Danielsson frånj Elfsborgs Län: att han ansåg de tvänne motionerne, 0111 utsträckning af lesla ments-friheten och om afskaffande af börds-rällen till egendom i stad, hafva varit förtjenle af mera uppmärksamhet, än deråt nu syntes vara lemnad. Frågan om teslamenls-friheten vore den, som till stor del och i principen afgjorde alla andra frågor inom Ärfda-Balken, och orri man ville gå fram på den nya lagstiflnings-banan, så vore det förnämligast i denna väg, som början borde ske, och på hvilken man hade det minsta antalet fördomar att besegra, för att röja sig fram tiil målet.
Barn skola lära sig att tåligt vänta, tills deras tur kommer, och sedan med förnöjsamhet ta emot, hvad som bjudes, äfven om det ej alltid är det finaste, det bästa. Mången moder kanske tycker, att det är en hård, obarmhärtig fordran, att heunes bortskämda små älsklingar skola vänta, att de måste nöja sig med, hvad som blir öfver, men hon borde besinna, att det är hennes plikt att inplanta förnöjsamhet och anspråkslöshet i det späda sinnet, så att den fullvuxne ej sedermera får allt för svårt att lära sig den bittra lexan i lifvets stränga skola. Och hur mången fullvuxen finnes ej, som aldrig kan lära sig den lexan, utan går i kvaf vid sin sträfvan att lefva lifvet i samma öfverflöd som han börjat. Hvad är väl den vanligaste orsaken till, att så många söner och ofta äfven döttrar gå förlorade? J o, svaga mödrar, svaga fäder, som ej kunnat neka sina barn något, som uppfostrat dem i öfverflöd och veklighet. Låt vara att man själf har goda inkomster, så har man ändå ej rättighet att uppfostra sina barn i full öfverensstämmelse med dessa inkomster, utan måste för barnens egen skull uppfostra dem en god del tarfligare. Man bör nämligen betänka, att om en familj har fyra eller fem barn, dessa troligen i framtiden inte alla komma att lefva i samma pekuuiära förhållanden, som föräldrarne gjort, och därför som ett umbärande måste betrakta hvarje nödtvungen sparsamhet, som de vid en bättre uppfostran skulle ansett vara naturlig. Man rent af häpnar, när man ser, hur barnen uppfostras i många familjer, äfven sådana som ej ha god råd. Utom det att största öfverdåd råder med afseende på föda hållas de äfven i klädväg som små prinsar och prinsessor. Barnen få själfva bestämma, hvad de vilja ha, själfva afgöra snitten, färgen etc. på sin dräkt. D e vägra att ta på sig sådana plagg, som äro omoderna eller mindre vackra än en kamrats, och modern är genast färdig att anskaffa andra i stället. Samma öfverdåd råder också på leksakernas område i de hem, där barnen ännu leka, det finnes tyvärr många arma barn, som glömt den konsten.
Att åter söka sammanjemka sådana stridiga intressen på det sätt, att icke någotdera blifver i någon väsendtlig grad tillfreds - 79 stäldt, kan deremot naturligtvis icke motsvara önskningarne oell behofven, vare sig å ena eller andra sidan, och lika litet som dylika förmedlingsförsök äro staten värdiga-, lika litet äro de för densamma nyttiga, emedan tillgångar oell krafter derigenom användas i annan rigtning, än som med statens allmänna ändamål är förenligt. -— Hvad Norrland framför allt behöfver för utvecklingen af sitt industriela lif är transportvägar till hafskusten. Den utmärkte man, hvilkens skriftliga yttrande i detta ämne här ofvan är åberopadt, ansåg också Östersjön varn Norrlands egentliga stambana, från hvilken kommunikationsleder i nordvestlig rigtning långs floddalarne till det inre af landet erfordrades. Redan tillförene, eller uti en år 1857 från trycket utgifven skrift, benämd ”Handlingar rörande föreslagna jernvägar och vattenkommunikationer inom provinsen Helsingland,” yttrade samme man följande: ”Likasom i ett kuperadt land, sådant som det hvarom här är fråga, daloch höjdsträckningar hittills bestämt och framgent komma att bestämma odlingens gång, så anvisa äfven dessa och andra naturförhållanden det system, som bör följas vid förbättring af kommunikations-anstal terna. En blick på den öfver provinsen Helsingland upprättade karta visar, att detta system härstädes lämpligen icke kan vara annat, än att medelst kanaler eller jernvägar med hafvet förbinda de in i landet liggande, till Ljusnans och Dellarnes dalsträckningar hörande lugnvattenytor.”
