Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess yta låg till det mesta bunden af isen, men på längre afstånd hördes ännu stundom de svarta, dystra vågorna bryta med dån mot iskanten. Sjelfva landet gaf icke en gladare anblick. Vägen gick genom de trakter, der klubbekriget våldsammast härjat, och de öde liggande byarna; det visade endast ruiner och elände. Snötäcket, som låg öfverallt, dolde dock månget förödelsens spår och gömde, att tegarne lågo oodlade och gräslupna. Sällan syntes någon qvinna eller ett barn; någon kraftfull karl, ännu mera sällan. Knappt mera upplifvande var det, om Sigrid någongång försökte, att ge sig i samtal med någon af de få menniskor, som här sågos till. Dessa yttrade blott glädje öfver att de män gått under, hvilka varit för Sigrid de käraste, och hvilkas sak hon varit van att anse som fäderneslandets egen, och hvilkas åsigter varit rättesnöret för hennes tankar och önskningar. Af hertig Carl, den man som hon lärt sig att tänka på endast med en slags fasa, just af honom väntade nu detta folk att se sin framtid betryggad, och gjorde sig högst ljusa förhoppningar om huru det skulle bli bra, blott han blefve konung. Långsamt gick resan, ingen skjutsinrättning befordrade den vägfarandes fortkomst. Med ackord och många omgånger, lyckades det dock för den omtänksamme och erfarne tjenaren, att alltid skaffa hästar, och så gick dock småningom färden framåt. Hvem är den höga qvinna, som sitter der i det tarfliga rummet, stödd emot en ländstols höga karm? Det mycket grånade håret, benadt midt i pannan, ligger struket åt ömse sidor. Öfver den fotsida svarta drägten ligger en bredfållad hvit duk, stucken i kors öfver bröstet. Djupt nedlutande sin panna i handen, sitter hon så, timma efter timma, vecka efter vecka, utan tårar, utan klagan, endast sällan bytande ställning eller yttrande något ord. Hvarföre sörjer den ädla? På hennes panna thronar styrka och mod, är styrkan bruten, är modet krossadt?
Vid förnyad föredragning af Stats-utskottets den 16 och 20 dennes på bordet lagda utlåtande N:o 172, dels i fråga örn serskildt anslag för gevärs tillverkning, dels rörande förvaltningen af Carl Gustafs stads gevärs-faktori, blef detta utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallet, med den förändring i den af ULskoltet tillstyrkta underdåniga begäran hos Kongl. Maj:t, att orden ”nästkommande år 1749,” utbyttes emot orden ”år 1850,” samt i stället för orden ”föranstalta om faktoriets utarrendering för kronans räkning, på sätt och under de vilkor, som af Kongl. Majit pröfvas lämpligast, eller ock dermed vidtaga andra åtgärder,” infördes orden ”med faktoriet vidtaga sådana åtgärder”. S. D. Yid förnyad föredragning af Bemlhiings-utskottets den 17 och 20 dennes på bordet lagda utlåtande N:o 15, i anledning af gjorda anmärkningar emot betänkandet N:o 11, angående stämplade pappers-afgiften, fann Ridderskapet och Adeln för godt att, med frånträdande af sitt förut fattade beslut, antaga den nu af Utskottet föreslagna förändrade tariff för bouppteckningars kartering, och blef förevarande utlåtande jemväl i öfriga delar af Ridderskapet och Adeln bifallet. Från Hö?v. Preste-ståndet. S. D. Föredrogos ånyo och biföl/os Stats-utskottets utlåtanden: N:o 171, i anledning af väckt motion, angående nedsättning i arrendet för kronosäteriet Boda; N:o 172, dels i fråga om äskadt anslag för gevärs tillverkning, dels rörande förvaltningen af Carl Gustaf stads gevärs-faktori; 398 Prot.-utdrag den 24 Maj 1848. N:o 174, i anledning af väckta motioner om dels tulloch bränvinsm. fl. medels ingående till Riksgälds-kontoret och dels allmänna bevillningens inlevererande till stats-kontoret.
