Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 27 Augusti e. m. 401 varit af beliofvet päkalladt, men jag tror alt det vore eli lika vackert ändamål om man på samma gång ansloge medel lill beredande af arbetsförtjenst, då möjligen bebofven minskades af de först nämnde anslagen. En värd talare har sagt, att det vore skäl att stanna vid deu utsräckning som jernvägen lick vid sistl. riksdag, nemi. mellan Örebro och Holt. Jag vågar tro på grund af kännedom af de provinser jernvägen i sin större utsträckning skulle genomlöpa, att jernvägen emellan Hult och Köping skulle bära sig vida bättre än den vid sista riksdagen garanterade, emellan Hult och Orebro. Förbindelsen emellan de 2 stora sjöarne Venern och Mälaren blir ett helt och fördelen af denna större kommunikationslinie tyckes så mycket mera gifven dä man känner bördigheten af landet emellan Örebro och Köping, den mängd af brtikseffekler som på den delen af linien, skulle tillföras jernvägen, och lager mig derföre friheten att än vidare för ett ögonblick uplaga II. o. Ad:ns tid med tillkännagivande af ett utdrag ur vågmästare-journalerna från Arboga, Orebro och Köping. ”Till Arboga hade för 1851 blifvit insändt på våg, Stångjern, 33,479 Skit 7 Lil 17 ??, Manufaktur 5,929: 12 Frän Örebro utskeppades år 1850 Stångjern 13,588 Skit, Manufaktur 1,164 Skit eller tillsammans 14,752 Skil. I Köping dels afsältes och dels uplägges derstädes samt framforslas bergislagens effekter till följande qvantiteter: Koppar, Manufaktursmide, Stångjern och Tackjern cirka 41.000 Skll. Spannemål 23,600 Tunnor, Bränvin 700.000 K:r, Hvetemjö! 10,000 Lil, Viktualievaror, en stor mängd deribland fläsk 8,000 Lil, Sill 5.000 tunnor, m. m. Dessutom kunna påräknas bergseffekter från Strömholms våg hvilka f. n. upgå till mer ån 80,000 Skit årligen.
Jag tror mig dock kunna ådagalägga, att dessa betänkligheter icke äro af den vigt, som den värde talaren sjelf synes fästa dervid, och jag hoppas att St:t måtte komma till det resultat, att saken kan och bör bifallas. — Den första anm. var, att den nya 12:te g skulle råka i strid med den 11 :te. Denna anm. framställdes redan i Utsk:t, som dock efter mogen öfverläggning och diskussion ansåg densamma ej förtjena afs:de; och det är således med fullt medvetande och med afsigt, som saken blifvit framställd på detta vis. Den åberopade 11 :te § talar nemi. endast om att Konungen låter bereda de ministeriella målen på sätt Honom godt synes, samt att de skola föredragas af Utrikes StatsMinistern i närvaro af någon annan tillkallad StatsRådsledamot. Likaledes åligger Konungen att om de ministeriella ärenderna lemna StatsRådet någon kännedom. Jag kan således ej finna i hvad afs:de den nya 12:te g skulle strida mot den 11 :te, ty naturligtvis stöde det Konungen då lika fritt som nu att huru Han behagar låta bereda dessa ärender. Jag tror också, att grundlagens stiftare tänkt Den 10 December f. m 209 sig saken i enlighet med det nya förslaget, ty: den 13:de § talar om Konungens pligt att vid fråga om börjande af krig eller slutande af fred höra hela StatsRådet. På samma satt skulle det tillgå vid slutande af afhandlingar och förbund, så att frågan derom föredroges i StatsRådet, sedan alla preliminära underhandlingar blifvit på förhand besörjda. Nu kan man invända, att det skulle kunna inträffa att, sedan allt blifvit vid den mindre föredragningen i närvaro af en tillkallad StatsRådsledamot behörigen upgjordt, vid den större sådana betänkligheter framställdes, att det för K. M. blefve omöjligt att fatta det beslut, hvarpå man förut varit betänkt. Men enl. § 11 fattar ju Konungen i alla fall oberoende sitt beslut.
