Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta Kongl. Bref, angående vilfarelsers förekommande, anbefaller Consistorierne att hafva nogaste tillsyn och vård om församlingen och ej allenast sjelfve bemöda sig att med öm omsorg, kai lek, saktmodighet samt trägen och trogen undervisning bringa dem till rätta, som kunna vara förledde och å sido bragte, utan ock dertill uppmuntra och hålla alla under dem lydande lärare samt således söka med försigtighet och i en rätt ordning att afvärja all oro och fara från den kristeliga församlingen; men »om någon skulle finnas vara af skadeliga meningar och lärosatser så intagen, att han genom undervisning och öfvertygelse ej ville låta sig rättas utan icke »dess mindre i sina villomeningar fortfore samt sökte dem hemliga eller uppenbarliga vatt utsprida och således igenom andras förförande oroa församlingen och åstadkomma tvedrägt, buller och andra skadliga påföljder, då skall med en sådan orolig och »skadelig lem förfaras efter Kyrkolagen och Religionsstadgarne; börandes på den hän - 80 »delse, att någon under Consistorium lydande Prestman för sådant misstänkes, den»samma genast inkallas till behörig examen i Domkapitlet och så mycket strängare »med honom förhållas, som han brutit sin ed och är ett långt skadligare verktyg, »än en annan.» När nu, såsom ofvan är vordet anmärkt, misstankan emöt Kyrkoherden Hallin icke synes haft sin grund deri, att han sökt sina villomeningar hemligen eller up penbarligen utsprida och således genom andras förförande oroa församlingen och åstadkomma tvedrägt, buller och andra skadliga påföljder, kan med något skäl ifrågasättas, huruvida nu anförda Kongl. Bref rättfärdigar den åtgärd, hvarför detsamma såsom stöd åberopas. Granskar man de öfriga af Domkapitlet åberopade föreskrifter i Kyrkolag och dithörande författningar rörande Biskops och Domkapitels skyldighet att hafva uppsigt öfver presterskapet, så skall det visa sig, att ej heller dessa bidraga att bekräfta Domkapitlets uppfattning af nyssberörda Kongl. Bref.
Ständers Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskott har Hederv, BondeStåndet den 7 sistlidne Mars remitterat ett af RiksdagsFullmägtigen från Ualmare Län Peter Persson den 3 i sampia månad ingifvet Memorial, deruti före* Besv, och Ekon. Utsk. Betänkanden. 151 slas, att, som från en de! Läns Lazaretter esomoftast för venerisk sjukdom intagne personer afpolletteras, försedde med LaZ, arettLäkarens sundhetsbetyg, utan att likväl vara befriade från sjukdomen, sorn, endast qväfd, efter få veckors förlopp åter utbrutit och nödgat de smittade, att å nyo besöka Lazarettet, det måtte alltså Lazarettsoch Curbuslnrättningarne ställas under ett mera strängt och vaksamt inseende, Samt vid besigtningar å derå utgående curerade personer en större noggrannhet iakttagas, sä att de högst skadliga påföljder för sa väl de smittade, som Allmänheten, hvilka hittills af försummelse och efterlåtenhet i Läkarevården egt rum, måtte för framtiden kunna undvikas. Enligt 34 $. i Kongl. Majrts ©eh Riksens Ständers fastställde Riksdagsordning den 10 Februari 1810, tillkommer det väl Utskottet, att, i anledning af i RiksStånden väckte frågor, anmärka brister i de Allmän, na Hushållningsanstalterne och förändringar deruti föreslå, samt upptaga alla hos Riksens Ständer uppkomna frågor, om förändring, förklaring och upphäfvande af La gar och Författningar, som Rikets allmänna Hushållning röra; om sådane nya La* gars stiftande och om grunderna för allmänna inrättningar af alla slag, ehvad de röra uppfostringsoch undervisningsYerken, Allmänna Fattigvården, Landthushållningen, Besv• och Ekon» Utsk.
