Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De olika åsigterna i detta ämne ha numera tystnat, sedan de behöfliga summorna blifvit erbjudna från den utländska marknaden, och man har helt och hållet kastat bort tanken på, att inom eget land vidtaga sådana utvägar, som möjligtvis befriat oss ifrån den stora statsskuld, hvilken nu så hårdt trycker vårt land. Redan vid 1856 års riksdag framhölls det billiga yrkandet, i synnerhet från Bonde-Ståndet, att den del af bränvinsskatten, som ingår till Statskassan skulle användas till jernvägsbyggnaderna, men motståndet från andra håll har alltid haft öfvertaget och framhållit den förespeglingen att penningen är mindre dyrköpt på , utlandet än det pris, som kunde åstadkommas inom eget land. Motionären, som icke kunnat ändra åsigt i sistnämnda fall och tror sig hafva mångå, som äro af samma öfvertygelse, forfar fördenskull att nu yrka: det Rikets Höglofliga Ständer, för sin del, ville besluta, att, af Statsverkets extra ordinarie inkomster upptagna bräuvinstillverkningsafgiften 10,500,000 R:dr, hälften eller 5,250,000 R:dr måtte användas till bedrifvande! af våra påbörjade jernvägsarbeten. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. J. M. Lundahl, från Skaraborgs län. Motioner i Bonde-Ståndet 186,5. Af Anders Andersson från Skaraborgs län, om lån af allmänna medel för sänkning af de s. k. Kottholmsfallen i Ullervads socken.
Emellertid höres ej sällan en klagan öfver, att de rika flickorna, de som ej behöfva arbeta för sin utkomst, » taga bort arbetet » för de obemedlade — alltså äfven i de rika hemmen, i de hem, där familjefadern har stora årsinkomster, vilja döttrarna nu för tiden ofta ut, ej blott på nöjen och baler, utan i lifvets arbete på skilda banor. » heter det o m morgonen, och ut springa de fem, sex åt hvar sitt håll, först på s. k. fortsättningskurser — äfven matlagningskurser, där de få lära, att en näfve cayennepeppar är för mycket i en soppa, och sykurser, där de få lära sig linnesömnad, stoppa och laga — högre skolor, akademier m. m., och, när de sedan hunnit utbildning, till sina banker, sina skolor, sina kontor o. s. v., och de gamla föräldrarna eller den gamla modern få sitta ensam hemma. Godt om någon liten Cendrillon förstår, att äfven där är en viktig, en stor plats att fylla! Hemmet behöfver goda krafter; de gamla behöfva sol, » blomster », ungdom och kärlek för att ej känna ålderns börda för tung, och tjänarne behöfva tillsyn. Heder åt den, som ej anser denna lifsuppgift för ringa, som stilla och ödmjukt där fyller sin plikt! Nej, säga hvad man vill om vår tids genomsnittskvinna — lat är hon e j! Naturligtvis vill jag ej förneka, att det gifs en och annan lat kvinna, liksom det gifs lata män, men som regel gäller det, att det i vår tid arbetas strängt, strängare kanske än någonsin. Grottekvarnen mal, mal, mal. Se vi på de unga flickorna, finna vi en nä- stan feberaktig ifver hos dem att utbilda sig för något visst fack eller kall. Ofta är drifkraften en önskan att kunna tillfredsställa de stegrade behof, som följa med en stigande kultur, men man spårar ock ideellare motiv: en lust att fylla lifvet med innehåll, en törst efter kunskap, ett begär att uträtta något gagneligt i världen, vittnande o m, att » det ytliga fjärilslifvet, där nöjena äro det förnämsta », ej tillfredsställer, att kvinnan ej är så ytlig och flack, som kvinnohataren vill göra henne.