Ridderskapet och Adeln har lill Sammansatt Statsoch Banko-Utskott remitterat en af Herr Ehrenhoff, G. II., väckt motion, hvaruti anföres, att som en efter lidens kraf mera lämplig reglering af embelsoch tjenstemäns löner tycktes vara för handen, syntes det vara med billigheten förenligt, att de vigtiga befattningar, som af Fullmäktige i Rikets Ständers bank besörjas, äfven malte bättre än hittills atlönas, samt ali genom förhöjning af Banko-fullmäktiges arfvode skulle i väsentlig man underlättas möjligheten för Rikets Ständer att med större frihet än för närvarande är fallet, kunna skänka ett så högt förtroende jemväl åt personer, som voro mera aflägset från hnfvudstaden boende; Och har motionären, med afseende härå, föreslagit, att Bankofullmäktiges arfvode måtte förhöjas till minst 4,000 R:dr Riksmynt årligen, äfvensom att, enär Fullmäktige i Rikets Ständers Riksgälds-kontor alltid åtnjutit samma aflöning som Banko-fullmäktige, de förra måtte undfå enahanda förhöjning i deras arfvode; anseende motionären denna fråga böra till afgörande företagas innan val af Fullmäktige i Banken och Riksgälds-kontoret vid innevarande riksdag egde rum. Bih. till R. St. Dä Utskottet nu gär att häröfver sig yttra, får Utskottet upplysa, att det Fullmäktige i Banken och Riksgälds-kontoret anslagna honorarium i äldre lider utgjorde 500 R:dr Specie, hvarmed detsamma utgick för Fullmäktige i Banken allt ifrån år 17 09 och för Fullmäktige i Riksgälds-kontoret sedan detta verks stiftelse år 1789.
»Alla han I burskap vunnit På det vittra Helikon. Du, hvars eld så ojemnt brunnit, Nalkas, Lasse Johansson! Kom, att bland din samtids lärde Ett berömligt ställe få, Fast du skaldeådran närde Minst ur Aganippens å! När du dina gudar prisar, Fröjas nåd och Bacchi saft, En Anakreon knappt spisar Mot din liflighet och kraft. När din sorg, din kärlek råder, När dig sjelf du sjelf är lik, Flödar en poetisk åder I en grafskrift om en Strijk. Några fler de tecken bära: »Syndarns bot» och »Möjors pligt». Såleds röjas kunskap, lära, Språk och bildning i en dikt. Men du kan bland skalder finna Ej det främsta rum med skäl Eller bästa kransen vinna, Ty du sjöng så sällan väl.» Men med hvilken förblindelse kan hon ställa »Möjors pligt» och »Syndarns bot» bredvid hvarandra i värde? I Carlesons samling finnes Lucidor ej upptagen, ej heller läsas några prof af honom hos Sahlstedt. Denne har dock sökt motivera sin uraktlåtenhet. Efter att hafva yttrat, att han hos Columbus ej funnit ett enda stycke, hvarmed han kunnat förnöja läsaren, tillägger han: »Samma olycka har händt mig vid genomgåendet af Lucidors eller Lasse Johanssons skaldeverk, ehuru gerna jag önskat kunna få plocka några af 'Helicons blomster' och sätta i min samling. Men jag lärer behöfva ett längre företal till min ursäkt för det jag inga rosor hemtat ur Runii 'Dudaim'.» Hvilken besynnerlig sammanställning och framför allt granntyckthet hos en man, hvars antologi har upptagit så mycket underhaltigt och nu alldeles förgätet! Lidén uttalar sig ungefär så: »Hans sånger insmyga sig genom sin undransvärda lätthet i läsarens sinnen. Men om han dessutom hade efterföljt denna Horatii föreskrift »Carmen reprehendite, quod non Multa dies et multa litura coercuit atque Perfectum decies non castigavit ad unguem»,
Prot -Utdra", den 20 Augusti 1844• 63 S. D. Till Lag-Utskottet remillerades följande motioner: Prosten Säwes om revision af 1810 års ansvarighetslag lör Konungens Rådgifvare, jemte Biskop Hallströms yttrande i samma ämne; 2:o Lector IVallmans om upphörande af Länens brandstodsinrättningars skyldighet att, efter Byggninga-baikens 24 Cap. 5 §, ansvara för brandstod sersättning; 3:o Contractsprosten Odmanns, om rättighet för egare af jord, vid hvilken frälseränta är fästad, att mot erläggande af visst capital befria sig från denna skattebörda; 4:o Prosten Gahnes, örn förändring i vissa delar af Kongl. Majrts Kådiga kungörelse den 27 Augusti 1823, angående vederbörandes åliggande att tillställa så väl Kongl.