Af den 26 September: Remisier till Banco-Utffottet afKongkMaj-.s Nädiga Proposition om Jernwerksrörelsens understöd; och till Statssamt Lag-Utffetten, ett Dictamen af Assessor O-rlln, öm utstakandet af en wisi gräns, hwilken f. d. Konungen och Desi Barn ej mä tillätas öfwerffrida. Af den 26 September: Äterförwisning af OeconomieUtffottets utlätande öfwer Konungens Nädiga Proposition om wärdén af de Fattiga; * * Bifall 872 Den 4 October. Bifall Lik Skals-Utskottets Memorial om eftergift af den skulo, för hwilken Aösessoren DrtkiLtröms Sverbbus till Kronan häftar. ^ Gillande af Banco-Ulskoltees hemställan om förökande af tractamentek förBanco-Revisorerne; Gillande af E tåls-Utskottets utlåtande öfwer Remisten fran Preste-Ständer om skyndsam wcrksiällighet af den beslutna löne-förbättrmgen för Civtleoch MiiitaireEmbetsochTjenstemän; Ogillande af Lag-Utfftttcts Memorial med förslag t:ll en np Lag, i afseende pä Folkresnil-ogar af den orsak att den befanns cfwersiödig dä siadgandcn härom strut finnas i Lagen; Bifall till Stats-Utssottels Memorial cm något ärligt understöd för Öfwer-Cemmistarien iHvc!8tck6ts Enka och Barn. Af den 2 Ocftber:
Slätt-boen och den närmast städerna boende allmogen, som tillförne nöjdt sig med sin sup, söker ersättning för denna, uti kaffe, viner och andra mera dyrbara utländska drycker, för hvilka esomoftast lagsökningar anställas, på grund af ganska dryga speceri-räkningar från köpmansbodarne. § 3. Näringarne. Desse äro hufvudsakligen två, jordbruk och boskapsskötsel. I förra Femårs-berättelsen omnämnde Hushållnings-sällskap, Förvaltnings-utskott, Kontrakts-kommitléer och Pastorals-beredningar hafva uppoffrat en synnerlig uppmärksamhet åt förenämde näringar, hvilka också under tiden vunnit en betydlig förkofran. Det länge kända behofvet af en läro-anstalt inom provinsen för dem, som ägna sig åt landtbruket, har med mera allvar blifvit behjertadt och, för att kunna realisera denna idé, hafva Hushållnings - 4 sällskaperna i Christianstads oell delta Län bildat så kallade Skånska Provinsens Hushålls-förening, för hvilken stadgar upprättades 1839. Sålunda förstärkte och med mera tillgång på medel, sågo Hushållnings-sällskaperna sig i stånd att uppgöra handel om lämplig egendom för landbruks-skolans bildande. I denna tidpunkt biel’ frälse-egendomen i mantal Orup, belägen i Frosta härad och Gudmuntorps socken och i närheten af större egendomarne Skarhult och Löberöd, fal. Dess läge i ungefära gränsen af slättlandet och så kallade skogstrakten, var så mycket mera tjenligt, som utaf de till egendomen hörande 201 tunne18 kappland jord, vore endast 43 tunneland uppodlade och återstående marken erbjöd ett ypperligt tillfälle för landtbruks-elever att erhålla undervisning uti uppodling af oländiga fält. Genom aktie-teckning bereddes tillgång till en del af köpeskillingen, hvilken uppgick till 22,222 R:dr 10 sk. 8 r:st. B:ko. 1840 upprättades stadgar för Jordbruks-institutet, i hvilka bestämdes undervisningen, arbets-ordningen, villkoren för elevernas antagande, styrelsen och hushållningen vid institutet. Den l:sla April 1840, efter det nödiga föreståndare och lärare blifvit antagne, börjades undervisningen och 9 elever mottogos genast.
Herr Lotsiiieb, klari lllreäric, äberopade Protokollet för den 2 Mars, och »ned upläsandc ä noo af nägra stycken derutur, bewisade att Friherre Dil^ncrankr: endast gjort en Reservation emot beslutet i fall detsamma stulle förstäs sä att tiden för bägge Läno» sätten flulle wara lika, hwaröfwer flukeiigen han hade begärt en Förklaring. Fri Ridd. och AS. L-and. rs Äfd. t?.o IA. 194 Den 6 April. Friherre pästod, att det more öfwer den na Förklaring Ridderskapct och Adeln nu skulle besluta. Herr Grefwen och Landt-Ma rska l k en: Friherre luljencraukei erkänner, att han gjort sin reservation endast om ej hans tanka skulle bifallas. Han hade sedermera begärt uplysning, om beslutets mening, hwilken nu more gifwen. Herr Vahlman: Protocollet utwisar, att 2:ne Ledamöter af Stats - Utskottet, hwilka ofelbart hafwa mera kännedom sä wäl af Financen i allmänhet som af de beslut ifrän Stats - Utskottet under denna Riksdag blifwit föreslagna, än de steste af Utskottets öfrige Ledamöter, yttrade, att Stats - Utskottet warit af samma tanka med Friherre Hljsncraiitri. Utskottet har Nu afgifwit sin Förklaring, hwilken sälcdes beror af Ridderskapct och Adeln att gilla eller ej. Herr Grefwen och Landt-Marskalken, trodde att Herr ^Lillman misitagit sig om Protocollets innehäll. Herr VäUIinan: Hans Ercellence Herr Grefwe Ruutti yttrade, att om Utskottet ansett nägon olika tid böra bestämmas, för de bägge särskildta Läningssätten, hade det utan twifwel bestämdt yttrat sig deröfwer.
