Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet uttala nu den grundsats, att staten hädanefter skall behålla så väl återstoden af de redan uppkomna öfverloppsmarkerne, som de, hvilka hädanefter uti de ännu oafvittrade socknarne kunna uppkomma, dock likväl såvida att desse marker efter skedda undersökningar, som nu också pågå, anses till skogsbruk för kronans räkning tjenlige. Således kan någon utredning öfver hvilka skogar statsverket har qvar i Norrland ej åstadkommas, förr än efter afvittringarnes slut och sedan K. M., på grund af de omnämnda undersökningarne, beslutat hvilka öfverlopps-marker skola för kronans räkning bibehållas. För fortskyndande af dessa åtgärder kan en komité icke det ringaste uträtta, och jag fortfar således att hoppas det Högh R. o. Ad. bifaller Betank:t. Hr von Knorring: Gr. Björnstjerna har sagt, att den af mig förordade uppmätning skulle fordra så mycket arbete och så lång tid. Men det är icke en uppmätning i landtmäteriskala, som man här behöfver, utan i en mycket liten skala. Jag tror visserligen, att skogsstyrelsen skall framdeles förskaffa sig sådana uppgifter, som här åsyftas; men det vore orimligt att nu fordra dem af henne. Må vi besinna att just till följd af brist på ordentlig skogshushållning och till följd af oriktiga föreställningar om den verkliga tillgången har man huggit ut skogen på de ställen, der den var lätt tillgänglig, och det är då desto nödvändigare att man gör ett öfverslag af hvad som kan återstå, och med ledning deraf uppgör ett nytt system för framtiden. Jag fortfar alltså i min anhållan om återremiss. Frih. Raab, Adam Christian: Då detta ärende först här föredrogs, var jag tveksam, om man icke borde biträda Utsk:ts yttrande, alldenstund vi ega en särskild administrativ myndighet för detta slag af ärender, hvilken, efter min föreställning, borde anse såsom sin pligt att taga saken om hand. Men då jag nu hört, hvilken sträng förkastelsedom Hr Ros sjelf uttalat öfver motionärens förslag och att han icke vill fästa något afseende dervid, torde det vara nödigt, att R. St:r lemna bestämda 56 Den 7 Mart. föreskrifter derom.
H o n kunde sitta långa stunder försjunken i bön och åkallan, som hon trodde, men så var det i stället en vacker färgbrytning i molnen, som hon omedvetet studerade, eller en smal solstrimma, som bröt sig mot Mälarens spegel och kom i sprakande o c h gnistrande uppror, då en ångbåt skar den tvärs öfver o c h satte vattnet i kokning. O c h hon kände en riktig lättnad, då hon en qväll b l e f antastad af en drucken karl, som hon hade den största m ö d a att rädda sig undan, o c h tanten i följd deraf förbjöd henne att utsträcka sina promenader utom de bebygda qvarteren. Men det b l e f ledsamt i längden att vandra af o c h an på Söders illa stcnlagda och illa luktande gator, det b l e f henne rent af ett straff och en plåga att gå ut, o c h det motverkade j u promenadernas syfte. F ö r att vexla om med omgifningen styrde hon derför kurs nedåt staden, ströfvade omkring på Norr, besåg Stockholm så som hon väl annars aldrig skulle fått göra, men höll sig enligt tantens stränga tillsägelse alltid på de folkrikaste, tätast trafikerade gatorna o c h platserna. Men fast än hon här icke hade någon vacker natur, som frestade henne, fans det så mycket annat, som distraherade henne o c h väckte hennes outrotliga kärlek till verlden och de ting, som i verlden äro. Ibland tvingades hon t. ex. att stanna framför ett blomsterfönster, der de härligaste tunga rosor — skära, lefverbruna, laxfärgade — diktade ett glödande yppigt färgpoem tillsammans med gloxiniernas mjöliga purpursammet, akasiernas gula snö o c h palmernas blanka, förnäma grönska. Hennes ögon fråssade af all denna härlighet, hon drog djupa, vällustiga andetag, som om hon i inbillningen badat sig i all denna doft, som var fängslad bakom rutan, o c h hon skulle velat slå ihop händerna a f häpen beundran. Men då hon stått der en lång stund, glömmande allt omkring sig, kände hon plötsligt ett styng i sitt hjerta,