Det kan visserligen icke upstå en sådan hungersnöd, alt menniskor duka under i brist af spanmål, men jag tror deremot att det finnes en annan hungersnöd, som kanske är ganska allmän, nemi. att arbetaren icke förtjenar på sitt arbete tillräckligt, för att kunna uprätthålla sin familj. Denna nöd inträffar i allmänhet, när spanmålspriserna drifvas upp till betydlig höjd. När t. ex. den vanliga dagspenningen är beräknad efter ett spanmålspris af vid pass 14 R:dr, men spanmålen höjes till 20 R:dr, då inträffar ett förhållande, som gör att arbetaren har ganska svårt att kunna försörja de sina och ställes i ett predicament, som är högst förfärligt. Hans utkomst beror på de arbetsförtjenster, som linnas att tillgå, och det vanliga förhållandet under missvextår är att arbetsförtjensten är ingen. Arbetslönerna skulle visserligen efter analogie blifva högre, men det visar sig vara tvertom. Dagsverkena blifva färre och priserna lägre. Således, Mine Hrr, är taflan icke så kolorerad, som Ilrnne, i allmänhet taget, anse; men dä K. M. är i tillfälle att bestämdare känna dessa förhållanden och jag anser att vi kunna hafva fullt förtroende (ill Regeringens vishet och omdöme, så önskar jag afslag på Betänk., ehuru jag reserverar mig emot de motiver för ett sådant afslag, som här velat göra sig gällande. Hr von Hartmansdorff: Jag skall blott yttra mig öfver tvenne ämnen. Gr. af Ugglas har förebrått mig, att i detta hänseende hafva talat i strid emot hvad jag förut gjort, då jag afstyrkte bränvinsbränning i April månad. Men jag anhåller få fästa Ståndets upmärkSamhet derpå, att jag i båda fällen ifrat för beredandet åt vår fattigare befolkning af sä mycket spanmål, som möjligen för hennes behof erfordrades. Så gjorde jag, dä fråga var om förbud emot bränvinsbränning i April månad. Likaledes gör jag nu, då fråga är om införsel-tullens borttagande 21 * Deli 18 Mars c. ni, å spanmål. När det var fräga om förbudet, så hade två Stånd afslagit detsamma.
Om nu stockholmarne, hvilka det ju höfves att gå i spetsen för vården af svenska språket, skulle vilja vara så innerligt snälla att låta det där » fruntimret » afdunsta och ersätta detta med ni, skulle förändringen helt visst bli en god början till en del af det lika besvärliga som orimliga titelväsendets afskaffande. Eva Wigström (A ve.) * En " Läkaredotter " om vacker hy. K ästan hvar gång ett nytt nummer af Idun utkommer, ser jag i frågoafdelningen unga flickor begära råd för att få vacker hy. Och det är ju ej att undra på, ty en dam med de vackraste drag kan gifva intryck af att vara ful, därför att hon har dålig hy, då däremot en annan med oregelbundna drag kan se förtjusande ut, om hon har frisk, vacker hy. Men för att få frisk, vacker hy fordras mer än att tvätta ansiktet med en viss tvålsort eller gnida det med en viss salfva; man bör i främsta rummet arbeta på att hela kroppen blir frisk, ty blir den det, får man äfven vacker hy. Vid 1896 års slut hade jag verkligt ful hy, gråblek och finnig, till följd af att jag var klen, men nu, efter ett års förlopp, kan jag säga, att jag ser betydligt friskare ut, och önskar ni veta, hvaraf det kommer sig, så se här. Jag har under det förflutna året hvarje morgon tvättat hela kroppen, således äfven ansiktet, först med varmt, kokt regnvatten, god tvål och en tvättlapp — svamp anser jag vara en riktig smutsbehållare — och sedan sköljt efter med kallt saltvatten. Det varma vattnet och tvålen hålla porerna öppna och rena — vill man så någon gång borsta kroppen, bidrager det så mycket mer därtill — och det kalla saltvattnet stärker och härdar huden. Den, som lider af armeller fotsvett, bör tvätta armhålorna eller fötterna med endast varmt vatten. Nu är det nog mången, som kanske invänder, att detta är så besvärligt och tidsödande, men det går så lätt för sig, om man skaffar en vaxduk af en meters storlek att stå på och två handfat, ett för varmt och ett för kallt vatten, och så stiger upp t. ex. en kvart tidigare än vanligt.