Båda vände de ansigtet utåt – åt det stora torget der nedanför med alla de ensliga lyktorna, som glimmande speglade sig i de små regnpussarna mellan stenläggningen. – Hvad det är stilla i kväll, sade hon långsamt, alldeles högt. – Ja. Han sköt fram stolen till henne: Vill ni inte sitta ner? här är inte alls kallt. Han satte sig på taburetten midt emot. De lutade sig båda långt fram öfver järnräcket och sågo ned på menniskorna, som gingo fram och tillbaka på terrassen under dem. – Hon liknar min första flamma – den der! hviskade han muntert och nickade med hufvudet i riktning af en ståtlig, blåkädd blondin, som satt under en glaslykta med armbågen mot det dukade bordet och stödde hufvudet i handen – den andra höll hon böjd omkring ölsejdeln, under det hon högljudt pratade med två herrar midtemot. Tycker ni, hon är vacker? Alice sträckte på halsen. Jag ser knapt. — Hur gammal var ni då? — Då, jag menar. Åh, en sjutton, aderton år, väl. Hon var trettio, gift och bosatt i Amsterdam – det var så bedröfligt och hopplöst det gerna kunde vara. Men, Herre gud – hvad jag var olycklig på den tiden! – Och det säger ni nu så – så lätt! – Är ni “shocked“, fröken? Åh nej! – Tycker ni det verkligen, att jag i sju år skulle gått och suckat för hennes skull? — Betänk, nu är hon nära fyrti! Alice måste skratta åt hans affekteradt allvarliga, vädjande ton, som vid “fyrtio år“ blef parodiskt respektfull. Och utan att hon visste det, klang der i hennes skratt ett egoistiskt segerjubel öfver hennes egna tjugo år. – Det är i alla fall inte snällt af er, sade hon mjukt, och hon trodde verkligen, att hon ogillade honom. Kärlek, det är – Ja, rent ut sagdt, så vet jag verkligen inte hvad det är. Vet ni – han vände sig rakt emot henne och såg henne in i ögonen. Ja, om ni vill tro mig eller ej, men sant är det: jag har aldrig älskat. På allvar, förstås – tillade han, litet dröjande.
Dä Kongl. Maj:t ömar för de förra och händelser af ststnämde egenskap härefter icke kunna komma Stats. Werkst till last, sedan Kongl. Majit till underhäll af Desi Hof.Stat sch 84 Den 89 September. och Hof, hällning emottagit Riksens Ständers anbud af en witz Summa i ett för allt, will Kongl. Majestät i Näder framställa de i detta ämne Sig företeende särskilda omständigheter till ett ytterligare öfwerwägande af Riksens Stän. ders Stats.Mffott, som derwid lärer tillse, att helgden af förra Regenters beslut, efter dä wa. rande Regeringslagar rättmätigt fattade, att en rwst stadgad Styrelses aktning, och,att Riksens Ständers anseende af Rättwisa, Ädelmod och Storhet i afsigter och beräkningar, icke uppoffras för en ringa Statens winning al Partiella indragningar, föga betydliga till deras hela be. lopp, men ytterst känbara för de enskilda Män, Enkor och Barn, som derigenom beröfwades päräknade medel till en nödtorftig bergning eller till ett tarfligt wälständ. Att Beneficier och Benädningar hädanefter icke skulle bewiljaS i andra händelser än dä nä. gon annan lämplig utwäg icke funnes att belöna en utmärkt förtjenst, eller förekomma oundwiklig nöd för en wärdig Embetsmans och Medborga, res i torftighet cfterlemnade Enka och Barn, wore en grundsattS, som Kongl. Maj.t skulle sorgfälligt iakttaga, om härtill nägra andra särskilda tillgängar, än de-för den Ordinarie Pensions Staten anslagna, blifwit Kongl Matts rättwisa och wälgLrenhet boredda. I saknad af dem, önskar Kongl. Majestät äturinstone att icke wid tillämpningen af de allmänna wilkor för redan gifne Pensioners bibehällande, som Riksens Ständer bestämt, nödgas efter Egen pröf. Den 29 September. 85 pröfning ätertaga hwad maktägande Konungar förlänt ät wälförtjente och behöfwande Un. dersätare. Kongl.