Ständers Allmänna Beswärsoch OeconomieU stols Betänkande i anledning af Herr Affefvren st. 6- Lalrns twänne sä'stildte hwWalioft. BorgareS änder rngifne och derifrån till Utstöttes remitterade Memorial, angående fattigwärden i Riket, beftöt PresieStändet, att hwad härutinnan blifwit föresiagit och tillstyret till a.la delar bifalla; hwarom underrättelse skulle de öfrige Resp. Ständen samt bemäldte Utstött wördsamt och manligen lemnäs. Ut supra. Lx krotocollo ^s. lill. tUm^vist. S. D. U'i PrntocollsUtdrag af d. 24 i denna mänad afgifwer Riksens Högloft. Ständers LagUtstott det utlåtande öfwer Kongl. Majrks till lltfiottet remitterade Nådiga Proposition, angående ändring uti 5 C m. g § Byggning ^Balken, akt som Högstbe'örde Nådiga Proposition asser en Regte, menlanst författning uti ett Landsbruks och Hushällsämne, hwilket efter särstildte loeala omständigheter - Den 4 November. Zvz ter till äfwentvrs mäste blifwa olika, och någon allmän för hela Riket gällande enahanda förestrift härom således icke är lämpelig, ansäg Ulstortet fg böra hemställa, om icke detta ärende, som ock i följd af desi egenskap redan uti förre Författningar är såsom ett hushålls mål handkeradt samt helt och hållet beroende pä Konungens Nådiga godtfinnande mätte till beredning af Riksens Högt. Ständers Allmänna Beswärs' och SeconomieUkflott öfwerlemnas. Härtill kemnade Ständet sitt bifall'; hwarom de Resp. MedStänden och wälbemäldte Utstött stulle wördsamt och wänligen 'underrättas. Ut supra. Ilx krotocollo S D. Hwad Riksens Högloft.
Besvärsoch Elton.-Vlshollels Betänkande, N:o 50. 3 handel, vore tillåtet att icke blott i stapelstad, utan äfven i sådan, vid saltsjö belägen, uppstad eller landthamn, der ständig tullbevakning under inspektors eller uppsyningsmans befäl funnes anställd, uti fartyg intaga laddning, och låta fartyget dermed direkte afgå till utrikes ort, på grund af hvilket stadgande, såväl Sölfvitsborgs stad tillhöriga, sorn andra fartyg numera kunde för hvarje till utrikes handel berättigad persons räkning, i nämnde stad lasta alla till export lofgifna varor, och desamma, till hvilken främmande ort som helst, direkte utföra; hvaremot sådan export från Sölvitsborg före högstberörde nådiga förordnings utfärdande, endast fick verkställas för Carlshamns handlandes räkning; att, genom 2 § af samma författning, det blifvit medgifvet, att fartyg,/som icke innehade last, finge från utrikes ort direkte inlöpa till rikets vid saltsjön belägna uppstäder, och således äfven till Sölfvilsborg; att dessutom, i afseende å sjöfarts-förbindelsen med Norrige, genom Kgl. kungörelscrne den 14 Augusti och den 24 September 1828 blifvit stadgadt, att Svenska och Norrska fartyg, som direkte från Norrige ankomme och till retur-last intogc spanmål , finge lossa den införda laddningen, i hvilken vid saltsjön belägna svenska stad som helst, mot vilkor, att införsel-tull och öfriga umgälder klarerades å den sjötulls-kammare, hvarunder stationen lydde; att, då de öfverklagade hindren för den direkta sjöfarten lill och från utrikes orter blifvit till någon del undanröjda genom förenämnde uti 1843 års seglations-ordning medgifna förmåner, samt den för Sölfvitsborg derutöfver ifrågaställde utvidgade inoch utförsels-frihet de»to mindre kunde anses vara af verkligt behof för orten, som staden vore belägen på ett afstånd af endast omkring 3 mil från närmaste stapelstäder, Christianstad och Carlshamn; så och enär, efter hvad General-tullstyrelsen upplyst, merberörde utsträckning af Sölfvitsborgs stads seglations-rättighet skulle oundgängligen erfordra väsendtligen förändrade kontrolloch redovisnings-anstalter på stället, ansåge Kollegium, som delade den af bemälde styrelse jemväl yttrade åsigt, rörande angelägenheten att, till betryggande af tullförfattningarnes behöriga efterlefnad, antalet af stapelstäder eller dermed jemnförliga handelsplatser icke utöfver behofvet utsträcktes, sig icke kunna tillstyrka, att staden Sölfvitsborg förunnades andre eller vidsträcktare importoch export-friheter, än som, enligt gällande författningar, vore staden medgifne; och att,