Då jag dagen före inträdesexamen vandrade Stampgatan ut för att bese kyrkogården, så stod der en yngling och kikade oaflåtet in genom staketet till en liten gård. Jag undrade mycket öfver, hvad det var, som så kunde fängsla hans intresse, hvarföre jag till slut gaf efter för min nyfikenhet samt gick dit fram till honom och såg igenom staketet, äfven jag. Och hvad tror man väl, att jag fick se? Jo, der fans en liten svinstia och i denna en halfvuxen gris, som makligt utsträckt i bosset med lätta grymtningar gaf sitt välbefinnande till känna. Jag visste ju ej, hvilka de känslor voro, som drogo ynglingen till ett så långvarigt och uppmärksamt betraktande af detta i och för sig sjelft allsicke märkvärdiga djur. Var det månne förvåning öfver att se ett svin lefva och frodas midt inne i det stolta Göteborg? Eller, för att gå djupare – väckte kanske denna varelses lyckliga sorglöshet i ynglingens bröst en naturlig känsla af afund, då han betänkte de svåra pröfningar, som följande dag förestodo honom sjelf vid inträdesexamen på seminarium? Min sista förmodan befans vara den rigtiga. Ty då ynglingen till slut uppmärksammade min närvaro, utbrast han med en suck: »Den är lycklig, den!» och pekade på grisen. Jag kunde ej annat än bejaka detta, hvarpå vi kommo i samspråk och gjorde sällskap med hvarandra. Under vår vandring på kyrkogården, med dess herrliga träd och dyrbara grafvårdar, meddelade han mig sina bekymmer. Jag hade, som sagdt, förmodat rätt, ty äfven han tänkte söka inträde på seminarium; men alldenstund han haft litet tillfälle att bereda sig dertill, kände han en stor oro och bäfvan öfver de förestående profven, hvarföre han ock till rektorn uppsatt en bevekande skrift, utgörande på samma gång ansökan och lefnadsteckning, hvilken han nu förtroendefullt visade mig. Vi satte oss på en sten, och så fick jag läsa denna handling, som visserligen var uppfyld af ortografiska bockar, men som det oaktadt vittnade om både känsla och ett godt förstånd att använda denna känsla för att inverka på rektorn vid seminarium. Jag vill här inflicka detta märkliga aktstycke sådant, som jag förvarar det i original.
Jag hemställer om det icke vore för samhället angelägnare och nyttigare att, med uteslutande häraf, i stället föreskrifva en mindre kurs uti vissa delar af nationalekonomien, som borde i folkskolorna genomgås, och hvilken i möjligaste korthet afhandlade vissa vigtiga samhällsfrågor, hvilkas tydliga utredande för de arbetande folkclasserna otvifvelaktigt under närvar, tids omständigheter blir med hvarje dag nödvändigare. Denna kurs borde nemi. innehålla en tydlig utredning om. nödvändigheten af äganderättens helgd såsom ett oeftergiflig! villkor för samhällets bestånd och fortskridande; att skilnad emellan förmögenhet måste äga rum i alla samhällen, samt att äganderättens bevarande är lika angeläget för den fattiga som för den förmögna. Likaledes anser jag det vara angeläget att för de lägre folkclasserna utredes hvad som förorsakar höjning och sänkning uti arbetslöner; äfvensom att skildra fördelen af sparbanker och bildande af sällskaper till inbördes hjelp och bistånd individer emellan vid inträffande sjukdom, ålderdom, och andra tillfällen. Jag underställer de talare, som i ämnet yttrat sig, om det icke vore nyttigare att meddela undervisning häruti, än uti grunderna för geometri, linearteckning och naturläran. a4 4 Den i3 Februari f. m. Hr Frih. o Landtm, hemställde,' om R. o. Ad behagade bifalla Utskms förslag i 5 momentet. Ropades nej. Sedan Hr Landtm, upptagit de anmarknrr, hvilka vid detta 5 morn. blifvit gjorda, framställde han propus, å Hr Mannerskantz^ förslag, alt ordet fast borde i (iloi as näst före ordet folkskola. Ropades ja och nej. Då Hr Landtm, förnyade denna prnpos., blef den nied starka nej, blandade med ja, besvarad, i anledn. hvaraf Hr Landtm, förklarade, det lian trott sjg linna att nej öfverrösta! ja. Hr Landtm, hemställde derefter, om it. o. Ad. ansåg att utur mom. borde uteslutas föreskriften örn åliggande för skollärare att äga kunskap i vaccination och åderlåtning. Ropades starka nej, blandade med ja.