Örn det länder till allmän skada, att jordägare utöder sin skog, eller underlåter att den vårda och om dess återväxt draga försorg; så kan lagen föreskrifva, till huru stor mängd skogen, der den finnes, får förbrukas, huru den nedhuggna skogen skall genom återplantering ersättas, planteringen fredas och skötas, huru på en egendom, der skog saknas, jord skall till visst belopp afsätlas för att till skogs uppdragande användas. Allt delta med ingen sämre rätt och behörighet, än det lagstiftande samhället äger att jord inom sitt område med skatter och utskylder belasta. Låt vara, att man förvärfvat sin jord fri från en sådan skogslag, och tror jordens värde minskas genom dess införande. Så har man äf ven förvärfvat sin jord fii från dessa skatter och utskylder och får dess värde genom deras påläggande oemotsägligen minskadt. Svenska jorden bar till en del af ålder varit, och till en annan del i senare tider efter band blifvit befriad från de nödiga inskränkningar i dispositionsrätten öfver skog, utan hvilka en ändamålsenlig skogshushållning ej är att påtänka. Att skogarne, denna förutan, gå förlorade, är hvad jag hoppas i det föregående vara ådagalagdt. Behofvet af lagens medverkan dertill, fordom af lagen vitsordadt, har nu mera, sedan lagens befattning dermed i det närmaste upphört, blifvit bekräftadt af en bitter erfarenhet. Öm nu lagstiftningen finner nödvändigheten att åter taga saken under sin hand; så blir frågan om innehållet af den lag, som bör stiftas. Hvad är det, som i ämnet behöfver stadgas och lämpligen stadgas kan? 102 Knappast skulle väl fråga någonsin hafva blifvit örn afskaffande af lagens helsosama förmynderskap och ett handlöst öfverlemnande af alltsammans åt den enskilda egennyttans förderfliga sjelfrådighet, om icke svårigheten att handhafva lagen tillhandagått med alltför mycket skenfagra skäl för den meningen, att i detta ämne ingen lag vore lämplig eller kunde åstadkomma annat, än vanmäktiga försök, och häraf kom man på den tankan, att ämnet var ett sådant, hvarmed lagstiftningen ej hade alt skaffa.
Ständers Stats-Utftotts Betänkande, angäende ären-ernes wärd i Riksgälds-Contoiret under det Hcderwärda Bonde Ständets Fullmägtiges fränwaro som Riksdagsmän. Wördsanit Memorial! ^.nom Prokocolls Utdrag af den 9 denne», har der Hedervärda Bonde-Ständ.el till Bärno» samt Stars-Utskottet» ullätande remitterat frägan: huru, enär af Banco Fullmägtige twänne och alla tre Fnllmägtige i Riksgälds, Contviret, såsom händelsen för närwarande more, blifvit walde till Riksdagsmän, samt af Binco-Fustmägrige, Lars Olsson, af Konungen i Nader förordnad till Taleman, och Ander» Danielsson, äfven som af Riksgäld»»ContoirelS Fullmägtige, vice Talemannen Anders Jansson Hyckert och Eric Ericsson sig här infunnit, men Hakan Pehrsson afbidade Srandet» Förordnande om han borde i Stockholm förblifva eller sig här infinna, de ärender som urgjorde ämnet för bemälre Fullmägtiges befattning i Banken cch Riksgälds-Contoret, mä lämpekigast kunna värda», utan hinder af Fullmägtiges gagnade Riksdagsmannarätt. Mld öfvervägande af denna frLqa, hvilken endast sä vidt den rörer Riksgälds Werket, 'itlhörer Stats-Utskolrets upptagande, har Utskottet, som funnit sig, enligt kemister, böra inskränka siik yttrande 4-» Den 17 Aug. till den för hand waraude händelsen, att alla det Hederwärda Bande-Srändets Fuilmägtige i RiksgäldsConloirct äro derifrån till Riksdagen såsom lagligen Lefullmägrigade Riksdagsmän kallade, för sin del ansedt denna händelse wara af kika beskaffenhet med den, som föruises i 14 §. iv Art. af Regte - entet för R ksgälds> Contoiret, hwarest stadgas, att enär samtcllge Fullmögkige för ett wihk