Härigenom skulle undvikas, hvad som nu ofta inträffar, eller att en yngling emottages på seminarium, utan egentlig fallenhet för lärarekallet eller förmåga att lära, men, en gång der intagen, genomgår kursen, ehuru sådant hvarken länder honom eller folkundervisningen till någon sann båtnad. Vidare borde antalet seminarier minskas, på det att så stort belopp af det anslag Staten lemnar till dessa inrättningar må belöpa sig på hvartdera, att något verkligt gagn deraf kan vinnas. Trenne sådana deraf, ett för qvinnor och två för männer, torde för vårt lands behof vara fullt tillräckliga. Med en tredjedel af hela det till seminarierna föreslagna anslag, lemnadt åt hvardera af dessa trenne, kunde de blifva väl organiserade och detta är sannerligen af större vigt än att Staten, för att bespara en del af eleverna drygare resekostnader, underhåller 13 seminarier, som, bland annat, i följd af bristen på lärarekrafter i vårt land, äro illa organiserade. Genom bifall till de nu af mig antydda åtgärder skulle, efter mitt förmenande, folkskolorna blifva ändamålsenligt ordnade och skicklige lärare och lärarinnor kunna påräknas, men derjemte är det nära nog lika nödvändigt att skolorna blifva försedda med tillräcklig och för undervisningen lämplig materiel. Om en kommun nu vill utveckla sitt folkskoleväsende till högsta grad af fullkonming, så är det den nästan omöjligt, emedan ändamålsenlig materiel icke finnes inom vårt land, isynnerhet hvad åskådningsundervisningen beträffar. Skall man åter anskaffa sådan från utlandet, så blir den så dyr att säkerligen ganska få skolor kunna dermed blifva försedda. Statens mellankomst är fördenskull i detta afseende behöflig och bör, efter mitt förmenande, bestå deruti, att undervisnings-materiel beställes i stor skala, hvarigenom den erhålles billigare än om den enskilde skulle köpa den, samt derefter antingen skänkes till skolorna eller hålles dem tillhanda för ett lågt pris. BiL till It. St. Ett ordnande af folkskole-väsendet på sätt jag nu haft äran omnämna, kan icke aflöpa utan betydligt förökade kostnader. Ytterst vigtig är likväl, enligt min tanke, den grundsats, att det i främsta rummet bör åligga hvarje kommun att, så långt dess förmåga det medgifver, sjelf uppehålla och bekosta sin folkskola.
Hr Friherre Boye, Ludv., har ansett förslagets antagande skola medföra de skadligaste följder. —- Allmänheten har blifvit vand vid räkningen i RigsSedlar; och indragningen af dessa Sedlar skulle, i Hr Friherrens tanka, höja alla priser till Banco, och dymedelst göra RörelseCapitalet jämnt 5o procent svagare. Af Hr Lefrén, Johan Pehr, är yttradt, att om värdet äf En Riksdaler R:gsSedlar skulle blifva enhet för Landets hya MyntSyste'me, så blefve det vid nästa Riksdag tillfälle att öfverlägga om Hr Rosenblads motion. Men då realisationen ännu icke kommit i gång, har Hr Lefre'n ansett det vara nyttigt, att RlgsSediärne, såsom hittills, cursera, dock att inga nya sedlar varda slagne. Hr Tham, Wolrath, har satt i fråga, huruvida det vore för tidigt, att besluta hvad som med nödigt tålamod i framtiden följer af sig sjelft. Om realisationen går för sig och Specieroynt kommer i rörelsen, skall det efter hand uttränga småsedlarné, och RrgsSedlarne af sig sjelfve försvinna: under tiden skall man vänja sig vid jemförelsen i värdet af R:gsSedlarne emot Speciemyntet, likasom nu af dessa Sedlar emot BancoSedlarne. Först då när*, man blir vand vid denna jemförelse skulle Hr 5o4 Stats-Utskottets Tham vilja instämma med Motionairen; men innan Silfver kommit i omlopp, hade han ansett det ifrågavarande förslaget icke böra verkställas. Detta, tillika med hvad i öfrigt linder discussionen blifvit yttradt, har Utskottet tagit under noggrannt öfvervägande. De af Hr Friherre Boye framställde åsigter kan Utskottet icke dela.