Jag anhåller att denna motion mätte remitteras till Lag-Utskottet med uppdrag alt afgifva förslag pä de särskilda lagrum, som, i händelse motionen vinner Riks-Ståndens bifall och beslutet derom af Kongl. Majit sanktioneras skulle komma att upphäfvas. Stockholm den 19 November 1862. L J Lovén. jW 2». Af Ilerr Lovén! Om' ändring i Kongl, Förordningen den i!2 November 1858, rörande hemmansklyfning och jordafsöndring, Med tillfredsställelse liar man erfarit, huruledes genom-tid efter annan utkomna Författningar och sednast genom Kongl. Maj:ts den 12 November 1858 utfärdade Nådiga Förordning angående ändring i föreskrifterna rörande hemmansklyfning och jordafsöndring, tillfällen allt mera blifvit beredde jemväl mindre bemedlade samhällsmedlemmar, att kunna efter råd och lägenhet förvärfva eganderätt till jord och såmedelst fä uppfylld en både naturlig och billig önskan, att bygga och bo på egen grund. Val torde den tid komma, då i mån af rättsbegreppens fortgående utveckling en ännu större utsträckning af rättigheten till jordafsöndring både fordras och mäste medgifvas, men så länge oberäknadt andra hinder, Svenska jordens indelning i hemmantal såsom enhet, med derpå grundad beräkning af skatter och utskyld er fortfar att gälla, är lätt att inse det hvarje sådan utsträckning är förenad med allt större svårigheter i tillämpningen. Under sådana omständigheter är ock hvarje försök i ofvanberörda syfte betänkligt; men då jag föreställt mig, att framhåliandet af en länge öf verki agad olägenhet, hvafs afhjelpande kan, utan egentlig rubbning af nu stadgade grundsatser tillvägabringas, måhända skulle föranleda önskad rättelse, har jag ej tvekat att göra detsamma till föremål för följande vördsamma motion. Genom högstberörda nådiga Förordning *Jär stadgadt, att däjpägenhet från hemman afsöndras, skall densamma, om upplåtelsen sker för alltid under full egande rätt, innehålla i de fem nordligaste länen minst Tre och i öfrige delar af riket minst Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
Memorial till Rikets Ständer, i anledning af Riks-Ståndens beslut, rörande det uti Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 68 framställda förslag till ändring i 70 § Riksdags-ordningen. Enligt hvad Konstitutions-Utskottet tillhandakomna utdrag af samtliga Riks-Ståndens Protokoll för den 3 och 8 innevarande månad utvisa, har Utskottets, uti Memorialet N:o 68 afgifna, förslag till ändring i 70 § Riksdagsordningen blifvit af Preste-Ståndet antaget att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag; men af de öfriga tre Riks-Stånden förkastadt; och då således oförenlig skiljaktighet förefinnes emellan Riks-Ståndens beslut; får Utskottet detta förhållande hos Rikets Stander anmäla; hvarjemte Utskottet, för ärendets slutliga handläggning genom omröstning i Förstärkt Konstitutions-Utskott, till Rikets Ständers godkännande vördsamt hemställer följande Konstitutions-Vtskottets Memorial N:o 71. 3 Voterings-pröposition. Den, som vill, att Konstitutions-Utskottets, i Memorialet N:o 68 framställda, af Prcste-Ståndet godkända, förslag till ändring i 70 § Riksdagsordningen, skall blifva hvilande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, röste Ja; Den det ej vill, röste Nej; Vinner Nej, är berörda grundlagsändrings-förslag förkastadt. Ank. till Exp.-Utsk. den 11 Oktober 1860, kl. 2 e.m Memorial till Rikets Ständer, i anledning af Riks-Ståndens beslut, rörande Konstitutions-Utskottets Memorial N:ris 58, 63 och 67.
Och då dessa tankar, som naturligtvis applåderas på teatern af en del af publiken, medan den andra delen inte rätt vet om det ens lönar sig att bli förargad öfver dessa utgjutelser, framträda i form af en samling skymford, dem man förvånar sig öfver att höra från vår kungliga teaters scen, har väl författaren aldrig hoppats att af sina granskare bli bemött med den granlagenhet, hvars totala frånvaro hos honom sjelf han flere gånger i stycket visar sig så stolt öfver. Passepartout.Fransk skådespelarkonst på Nya teatern i Stockholm. Några anmärkningar af A. Bm. Den 25 November uppfördes för första gängen på Nya teatern i Stockholm Jules Clareties skådespel FmtoI Zilah. Stycket är ett vanligt franskt dussinarbete och förtjenar ej någon närmare analys *. Deremot uppträdde vid detta tillfölle en ung debutant, fröken H. Sjöberg, som förut rönt framgång i några operettroller, och enligt mitt förmenande var det hennes framställning af Marsa, den qvinliga hnfvudrollen, som gjorde denna föreställning till en bland de allra intressantaste, som man på länge sett på den svenska scenen. I hennes framställning fans så mycket af det förträffliga, som kännetecknar den icke * svenska skådespelarkonsten och som den svenska, oaktad t sin i många afseenden höga rang, tyvärr saknar. Premiére-publiken tycktes också lifligt sentera detta. Stor blef derför min förvåning, när jag följande dag fann, att flere bland Stockholmspressens anseddaste och erfarnaste kri-tici framstälde denna prestation visserligen såsom en, som tydde på goda dramatiska anlag, men såsom öfver hufvud taget förfelad. * Yi hänvisa i afseende pä styckets innehåll till den af Georg Nor-densvan författade kritik, som var införd i januarihäftet af » Dagens krönika ». Hvad beträffar utförandet af stycket, äro meningarna delade, (nen trogen sin vana lemnar denna tidskrift gerna plats åt nya vyer, då de äro talangfullt framstälda. Det i hög grad intressanta ämnet förtjenar ock väl att närmare belysas. Red.Följden blef, att den andra aftonen fannos ett femtital åskådare på parketten, och stycket nedlades efter fyra representationer. Utrymmet förbjuder mig att närmare yttra mig om alla kritiker.