CA FT KU CD CDO "S s: Sammanräknanade försä j" FT Sålde Sammanräknade försäljningssumman i Banko. Baggar Tackor Hamlar FjolårsLam Larn S:ma. Äldre Får. Larn Sima. För öfrigt torde jag angående Ottenby Stuteri få i underdånighet meddela, dels att årliga sädesproduktionen derstädes numera uppdrifvits till omkring tvä tusen tun nor diverse spanmål, hvilket är högst betydligt i betraktande deraf, att en stor del af åkerjorden måste årligen insås med foderväxter för de många kreaturens behof, dels att under dessa fem år blifvit vid Stuteriet uppförde två statfolksbvggnader af kalksten under sticktak, en med grundmurad källare försedd byggnad, 180 alnar lång, 30 alnar bred och 9 alnar hög på vägg af sten under halmtak, hvilket sednare ännu icke fullt färdiga hus, som tillika innehåller två tröskverk, är ämnadt att inrymma kungsgårdens hela skörd både af säd och rotfrukter, samt dels att sammanräknade beloppet af allt hvad som influtit för försålda hästar, fäkreatur, får, spanmål och ull, i arrende för koladugården, afgifter för stobetäckning, betespenningar m. m. uppgått: år 1831 Banko R:dr 13,973: 40. Näst jordbruket och måhända ladugårdsskötseln utgör skogshandteringen detta Läns förnämsta näring och på fasta landet af Länet finnas trakter, der denna handtering till och med utgör befolkningens hufvudsakligaste näringsmedel. Vid detta förhållande och då, på sätt nedanföre kommer att ådagaläggas, exporten af skogsprodukter från Länets stapelstäder årligen uppgår till ett värde af ungefär en million Riksdaler Banko, synes det mig angeläget, att i denna min underdåniga berättelse göra Länets skogshushållning till föremål för en, så vidt omständigheterna medgifva, noggrann och fullständig undersökning.
Dessa till sin natur så olika kontrahenter, jernvägen och kanalen, kunna i längden icke med fördel hälla Motioner i Preste-Slåndet 1865. Antingen måste kanalen med sin hinderliga stussning öfvergifvas och jernvägen få framsträckas till sjöarne med sitt rymliga och fria vatten, eller också skall jernvägen, nutidens yppersta tidsbesparande kommunikiftionsanstalt samtidigt med landet, som anlagt och behöfver densamma, lida och förhindras i sin utveckling af det tidsödande fortskaffningssattet på kanalen. En särskild olägenhet med kanalen är också deri, att kanalen vanligen fryser en månad tidigare hvarje vinter än Dellsj öarne, hvarigenom trafiken på kommunikationsleden måste afbrytas en månad tidigare hvarje vinter, än hvad händelsen skulle vara, om jernvägen gick ända fram till Dellstranden; och härutaf följer, att jernvägen årligen förlorar en månads trafik och landets innebyggare afstängas en månad tidigare ifrån kommunikationsleden. De angifna olägenheterna af kanalen erforos redan under de första åren af jernvägens verksamhet, och detta föranledde ett antal aktieegare att begära extra bolagsstämma, ”för att öfverlägga och besluta, hvilka åtgärder borde företagas, för att få jernvägen utsträckt till sjön Södra Dellen' strand.” Denna bolagsstämma hölls den 18 Juni 1862, och sedan ärendet der blifvit boredt, upptogs detsamma, enligt reglementets föreskrift, till definitivt afgörande pä dea näst derefter infallande ordinarie bolagsstämma den 28 Juni' samma år, hvarvid ett så öfvervägande antal aktieegare röstade lör jernvägens utsträckning till Dellstranden, att beslutet derom, för bolagets del, enligt reglementets stadgar, blef fattadt. Utförandet af detta beslut skulle dock, enligt hvad bolagsstämmoprotokollet innehåller, vara beroende af huruvida bolaget kunde få upplåna de erforderliga medlen till billig ränta och lämpliga amorteringsvilkor. Bolaget har genom sin direktion sökt att på enskild väg skaffa sig de erforderliga medlen, men för de lån bolaget kunnat erhålla har begärts en högre ränta och sådana vilkor i öfrigt, som bolaget ej funnit antagliga.