Häraf har, enligt min uppfattning, blifvit en oundgänglig följd, att förslaget sjelft kommit att utgå från grundsatser, hvilka sins emellan befinna sig i en oupplöslig motsägelse. Vårt samhälle har hittills varit och är ännu ett kristet samhälle. Men samhällets rot är familjen, och familjens äktenskapet. Huru skulle då vårt samhälle, med bibehållande af sin egen kristna karakter, kunna för sina kristna medlemmar legalisera okristna äktenskap? Den motsägelse, som redan här visar sig, framstår ännu större, om den föreslagna lagen betraktas icke blott i sitt förhållande till den kristna staten, utan också i sitt förhållande till kyrkan, till församlingen. Staten kan, utan att upphöra att vara till, lemna de kristliga grundsatserna å sido; men Christi kyrka kan icke uppoffra sin kristlighet, utan att med detsamma döda sig sjelf. Och likväl vill den föreslagna lagen, till följe af det nära samband, som hos oss ännu eger rum mellan Stat och Kyrka, blifva lag icke Bih. till 11 St. Den vill och den kan, då den en gång ifrågasattes, i sakernas nuvarande skick icke annat än vilja ålägga Christi församling ej blott att respektera de äktenskap, som byggas på en helt annan grund, än den enda, som enligt församlingens tro lagd är, utan också att såsom i kristligt hänseende fullkomligen oförvitliga anse och behandla de församlingsmedlemmar, hvilka uppenbarligen visa sig akta kristendomen så ringa, att det är dem likgiltigt, om den person, med hvilken de knyta äktenskapets heliga band, tror och bekänner med dem en gemensam Frälsare eller icke, och om det familjelif, de grundlägga, får vara och fortfarande blifva genom Christi ord och anda lifvadt, renadt och välsignadt eller icke. — Att i detta hänseende svåra betänkligheter kunna möta det ifrågavarande förslaget, har icke undgått Herr Justitie-Statsministerns uppmärksamhet. Men den åtgärd, som ansetts tjenlig till betänkligheternas undanrödjande, och det yttrande, hvarmed denna åtgärd motiveras, hafva blifvit af den beskaffenhet, att de alldrabäst bevisa verkligheten af den inre, oupplösliga motsägelse, som jag i hela förslaget trott mig finna.
Majit, eller att hafva i ämnet inhemtat Statskontorets förnyade utlåtande, nu i nåder föreslagit Rikets Ständer att medgifva den förändring i grunden för amorteringen af de vid Landshöfdinge-beslällningarne i Upsala, Stockholms, Södermanlands, Calmar, Jönköpings, Christianstads, Malmöhus, Hallands, Götheborgs och Bohus, Elfsborgs, Wermlands, Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands och Westerbottens län, fästade ackord, alt från och med 1861 års början amorteringen måtte, under fortfarande beräkning af fyra procent såsom årlig ränta å det vid hvarje liqvid återstående kapitalbelopp, få verkställas medelst årlig inbetalning i stadgad ordning af 6 procent endast å den del af primitiva ackordssumman, som vid hvarje af nämnde Landshöldinge-embelen funnes vid 1860 års slut såsom skuld återstå. Vid pröfning af detta ärende hafva Ilikels Ständer, efter lagen kännedom af dertill hörande handlingar, ansett sådana omständigheter icke förekomma, hvilka nu böra föranleda ändring af de vid 1840 och 1841 årens riksdag antagna och allt sedermera följda grunder för Landshöfdinge-ackordens amortering, helst med bibehållande af samma grunder, endast 9 år numera återstå, innan nämnde amortering varder till fullo verkställd; och hafva Rikets Ständer alltså funnit sig ej böra till E. K. Majlis ofvanberörda nådiga framställning lemna bifall; hvilket Rikets Ständer härmed få hos E. K. Maj-.t i underdånighet anmäla; framhärdande etc. Stockholm den 12 Oktober 1860. 8 EcbfieditionsUtskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 151. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 8 Okl. 1860. Preste-Ståndet den 10 Borgare-Ståndet den 10 Bonde-Såndet den 18 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående ersättning för sådana af Statskontoret förskottsvis bestridda utgifter, för hvilka statsanslag ej blifvit beviljade. (Stats-Utslcs Uti. N:o 184.) S. A. K.