Det är här, liksom i allmänhet vid uppskattning af jord, medelvärdet man bör söka; och ju fler uppskattningar i detalj man dervid företager, desto flera misstag och vilseledande beräkningar är man i fara att begå. Till undvikande häraf, och såsom i sig sjelft tillfyllest för det sökta medelvärdet af boställsafkastningen, bör man använda ett enkelt uppskaltningssätt. Så t. ex. torde man, alltefter ortförhållandena och jordens beskaffenhet, kunna beräkna en viss afkastning i spanmål och foder på hvarje tunnland jord med tilläng af fria (torp-) dagsverken, men med afdrag af vissa procent för brukningskostnaden, eller ock, enligt sättet för hypotheksvärderingarna, gifva åt hvarje tunnland jord, i förhållande till dess godhet, ett visst kapitalvärde, och af det sålunda funna kapitalvärdet å hela jordrymden taga en viss procent såsom behållen inkomst; och slutligen skulle man kunna beräkna arrendesumman af en lägenhet genom att åsätta ett visst arrendebelopp för hvarje tunnland jord, efter dess beskaffenhet, lämpadt efter förhållandena i orten, o. s. v. Möjligen torde med fördel flere dylika metoder höra på en gång användas såsom kontroll den ena på den andra; men hufvudsaken synes dock vara att uppskattningen verkställes på ett enkelt och redigt sätt. Om och i hvad mön skogar böra tagas i beräkning härvid, lärer bero på den allmänna lagstiftningen om statens skogshushållning. Der försäljning af skogsprodukter icke redan är eller framdeles blifver medgifven, böra således skogarne, i likhet med vissa, ännu ej begagnade odlingslägenheter icke inberäknas i det närvarande uppskattningsvärdet, utan anses såsom en framtida möjlig tillgång, hvarmed boställsafkastningen kan komma att förhöjas. I afseende å de värderingar, som på stället företagas, torde förrättningsmannen hafva större gagn af att biträdas af s. k. ”gode män” än nämndemän, hvilka vanligen i dylika fall ega mindre insigt och erfarenhet; och ehuru regementsbefälet bör vara skyldigt att tillhandagå med erforderliga upplysningar, synes samma befäl icke lämpligen böra i uppskattningen deltaga.
Bankoverket blef Ständerne uplåtet »att deröfver förordna, såsom de för det gemensamma bästa pröfvade nyttigast och rådligast vara.» Författaren säger vidare på samma sida: att döma efter protokollerna var det Adeln ensam, som, ända till 17 20 åtminstone, befattade sig med Bankens angelägenheter. PresteSt.' hade svårt att besluta sig; de sade att de »med mundanis icke kunde sig så myckel befatta»; af BorgareSt. var det endast Stockholms boerne, och af dem endast de handlande, som intresserade sjg för saken, och förmodligen mest för att få ett säkert depositionsställe för det tunga kopparmyntet; BondeSt. »hemsköt allt lill Kongl. Maj:t och den K. Regeringen, samt de förnämare Stånden, och ville för sin del icke hafva med Ranken all beskaffa.» Presterna ingingo dock slutligen 1668 i Banken; BondeSt. icke förr än vid 1800 års riksdag. 132 år derefter. Häraf synes klart, att Rikets St:r i fråga om Banko ärenderne icke annorlunda äro att betrakta än som ett af Konungamakten oktrojeradt Bankbolag, hvars åliggande varit, att ställa sig till efterrättelse bolagsreglorna, som innefattas i den af Regeringen den 17 September 1668 utfärdade Nådiga försäkring om Banko. Denna Författnings 8 § lyder: »Vexelbankens penningar och medel skola för ingen del, under hvad pretext det ock ske kan, röras och angripas, brukas och användas, utan beständigt och oförryckt dersammastädes in deposito förblifva, att eganden dem kan kommendera och uttaga. På sätt lagstiftaren här uttryckt sig, borde allmänheten taga Den 2 November, 75 för gifvet, att i Vexelbanken deponerade medel icke skulle indragas i IAnebankens rörelse.