Då blef Olof-Gustaf ond på allvar och sprang fram med lyfta händer, studsade och stod lamslagen. Framför honom föll en päls till golfvet, och där midt i eldskenet stod Hanne-Charlotte röd i ansiktet och hoppade högt upp för att k o m m a ur pjäxorna. Olof-Gustaf gaf sig visst icke tid att utreda historien, men att det var något skämt förstod han; dock var det inte detta, han log åt. När han såg henne där, så oväntad som om hon trollats dit, så vacker, och nu, sedan den skyddande förklädnaden var borta, nästan gråtfärdig af rädsla öfver hvad hon ställt till, när han såg allt detta, då talade Olof-Gustafs solida förälskelse, och aldrig i världen hade han sett något så gladt som det eldskenet där. Där var inte tid till blyghet längre, den hann aldrig komma, — i ett ögonblick hade han tagit hela den otåliga lilla resanden i famn och fått sagdt mycket mer, än ett års mogen öfverläggning kunnat gifva honom idéer till, ehuru i ett tämligen osammanhängande språk. Äfven Hanne-Charlottes fyndighet var alldeles slut, hon fann icke många ord, icke tankar heller, bara att detta, det var j u för obeskrifligt lyckligt och roligt, och så en orolig känsla af att det ändå måste skyndas, ty släden var lånad. Slutligen fick hon fram detta, och nu kom Olof-Gustaf ihåg pälsen och skärpet och den resande herrn och hela upptåget. Han skrattade och grät. En så ' n flicka, en så ' n flicka! Första april, j a visst, första april, men icke narri längre. Filipin, j a visst, nu gick det upp ett ljus för honom, hvad hon hade menat med nötterna — en så ' n flicka, den kvickaste på jorden! Plötsligt blef han alldeles förfärad och storögd, några ord rullade genom hans minne. » Men Hanne-Charlotte, » stammade han, » du — du svor! » Hon såg icke alls ut, som o m det varit möjligt, trodde det på inga villkor. » Visst svor du, gång på gång, tunnor tusan! » Hanne-Charlotte bleknade.
Majit, på beröm gjorba framftällningar, i itåber ftabfäftabe. ©eban Äoitgl. Majit, enligt itåbig Ättitgörelfe ben 29 ©eptentber 1857, faftftädt Rifetö ©tänberé beflut, att beraö ^ullntäftige i Rtfé Majitö 88 ©erättelfe om Ijmab i 0?ifet ocb befö garanti blifmit ben 13 9io»entber 1857 mebbelab å ett tån af nämnba belopp, ^roarom gmClmäftige afflutat fontraft meb l)anbeldl)ufet i ©torf* l)olnt 3of)nö et Äoutp. SRen bå betta f)anbetel)uö innan fort befannö urftdnbfatt att fullgöra fontraftet od) 9iifdgälbé S)faj:t uppbragit åt en fcrffilb komité att i betta ämne merfftälla ocb framlägga en full 5)c älbre poftförbinbelferna fa fm a blifmit i be flefta belar af 0?i Äongl. 9)taj:t fjär nu anbefallt @eneral Diöranbe brefpojMörfän helfer på ©tatend jernmägar är npligettfofibeforbring pä jernmägar förorbitabt, att fåbait poft atttib [fatt berftäbed förmarad t ferfftlb magnor ångfartyg, od) åtföljad af en pofttjenftemaiy emot rniji gobtgörelfe titt 3eritmägd Äungörelfett ben 11 ^December 1857 ftabgabeö för ffjutdlega i allmänhet, men för fnädpoft oct) pafetpojt 12 öre ber 3ör be itp a, nteb perfoitbeforbring föreitabe pafet Änngörelfen ben 23 februari 1858 jemfabt till öfmer