Skall denna näring gynnas, så måste det väl vara innan den vunnit insteg i landet ty har den eQ gång derstädes uphlomstrat, så behöfver Staten icke vidare dermed sig befatta, i ändamål ali få denna näring alt uttränga bränvinsbränningen. Det är i och för delta ändamål, som vi böra upmuntra hvitbetsodlingen, och således är rätta ögonblicket dertill just nu inne, då R. St. vidtagit åtgärder för bränvinsbränniugens hämmande. Hr von Troil har redan ådagalagt, att hvitbetan är en för jordbruket särdeles nyttig växt, derigenom att den bereder gödningsämnen ät jorden. Detta är ett ytterligare skäl att befrämja odlingen af denna växt, som äfven i detta fall blifver ett surrogat för bränvinsbränningen. Jag instämmer således med Hr von Troil, men då jag icke är aldeles utan hopp att StatsUtsk. vid ett närmare öfvervägande ändrar åsigt i saken, samt dertill kommer, att bränvinsbränniugsfrågan inom några dagar till Ståndets behandling förekommer och måhända äfven definit i ft afgöres, innan denna fråga blifvit af Utsk. ånyo handlagd, yrkar jag äterremiss af detta Utlåt. Hr Ribbing: Sedan jag förra gången yttrade mig, har äm net blifvit så ultömdt, att jag denna gång ej behöfver vara vidlyftig. Jag hade trott, att orsaken till StatsUtsk:s afstyrkande af de i ämnet väckte motioner borde sökas uti bristande uplysningar, ang:de ifrågavande näring, men sedan Hr Bildt yttrat sig, är allt tvifvel undanröjdt derom, att ju icke Utsk. med full beräkning kommit lill det ogynnsamma resultat Betänk, utvisar. Jag kan icke annat än på del högsta förundra mig deröfver, att man såsom skäl lill afslag å motionerna framdrager skadligheten af monopolier och prohibitiv-system, hvilket, enl. min oförgripliga mening, är att se spöken på ljusa dagen. Man tyckes aldeles hafva förbisett motionernas innehåll, som består endast och allenast deruti, att ett lån måtte af Staten för näringens upkomst och befrämjande beviljas.
Med afseende å dessa förhållanden har Utskottet funnit sig icke kunna godkänna befogenheten af de i ofvannämnde hänseenden nu väckta anspråk på ersättning af Statsverket, — och detta så mycket mindre som motionärerna icke ens uppgifvit, än mindre ådagalagt, att något verkligt behof af ökade inkomster för kyrkorna i Skåne och Halland skulle förefinnas; — hvarförutan Utskottet ej kunnat undgå fästa uppmärksamhet vid den omständigheten, att beviljandet af de ifrågaställda ersättningarne skulle för Statsverket medföra en, under närvarande förhållanden, ganska betydlig uppoffring, enär, enligt hvad i kammar-arkivet befintliga räkenskaper utvisa, och hvilket äfven öfverensstämmer med den uti Kontrakts-prosten Falcks motion meddelade uppgift, endast akademi-spanmålen inom Lunds stift utgår med ett sammanlagdt belopp af 2,334 tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn. På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet hemställa, att förevarande motioner ej måtte af Rikets Ständer bifallas. Stockholm den 16 Stockholm, tryckt hos Sam. Stals-Ulskottels Utlåtande, M 15. Ank. till Jäxp.-Utsk. den 20 Dec. 1859, kl. 7 e. m. Utlåtande, angående Riksgälds-kontorets förvaltning under den sedan början af 1856—1858 års riksdag förflutna tid. (R. A). Efter erhållne remisser från samtlige Riks-stånden å Rikets Ständers åren 1857, 1858 och 1859 församlade Revisorers, efter vanligheten till trycket befordrade och inom Riks-stånden utdelade berättelse om
Honom tillkommer att utfärda kallelser, föredraga målen, göra propositioner och vidmagthålla ordningen, utan att likväl sjelf ega röst i öfverläggning eller beslut. 14. På Landtdag må, med undantag af Grundlagsfrågor, motioner kunna framställas i hvilket ämne som helst, ehvad det beträffar Rikets allmänna, eller Valdistrictets enskilda angelägenheter. 6 Constitutions-Utskottets Meni. JV.o 36. 15. Alla motioner, som å en Landtdag väckas och gillas, skola dock först vid nästföljande Landtdag närmare utredas och bestämmas, satpt derefter, i form af Landt-Ständernas önskningar eller förslag, till Konungen, genom Dess Befallningshafvande, insändas för att, sedan vederbörande hörde blifvit, af Konungen, enligt beskaffenheten, antingen omedelbarligen afgöras, eller ock till Rikets Ständer öfverlennes. 16. Landtdag må ej räcka längre än en månad, och kan jemväl före den lidens utgång upphöra, så framt Landt-Ständerna det besluta. Reservationer: af Friherre Ehrenborgh: ”.Emot Utskottets nu justerade Betänkande måste jag reservera mig; det svarar icke emot det begrepp jag gjort mig om Landtdagar och deras bestämmelse. Jag hade önskat, att vid desse Landskaps sammankomster få se uttrycket af en allmän opinion, ulan afseende på Stånd eller yrken. Jag ville seder samlad collectiva upplysningen och bildningen; jag ville der se uttrycket af Landskapets allmänna önskningar. Derföre ville jag, att Cfasserne skulle få fritt rösta på den, som hade deras förtroende, utan att bindas af hans stånd eller till hvilken Class han hörde. Jag kan ej dela Utskottets tanka, att valen skola bindas inom Classerne. Jag ville äfven förena Landtdagarne med administrationen derigenom, att Landskapets högre administrativa Functionairer vore sjelfskrifne Ledamöter af Landtdagen; äfven detta har Utskottet ogillat — och mot delta ogillande mäste jag äfven reservera mig.