Men, Mine Hrr! i denna concentrering af bränvinsbränningen, som således först och främst bör sökas; i denna öfvergång från nuvarande förhållanden, lill andra, som åro så väsendtligen olika, måste man erkänna att det ingår en så slör och genomgripande rubbning i sjelfva grunderna för hela hushållningen, att densamma otvifvelaktig! kommer att djupt inverka på mångens ekonomiska välstånd. Man må icke i delta afseende göra sig några illusioner. Hvarje sjelfbedrägeri är, enl. min åsigl onödigt, och framförallt skadligt, då det gäller praktiska förhållanden, må man derföre icke dölja för sig, att mångens ekonomiska existens verkligen är grundad på bränvinsbränning, och på det hnshållningssält, han i sammanhang dermed för sig antagit. Det må vara en sanning, att detta hushållningssält är i grunden falskt och bör förändras; men, enl. mitt förmenande, är del dock säkert, att mången kommer att blifva svårt lidande på den föreslagna våldsamma förändringen. J män icke tro, Mine Hrr! ali jag af denna öfvertygelse vill hemta ett skäl att afstyrka en genomgripande åtgärd i delta afseende; ty den nödvändiga omsorgen för det helas väl är så stor och så tvingande, att de olägenheter, som för enskilde kunna upsla, och som jag förutser, måste vika. Det kan vara en svår pligt för lagstiftaren, att nödgas fatta sådana beslut, som man inser skola medföra stora olyckor för enskilde; men det vore dock orätt att derför rygga tillbaka, då man är öfvertygad, att för del helas bästa, förändringen måste gå i fullbordan. Hvad jag deremot aldrig kan gilla, och som jag tror strider så väl mot rättsoch pligtkänslan som den menskliga känslan i allmänhet, det är, att ställa den ifrågavarrde näringen Den 26 April f. m. 421 och dess idkare liksom alom lagen, och att vara alldeles känslolös för de lidanden som genom lagstiftningsåtgärderna bunna upsla. Jag tror tvertom, att allt det undseende som kan stå tillsammans med sakens framgång, bör vid ett sådant tillfälle noga iakttagas.
Skulle dervid göras mera än ett anbud, utbjudes skjutsningen med vilkor, att entrepenören T hot om skjulsn.-besvärcl. 50 mot rättighet att uppbära nämnde lega, erlägger årlig kontant afgift. Göres åter intet anbud att, allenast mot rättigheten till skjutslegans erhållande, skjutsningen bestrida, utropas skjutsningen med vilkor, att entreprenören skall, utom legan, bekomma årlig kontant ersättning. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som eger pröfva auktionsanbuden, bör dervid tillse, att endast välfrejdad och pålitlig person till entreprenör antages, samt att fullgod säkerhet ställes för entreprenadens fullgörande; börande bland gjorde anbud det förmånligaste antagas, så vida detta, jemte billiga vilkor, anses erbjuda nöjaktig säkerhet för entreprenadens fullgörande. Skulle intet anbud erhållas, eller de gjorda anbuden, med afseende å förhållandena i orten, befinnas oskäliga, eller ock bland erhållne anbud intetdera anses medföra tillbörlig säkerhet, bör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande antingen låta anställa ny entreprenadauktion, eller ock vidtaga annan åtgärd för skjutsbefordringens besörjande tillsvidare för så billig kostnad, som må kunna betingas. § 40. Önskar enskild person vid bipostväg tillvägabringa anstalt för resandes befordran, bör ansökning derom göras hos Post-Styrelsen. Vill ej nämnde Styrelse å den ifråvarande väglinien dylik anstalt i sammanhang med postbefordringen för Statens räkning inrätta, då må Styrelsen icke ega att ansökningen afslå. Tillstånd till sådan enskild befordringsanstalt, bör dock medgifvas endast för viss, efter omständigheterna lämpad tid. Enskild person, som erhållit tillstånd att vid bipostväg hålla befordringsanstalt, vare skyldig, ej mindre att å hvarje åkdon, som dertill begagnas, utan ersättning medföra en breflåda för emottagande af obetalda, eller med frimärken försedda bref samt, genast efter ankomsten till nästa postexpedition, låta dit aflemna densamma, än äfven att annan brefpost, om Post-Styrelsen det äskar, mot skälig ersättning befordra. 4:o.