Redan 1776 skref han: »Det förblir evigt sant: att begränsa sig, att helt behöfva blott ett föremål eller några; att djupt älska dem, hänga vid dem, från alla sidor tillägna sig dem, helt förenas med dem, detta gör diktaren, konstnären och – människan Att lefva skild från sin älskade är icke att lefva» Han lider af denna aldrig stillade längtan efter ett helt samlif. Och alla de världsliga hinder, hon lägger i vägen för den glädje han kunde äga, alla hennes tvifvel skulle, säger han, för länge sedan ha jagat bort honom, om hans känsla varit mindre djup När hon är borta säger han »inte ett enda ord ur sitt innersta, men talar och berättar hela dagen i tankarna med och för henne» »Du lär mitt fordom slösande hjärta att spara sig Allt hos dig binder mig allt fastare med vänskapens, kärlekens, nödvändighetens, lidelsens, vanans band Vi äro oskiljaktiga: låtom oss alltid tro det och alltid säga hvarandra det Hvarken djup eller höjd kan skilja oss. Jag önskar att det funnes ett löfte eller sakrament, som äfven synligt, lagligt kunde göra mig till din! Du är min andakt » Gif mig af din godhet, din vishet, din måtta och ditt tålamod! Fullborda ditt verk, gör mig helt god. Du kan det, ej blott genom att älska mig: din makt blir oändligt större, om du äfven tror att jag älskar dig Jag ville ge mitt lif för att åter mottaga det ur dina händer! Till en del sker det ju redan så, och denna del är det, jag tycker bäst om hos mig själf Himlen är mulen, men hos dig är allt klart. I morgonens stillhet har jag hållit ett loftal öfver dig och öfver kvinnorna. Edra känslor äro alltid lefvande och verksamma. Ni kunna ej älska och vårdslösa. Den hjärtats öppenhet och ro, som du återgifvit mig, äro för dig ensam och allt godt, som för mig och andra uppstår därur, är äfven ditt Du har återgifvit mig min forna håg att göra andra godt och med den har mitt lifs glädje återkommit» Åskvädret är honom kärt, ty det för hennes oroliga tanke till honom och han välkomnar Mars’ röda stjärna, emedan han vet att hon ser den stå öfver hans trädgård och därvid minnes honom!
Enligt 1686 års KyrkoLag ålåg det Presterskapst såsom en samvetspligt, och vid äfventyr af lagligt tilltal, att förekomma ägtenskap, hvarå klander sedan kunde ega rum. Om än detta stadgande, å ena sidan för Presten innebar, ej mindre en obeståmd och äfventyrlig pligt, ån ett tillfälle för sjelftagen myndighet, så borda LagutskottetS Betdukanden. *3 det å andra sidan befria Församlingen från lättsinniga och otillbörliga giftermål. Imellertid frikallades Prästerskapet från denna ansvariga pröfning, genom Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1791 ) sora bestämde tiden till lysning från 5 till 6 månader efter kungörandet i Tidningarne för inomlands och lill ett år för dem, som utomlands boende varit, hvarförinnan klander borae anföras emot äktenskap , som ej ansågs hinderslöst kunna för sig gå. Godtycket är tili racki i» gen inskränkt genom denna författning, hvars efterföljd icke kan gifva anledning till den för Presterskapet befarade inveckling i Rättegång; och skulle någon orättvist klandra hvad en Ämbetsman efter bästa viijj lagligen gör och låter, så kan slikt icke förekommas. Ytterligare bestämdhet hårutinran , yrkad i afseende på inom landet boende Contrahenter, leder väl för Presten till den beqväma sorglöshet, sorn , efter bokstafven uppfyllda föreskrifter kan medföra; men icke tilld en slags vård om Församlingen, som vidtager, der bokstafven upphörer och för hvars skull PrestAmbetet egentligen ärinråttadt.
Ridderskapet och Adeln har bifallit hvad i betänkandet föreslagits, med undantag af 5:te, 7:de och 10:de momenterna i 5:te punkten, hvilka momenter återremitterats ; Presle-Stundel har återförvisat den del af mom. 8 i Hl § af nu gällande Banko-reglemente, som rörer Deputerade för vexel-ärenden, äfvensom mom. 5, 7, 9, 10 och 12 af 5:te punkten samt frågan om uteslutande af mom. 7 från berörde lil §; hvarförutan Ståndet erinrat om iakttagande af den rättelse i 12:te punkten, hvarigenom skiljetecknet »punkt» förändras till semikolon; och Bonde-Ståndet har återremitterat 5:te, 27:de och 28:de punkterna. Sorn, i frågor af förevarande beskaffenhet, tre Riks-Stånds sammanstämmande mening utgör Rikets Ständers beslut, kan Bonde-Ståndets återremiss af 27:de och 28:de punkterna, innefattande förslag till förändrad uppställning af Banko-reglementets 119 och 117 §§, icke till någon åtgärd föranleda; börande Ut skottet, med anledning af återremissen af berörde 27 punkt, anmäla, att Utskottet genom förslaget i denna punkt och dermed i samband stående Memorial M 46, angående uteslutning från reglementet af 171:sta §, ansett sig hafva besvarat Riksdagsfullmagtigen Carl Ifvarsons från Hallands län motion, om privatbankernas ersättande, i mån som de upphöra, med Lånekontor af Riks-banken.