Om nu Utskottens förslag jemföres med ett annat från Lagutskottet icke längesedan afgifvit project om mordhabiters införande, och menniskolifs uppoffrande åt en fångförares discretion, kan jag från mig allde - Den 21 December f. ni. les icke aflägsna den farhåga, att elt system kan vara på vägen att införas, hvarigenom allt, hvad som förut varit heligt, skulle förintas; att allt begrepp om religion, moral, natur och folkrätt skulle utrotas, samt inqvisition, jesuitism och katholicism trir umferande uppstiga på ruinerne af frihet, dygd och upplysning. Det är med den mest sorgliga känsla jag betraktar dessa ögon* blick, då jag sorn representant i det fria Sverige skall se mig nödsakad af förnuft och samvete hänföras till dessa reflexioner; måtte mina dystra aningar aldrig realiseras; men jag skall emellertid icke göra mig förtjent af den förebråelse, att hafva visat likgiltighet vid tillfällen, då jag insett vådor för det allmänna bästa vara på vägen alt tillskapas, Jag betraktar, och skall alltid betrakta Fullmägtige i Banken och RiksgäldsContoi* Tet, samt Direktörerne i Disconterne, icke såsom underordnade Embetsman, utan så* som Folkets Ombud, endast och allenast beroende af Folkets förtroende, så länge de gjort sig deraf förtjente, det vill säga så länge, och intilldess de uraktlåtit att följa de stadgar, som, till bevarande af Folkets Tätt och bästa, för dem varit utfärdade; men ifrån den stund de uraktlåtit elt sådant deras åliggande, och således missbrukat det dem gifna förtroende, skall jag aldrig medgifva att någon annan magt, än den, under hvars valde de sortera, bör kun* Den 21 December f. m. 137 na dera ett sådant förtroende återskänka.
Genom en dylik föreskrift, som, enligt min tanke, hade gifvil en helt annan karakter åt det föreslagna Filialbank s-sys temet, hade ock den dubbla fördelen vunnits, både att de knappa fonder, som till Privat-bankernes suppleerande blifvit sammanskrapade, hade kunnat visa sig mera tillräckliga för sitt ändamål, och att de nya bankerne genom alt anvisas att lita hufvudsakligen på sig sjelfva och på det understöd af allmänhetens förtroende, som de kunna tillvinna sig, skulle blifvit försatta i en mera sjelfständig ställning, än om de måste vara tvungne att göra sig till förvaltare af Riks-bankens medel. Den förmån af en mycket låg ränta å Riks-bankens låne-försträckning, som Utskottet velat bereda Filialbankerne, skulle deremot verka såsom ett premium lill namn-diskonteringens bedrifvande inom de nya bankerne, och skulle dessutom skyldra såsom en så stor eftergift å Riksbankens sida att den snart åter skulle förloras, när den väl gjort sin troligen åsyftade verkan, att uppmuntra till Filial-bankernes uppkomst; så mycket heldre vill jag derföre bestrida nyttan af den föreslagna eftergiften, som jag äfven mäste anse skadligt det tvång, som man, såsom vilkor för ränte-nedsattningen, velat pålägga Filial-bankerne, att icke få taga högsta lagliga ränta, ens för någon del af sina utlåningar, i hvad form än desamma ullemnas. — Då bankerne hinna vexa till i omfång och verksamhet, samt förvärfva sig allmänhetens förtroende, blir det i deras eget intresse, att icke bestämma räntan på sina utlåningar för hög — men enda utvägen alt inleda en mängd smärre kapilaler till användning inom bankerne, än den dock af bankernes egen utlånings-ränta betingade möjligheten för dem, att kunna lemna betydlig ränta å de gjorda insatserne, åtminstone intilldess allmänheten hunnit vänja sig vid den för densamma förut ovana rörelsen. Och då den föreslagna inskränkningen derjemte ur många andra synpunkter inverkar skadligt på bankernes frihet, vore det önskligt att den icke måtte genomföras. —•