äro illusioner, så är det sundare att hafva dessa illusioner än att » vara upplyst om sanningen ». Därmed vill jag ej säga, att jag for nyttans skull ville tro lögnen. Med så » praktiska grunder » skulle ej sanningssinnet låta sig nöja. Det behöfver det ej heller. Men därpå är ej nu tillfälle att vidare ingå. Emellertid anser jag mig hafva rätt att säga: för den, som tror i kristlig mening, är det en plikt att söka förebygga nervositetens frestelser, om han annars — såsom hans ståndpunkt bör medföra — är öfvertygad om, att man är ansvarig för beskaffenheten af sin världsåskådning. Ty tron kan verkligen-duka under i nervsjukligheten, och man kan så indirekt beröfva sig den » gåfvan ». Nervsjukdomarne influera på själfva grunderna för ett människolifs beskaffenhet. De influera, som erfarenheten visar, ej blott på det religiösa utan äfven på det sedliga lifvet. Och i det hela förstörande. Det är svårt att gå in på detta område, där etiska och fysiska faktorer trassla sig om hvarandra i ett virrvarr, som helt visst hvarken läkare eller psykologer kunna fullt utreda. Bekväm, alltför bekväm är utvägen att säga, det allt är att tänka fysiskt och deterministiskt, och påstå: » ingenting rår jag för ». Det kan ju visserligen stundom vara omöjligt att afgöra om en handling är moraliskt bedömbar eller5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA. icke. Men därför vilja vi väl ej utan vidare t. ex. gå in på den åsikten, att alla brottslingar böra behandlas såsom sjuklingar eller dårar. Å andra sidan kan ej utan vidare godkännas, om en människa ger sig skulden till hvarje ond tanke och känsla, som genomströmmar henne. Skulle vi alltid rätta oss efter dylika » moraliskt öfverkänsliges » tankar, komme vi att kasta många otillräkneliga i fängelse. Att jag i mitt samvete anklagar mig för en sak är ej ett osvikligt bevis på, att den icke är mig fysiskt påtvingad. Jag vet, att illusionen om att jag verkligen » själf » tänker allt, hvad det sjuka nervsystemet spinner ur sig, sitter djupt.
Mannen har man har i Stockliolni tiimligen alliniirit Jämfört med Hjalmar Ekdahl, fastän en finare och förandligad sadan. Äfven ined detta förbehall förefaller mig jaiii förelsen haltande. A1lmer.s a r sådan, a t t han » &amp; r så stilla med allt .. Det enda beriittigadc i jämförelsen &amp; r blott det, a t t ocksi Alliners har sin förblindelsehögfiisd: han har velat ge ut ett arbete om miinskligt alisras, han uppger planen, därför a t t han nu vill arbeta pk sin halte son Eyolfs riilfiird, han vill h a en praktisk uppgift, uppgiften a t t uppfostra sin son. Am. det icke vackert, käre läsare? S e j, det ligger ock&amp; i detra något iif den gamla ormens, liyckleriets, slingerröselser. Den vackra iippgiften, upplyser honom Bita, r a r ej blott oegoistiskt intresse för sonen, t y han shg, a t t boken mäktade han ej, och di slog han sig p&amp; barnuppfostran; h a r kunde han tillfredsstiilla sin arelystnad. E n liteii pojke kunde han ju naturligtvis tassa med, d. 8. uppfostra, hur han ville. H u r ofta har nian ej sett denna faderliga s. k. välgörenhet, som blott a r maktlystnad. Ibsen h a r har ånyo upptackt en s. k. god egenskaps afvigsida. R i t a a r den, som till sjiil8lfrörsvar framdrager detta gent mot hans anklagelser mot henne. Saturligtcis ligger hari en svaghet hos Allmers, men man liar, sbvidt jag förstii, sett orätt, nar man gett Allmers betydelsen af en Hjalmar Ekdals-natur i smitt, lian a r en djup och ärlig natur, ett af Ibsens f&amp; söndagsbarn, den