Ett ytterligare bidrag till den sorgliga historien om v&amp;ra unga landsmaninnors ställning på andra sidan .Oresuiid lainiiar oss en dansk tidning, som i en artikel redogör för tillståndet vid Haiieiiiose tegelbruk nara Saxkjöbiiig., E t t stort antal svenska Isviniior äro hiix anställda och sysselsatta med ett i högsta grad liårdt och osiindt arbete. Brukets ägare skulle svhrligen i Danmark kunna finna arbetare, som ville %taga sig något slikt. De bostäder och lefnadsf örliållaiiden, hvarnied de unga svenskorna inkste nöja sig, äro öfver all beslrflniiig eliindiga. Enligt kontrakt åtnjuter, livarje arbeterska 4 kronor i veckan sasoiii kostpenningar, men i stället för kontanta penningar utdelas fyra sink papperslappar, på h i l k a står skrihet l krona och fabriksiigareiis namn. För dessa papperslappar köpas lifsföriiödenlieter i marketenteriet, men natiirligtvis ej på annat 1iA11. Följden blir, att arbeterskorna blifvn bundna att har skaffa sig livad de behöfva i ' ' ' - stället för att p % annat håll till billigare pris erhiilla bättre varor. S9 till exempel liar inarketentaren ej p % liela sommarer, haft någoii mjölk, och kvinnorna liafva derfor helt och hallet mast umbära denna dryck; penningar iitfi de ej före arbetstidens utgang. H ' liarje Italflir, heter det i artikeln, dc (, den ena zlppsättizingeit arbetskrafter reser, s k a f m med ZtGttlzet ng uppsättning genoin miimiskoaf&amp;ren vid Halmtorvet i Eöpenham. Komitth, soni fick del af denna upprörande astikel, förfrågade sig anghende dess troviixdighet hos sakkunnig person, som sva.rade, att tidningens uppgifter beklagligtvis voro i detalj faktiska; samma person tillfogade dock, att slika förhhllanden torde vara enastfiende.
Men dä bvggnadsplanen förföll, så förföll äfven frågan om bildandet af ett sådant sällskap. För mig synes emedlertid ett dylikt sällskap vara nödvändigt, om man skall kunna vänta af ett penitentiärsystem de goda följder, som man önskar. Sedan nämnde försök att erhålla erfarenhet uti detta afseende sålunda misslyckats, väcktes vid påföljde riksdag motion på delta rum om ett anslag för uppbyggande af fängelser, hvilka skulle* kunna begagnas för det ändamålet, och der, efter en särskild författning, vissa brottslingar skulle insättas, så att man mätte kunna se i hvad måtto man här i Sverige skulle kunna verkställa penitentiärsystemet. Det måste påminnas, alt det icke är så mänga år som detta system i andra länder har varit satt i verket. I NordAmerica har man visserligen låtit sedan 1790-talet fortsätta försök i afseende på straff-fängelser, men alltid har man funnit dem i mer eller mindre mån ofullkomliga. Uti Philadelphia var ett berömdi fängelse. Detta innefattade en plats, på hvilken stenhuggeri idkades, men tångarne förvarades om nätterna på det sätt alt de nedsläpptes uti en underjordisk cell eller håla, hvarifrån de, då stegen var upptagen, icke kunde komma upp. Att detta förvaringssält var omenskligt fann man snart. Dä var det som det Auburnska systemet först kom ifråga år 1823 eller 1824. Således då i Sverige först ifrägakom ali bygga Långholmens fängelse, så kunde det ingalunda grunda sig på del Auburnska, då ännu okända fängelsesystemet. Vid det årets slut funnos uti detoAuburnska fängelset 350 st. fångar, hvaribland 4 Svenskar. Aret derpå uppbyggdes det andra fängelset. Det bestod då af en cenlralbyggning med 7 flyglar. Delta fängelse skulle rymma 750 fångar, Omkring hela inrättningen var en 30 fot hög mur, för alt kunna äga en fullkomlig öfversigt öfver hela inrättningen och bevaka fångarne. Denna mur med dess tillhörande byggnader kostade 250,000 dollars, och hela inrättningen färdig kostade 500,000 dollars, eller omkring 2 millioner r:dr r:gs.