Förfallna, grå och osnygga. Ständigt lika smutsig var gården och vägen derutanför. När solen sken, stank den torkande, orenliga leran i värmen, när det regnade, stod hela gården och blänkte, det var en svart, djup, bottenlös välling, soporna drunknade, till hälften i smörjan och här och der stack det fram en gammal känga eller en trasig tallrik. På ena sidan, högre upp, fans en liten täppa, som kallades Rellu-Calles »trädgård». Der tvinade två små krusbärsbuskar, hvilkas bär liknade enkartar till storlek och kulör, dessutom funnos der några solrosor. Dessa stucko djerft fram sina gula kronor, stirrade upp i skyn efter strålarne, spärrade ut med bladen och stretade emot det orättvisa behandlingssätt de voro utsatta för, i det de sågo så sjukligt gula ut som det var dem möjligt. En potatisplanta stred om utrymmet med en frodig tobaksväxt, men torfvan var för liten och de vantrifdes båda. Triumferande och stolt reste sig deremot en buske nässlor, de voro utan vidare pretentioner nöjda med förhållandena och sträckte sig så högt som möjligt upp mot husväggen. Rellu-Calle hade glädje af nässlorna, de trifdes bra och voro så gröna, att det riktigt gjorde honom godt i ögonen att se på dem. Han delade rummet med drängen och dennes familj. Det svarta, otrefliga rummet! Men om sommarn arbetade de ute, de andra, då kunde han sitta hela dagen ensam vid fönstret, der hans bord stod. Han arbetade så flitigt han kunde. Svart om fingrarne och brun i ansigtet, satt han med sylen och sömmade det starktluktande kalfskinnet. Men det gick sömnigt. Hans natur var så. Hon deremot, hon låg på golfvet i ingeniörens stora sal med de sex fönstren, skurade och fejade; hvit var hon i hyn och ren så att hon sken, det var en lust att se på henne, lika mycket hvad hon gjorde, antingen hon bakade, bryggde, stöpte ljus, väfde eller tvättade. Alltjemt var hon lika snygg och fin, linnet om hals och armar var hvitt och helt, kjolarne ordentliga och propra: hon var den bästa af alla pigorna.
Sedan Kämnersrätten i Norrköping till Rådstufv urätten derstädes för afdömande öfverlemnat en ransakning angående häktade förre Lifgardisten Petter Jonsson och förre Kronoarbetskåren Petter Johan Lundqvist, tilltalade lör stöld, och ransakningen den 20 Mars 1847 till Rådstugurätten inkommit, men Rådstufvurätten icke förr än den 13 November samma år rörande hemälte häktade meddelat utslag, samt jag för detta dröjsmål förordnat åtal, derefter Rådst.rätten såsom anledning till dröjsmålet uppgifvit, det Rådstufvurätten, hvarest ransakningen föredrogs den 17 April, funnit nödigt höra vederbörande åklagare i åtskilliga mindre utredda omständigheter nästpåföljande rättegångsdag den 21 April, hvarefter och innan II. St. Juul. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 1852. 3 — 18 — målet hunnit afgöras, Llindqvist fiirst rymt ur stadshäktet, men den 7 Juli blifvit dit återförd och sedermera ställd lill förhör rörande hans förhållande under den tid, han varit förrymd, samt slutligen Lundqvist och Petter Jonsson förhörde emot hvarannan, innan målet den 8 Nov. afgjordes genom utslag, som den 13 i samma månad alkunnades; så har åtalet emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter blifvit inför Kongl. Göta Hofrätt utfiirdt, med påstående så väl om ansvar för dröjsmålet i einhetsulöfriiirgen, som dessutom, i anledning af nämnde uppgifter, särskildt derföre, att de genom dessa, hvilka befunnits irke vara till alla, delar med sanningen öfverensstämmande, sökt Kongl. Hofrätten förleda.