Bäst nu detta jordens smycke Höll för ärans högsta krans, Att hon ock vann menskans tycke, – I dess hand hon vissnad fanns! Söka hjertan till sig draga, Är väl prof af god natur: Men – den alla vill behaga, Är dock ett olyckligt djur. De främmande Växterna. (En Svensk Poets hjertesuck). Solen såg på norra jorden Engång stammar af de träd, Som ej trifvas just i Norden, Fast de dock sku vara med. Folkets smak, som ej besinnar Hur klimatet kan stå bi, Vill till Fransmän göra Finnar, Stockholms-län till Tripoli. Solen sade: Käre söner! Visen nu beskedlighet; Att det kalla landet röner, Hvad det ej tillförne vet! – ”Ja!” sad’ de: ”vi sku bevisa Vår utvalda frukt och saft; Minsta trägårds-pilt skall prisa Dina strålars höga kraft”. Men hvad hände? Solen färdas Från oss åtta måna’r bort. Våra träd då strax förhärdas: Deras växt blef ganska kort. Om af intet vi upplifvas, Läggs vår håg i dvala nid: Kungar! skall dess odling trifvas, Läggen sjelfve hand dervid! Småsaker. Förklaring öfver ordet ”Kruka”. När Celadon engång Fick, efter suck och tvång, Sin Phillis skåda: Han stackars, i sitt qval, En liten frihet stal I menlös våda. Men nymfen blef så vred: Hon lofva’, med en ed, Det aldrig glömma! Och herden skrämsel tog; Han i den tjocka skog Sig ville gömma. ”Hvarthän”? sad hon: ”blif qvar! Månn du i hjertat har Den finska sjuka? Kom hit, på Floras bädd; Den utan skäl blir rädd, Är rätt en – Kruka”. Fågeln. Du, lilla fågel, hör! Säg, hvad det är, som rör Din glada tunga? Är du från Stockholm qvitt? Får du på landet fritt Om frihet sjunga? Men kanske, täcka djur, Du aldrig var i bur; Ty vill jag fråga: Om du ej sinnet än Har fäst vid någon vän, Som gör dig plåga? Du lemnar mig ej svar: Att ingen sorg du har, Det kan jag dömma. Ack! om jag, glad som du, Fick alltid, liksom nu,
Emot de nu refererade, af Riks-arkivarien Nordström anförda skäl till föredragande af Schröder & Komp:s anbud framför Skandinaviska kredit-aktiebolagets erinrades åter af Majoren Wolffelt uti ett i samma dags protokoll intaget yttrande: att den af Schröder cfc Komp. uttalade fasta öfvertygelse om amorteringslånets snara framgång i händelse obligationskuponerna gjordes betalbara i Hamburg och Frankfurt, stöde i motsägelse mot den omständigheten, att de, det oaktadt, icke erbjudit fixt öfvertagande, på detta vilkor, af någon den minsta del af länet; att medgifvandet af optionstidens utsträckning till inemot 1865 års slut skulle bundit Fullmäktige för en allt för lång tid och utestängt möjligheten för hvar och en annan, som tilläfventyrs kunnat vilja det, att öfvertaga ifrågavarande, nu till Fullmäktiges fria disposition varande låneåterstod eller göra något annat erbjudande, under det Fullmäktige genom kreditens begagnande blifvit allt mer och mer beroende af Consortium. så att slutligen icke allenast den ursprungligen betingade Aufgelden Riksgälds-kontoret till godo måst efterskänkas, utan Kontoret törhända nödgats att sjelf betala en dylik; att den erfarenhet, som kunde hemtas från respektive låneöfvertagarnes räkningar öfver transaktionerna för 1858 och 1860 årensjernvägslån, gjorde det med säkerhet antagligt, det den dragning af det ena bankirhuset på det andra, som i 4, måhända 5 särskilda repriser kornrae att ske för kreditens betäckande, skulle komma att verkställas på sådant sätt, att Riksgälds-kontoret hvarje gång förlorade på kursen, hvadan kostnaden för krediten sannolikare komme att öfverän understiga kostnaden för det temporära lånet; att för öfrigt öfvertagarne af 1864 års amorteringslån icke, om förbättrade konjunkturer framdeles beredde dem fördel af lånets inbetalande till dess fulla belopp, skulle underlåta att derom göra framställning, äfven - 72 — om