Jo nödvändigheten att, då nästan alla statens tjenare erhållit ökning i löner och pensioner, till följe af tidsbehofvets kraf, icke förbigå dem deraf, hvilkas kall det är att värna fosterjorden och hvilkas ändamålsenliga pensionering, till följe af detta kall, ligger så mycken vigt uppå. Detta det ena motivet; det andra, som häraf framgår, arméens högre tjenstbarhet. Var det nu en nödvändighet att tillse, det de, som framdeles från arméen togo afsked, erhöllo en pension, som i någon mohn tryggade deras lefnads afton mot behofvets bekymmer, huru mycket mera borde man icke sammalunda förfarit mot dem, hvilka närmare kommit grafvens rand, som mindre än de ännu icke så åldrige kunna för sig sjelfva och de sina vara gagneliga, som i ingen eller ringa mohn kommit i åtnjutande af de högre lönevilkor, hvilka i senare åren beredts arméens befäl, och som i ytterst ringa mohn sett staten bidraga till deras pensioner, dem de, snart sagdt, åt sig sjelfva sammansvultit. Och likväl hafva äfven dessa gamla tjént sina 30 år, ej mindre än andra skyddat den fana de svurit, lika varma beredda till fosterjordens försvar, och många af dem bjudit döden sitt lif till offer för densamma. Att glömma, att förbigå dessa gamla, hvars leder årligen sammansmälta mer och mer, var icke billigt, var icke rättvist, gjorde icke samhället, icke R. St:r heder och främjade ingalunda det andra motivet för förhöjda pensioneringen, arméens tjensbarhet; ty hvarpå beror denna tjenstbarhet? Jo på den anda, som lifvar arméen och synnerligast dess befäl, och denna anda bättras blott ringa derigenom att några gamla tidigare lemna ledet, ty de traditionella minnena, genom dem representerade, kunna ock med sina qväden lifva ungdomens mod och mannaåldrens kraft. Detta mod och denna kraft fordra att med glad tillförsigt kunna blicka framåt och med full förtröstan känna att det samhälle, de gagna, ärar och lönar dem.
Mårten får den der turkiska bössan med silfverbeslagen efter Olofs far, för hvilken fader Mårten sade att han ville ge lifvet om han egde den, skall han läsa för Olof! Min stackars son! Han har ett hett sinne det var alltid hans olycka som barn redan hade han alltid ovänner det följer honom genom lifvet och han som är god som guld och försonlig och vek, om man bara vet att taga honom! Hör nu! MÅRTEN. MODREN. MODREN. Att den dagen också skulle komma Christina, mins du hvar jag gömde fars gamla saker det är onda tider och pengar äro svåra att komma efter hjelp mig barn mitt gamla minne börjar svika mig. Om du menar, mor, den spanska hirschfängarn med förgylda hjaltet och de stora elgskinnshandskarne och gräfsvinsväskan, så ligga de nog qvar på lilla torkvinden... Föraktar I mig, Fru Margareta, om jag går och läser? Nej, fader Mårten! I har ett försonligt sinne, det är vackert! Jag skall läsa sex rosarium Mariæ i gevärssmedernas kapell; det ligger här invid! Tack, fader Mårten! Nu är jag nöjd och intet skall störa min glädjedag. Den heliga Jungfrun vare med eder, Sankt Lars och Sankt Nikolaus beskydde eder, usque ad æternam vitam. Amen! (Går). MÅRTEN. MODREN. MÅRTEN. MODREN. MÅRTEN. Scen III. MODREN och CHRISTINA. Är det icke en lycka för oss att ha funnit fader Mårten? Han tänker icke hvad han talar! Hvad säger du, mitt barn? CHRISTINA. MODREN. MODREN. Eller tänker han två ting på en gång! Hvad menar du? MODREN. CHRISTINA. Det kan jag icke säga nu, men jag hade det så för mig nyss. Han älskar icke Olof! Kan du veta det? MODREN. CHRISTINA. Jag har älskat Olof se'n vi voro barn, det vet du, mor; får jag göra honom en glädje i dag? Hvarför skulle du icke det? I råken hvarandra kanske aldrig mer. Sedan far blef sjuk, bestämde du att jag skulle gå i kloster! Jag trodde att