Häraf visar sig, som skulle betydlig inskränkning i denna Stat> åtminstone genom göromälens förenkling, kunna ske; hvilket förhållande synes gifva Riksens Högl. Ständer anledning till den underdåniga önskan , att Kongl. Majit, så fort möjligen ske kan, i Nåder må täckas företaga sådan reglering af de till Flottan hörande ämbets - och tjenstemannacorpser, att de mångfalldiga befattningarne, antingen blifva sammanslagne eller indragne, på det att de medel, som för Flottan kunna anordnas, icke så mycket må utgå till aflöningar åt en mängd ämbets - och tjenstemän, utan mera kunna användas till det egentliga ändamålet af Flottans tillökning och högst möjliga förbättring , tå vidt tillgångarne det med g'fva• y. Ecclesiastik - Förvaltningen för Religions. /Ulman upplysnings - hälso - och fattigvård. Till denna Förvaltning hörer: Ecclesiastik - mål, eller sådane, som röra allmänna GuJstjensten, Kyrkoväsendet och Preste - Cancelli-Kåd. v. Hartmansdorff, sid. 116, 2 afd. J45 PresteStåndet; planer till nya kyrkors uppbyggande och hufvudsakliga reparationer derå; förvaltning af kyrkors medel och inkomster; ansökningar om collecter, stamböcker tn. m.j förslag till convtmioner emellan kyrkoherdar och församiingar om presträttigheter utgörande; ärender, angående venia aetatis för Prester; indigenats-rätt; tjenstårs beräkning; tjenstledighet; djspense från specimina; extra nådårs beviljande. Ärender , som röra Uppf ostrings - anstalter och omtorgen får allmänna folk undervisningen, eller Universiteter, Gymnasier och Scholor, deras organisation, fonder och medel; löneregleringar dervid ; förvaltningen af stipendier, med mera; dock undantagas härifrån Krigs - Sjö - och Bergs - Scholor, eller andra sådana särskilda inrättningar för undervisnings meddelande.
Vid jemförelse af denna vinst genom användande af starkare räler och i följd deraf minskadt antal behöflige lokomotiver, med deri vinst som skulle uppkomma vid begagnande af svagare räler, hvilken sednare, enligt hvad i det föregående vore ådagalagdt, endast utgjorde 19,920 R:dr per mil och således för 2 mil 39,840 R:dr, visade sig, att de starkare rälerna och lokomotiverna äfven i ekonomiskt afseende vore de fördelaktigaste. Dessutom borde ej blott de nu berörde förhållanden i afseende på rälernas styrka och rörelse-materielens första uppsättning tagas under öfvervägande, utan äfven andra omständigheter, af hvilka företrädet af den starkare lokomotiv konstruktionen, som vid Statens jernvägs-byggnader antagits, i hög grad ökades. Den förhöjning i driftkostnaden, som användandet af svagare räler och det deraf följande behofvet af ett större antal lokomotiver måste medföra, skulle, med an - 8 Stals-Vlskotlels Utlåtande M 158. tagande att 250 mil dagligen trafikerades, under 20 års tid säkerligen, med ränta på ränta, vexa lill lika stor summa, som ansetts onödigtvis utgifven genom att å Statens jernvägar begagna räler om 21V2 ®:s vigt i stället för de lättare om 15 ® per fot. Det ombyte af materiel, som, vid en tilltagande rörelse, användandet af de svagare rälerna oell mindre lokomotiverna förutsatte, komme, med en utbildad och ordnad trafik, på statsbanor af den utsträckning som emellan Stockholm, Göteborg och Malmö, att medföra så betydande olägenheter och förluster, sedan byggnader, verkstäder och alla andra inrättningar blifvit ordnade efter en annan storlek och konstruktion å lokomotiverna m. m., att det måste anses med sann omtanka för det allmänna bästa förenligt, att statsbanorna och deras materiel från början inrättades, icke efter stundens, utan för framtidens och en mera utbildad trafiks fordringar. I beräkningen vid anläggandet af statsbanorna hade äfven ingått, att, till en början, just i ekonomiskt afseende, kunna sammanhålla passagerareoch godstrafiken i samma tåg, för hvilket ändamål starka lokomotiver äfven vore nödvändiga.