Da Lag-Utskottet insett det Lagens allmänna stad, gande för ogift Qwinna att alltid böra sta under förmynderskap, uran att til! undantag för samma re, gcl anledning är »vorden gisrve», Lagstiftaren långt st fran akt förfördela dccca kön lwerkom i del hela härmed befrämjat dest basta fa är wäl och meningen med den söreflagns Lagsörändringen grundad pä en lika wäl. görenhels principe, men om Qwinno-könct icke skulle inse wärdigheken och billigheten uli denna försorg, sa lara bade de och hivarje länkande ursäktas om de ef kunna sacra att wiöhet, dygd, stadga och förwärswade kunskaper icke bereda fäderne fvrmoner, sam andra Könets Är, utan andra förtjenster utkräfwa; men jag begifwcr mig ifrån ett anmärkning som skulle leda till kanske flera Paradeper, och i stället till skälen, hwar, uppå Lag-Ucstottet fästat sick utlåtande. no Zttt unga myndiga förklarade fruntimmer bliswit, genom andras list och egennytta, lidande. Ehuru jag ej har mig bekant det Kongl. Mast under den för sturne liden i nader förklarat någon uug Mö myndig, ty de hasrva aikid uppnädt mogna är och försedde med bewis, hwilka styrkt deras fräjd, stadga och sti.klighet art sköka sig och sitt gods, fä kan wäl ingen alder försäkra utestängandet af listiga och egennyttigt: försök. Den 5 Ianuarir. ry5 Holofernes hade temmeligen långt skägg, da han ttpcffrades af listen. Laban war wäl ingen yngling, enär han genom motsatt oeconomisk plan förlorade en stor del af sin fårahjord. Uti sednare tider wjsar och Historjen akt större Corporationer afwen latit sig bedraga.
Visserligen tillägga Revisorerne, att i några andra räkningar för resor, som icke skett för Tranebergs brobyggnad, saknas uppgift om resans längd och grunden för den fordrade ersättningens beräknande. Sådant bör utan tvifvel alltid iakttagas och måste åtminstone af verifikationens beskaffenhet kunna utrönas; men då de af Revisorerne åsyftade fallen ej äro närmare nppgifna, kan Styrelsen ej förklara huru sig dermed förhåller. Remisshandlingen äterföljer härjemte underdånigst. Stockholm den 22 Februari 1856. A. E. von SYDOW. M. F. Aberg. Majoren F. W. Leyonanckers förklaring öfver Rikets Ständers Revisorers anmärkning vid räkenskaperna för Tranebergs brobyggnad. Med anledning af Rikets Ständers Revisorers anmärkning å några räkningar vid ombyggnaden af Tranebergsbro, såsom varande dels för summariskt uppgjorda, dels ej inneNN - — 290 hållande uppgift om behofvet af utgifterna, och dels deröfver att de blifvit utgifne af posthafvande officern, får jag anföra följande: Af de anmärkta räkningarne äro 3:ne rubricerade såsom »diverse körslor och transporter samt åkningar i och för arbetet» och uppgå tillsammans till 54 K:dr 26 sk. B:ko. Såsom nogsamt bekant är för hvar och en, som haft dylika arbeten om hand, förekomma dervid ofta smärre utgifter för transporter af verktyg, materialier o. d. samt vid detta arbete dessutom småresor med åkare dels från och till arbetet, dels i andra byggnadens ärenden, för hvilka svårligen några andra räkningar, än befälets egna kunna afgifvas, då sällan åkaredrängar och bönder kunna skrifva, och befälet derföre skulle nödgas sjelf skrifva räkningarne i deras namn, och verifikationerna derigenom visserligen ej blefve tillförlitligare, än om utgiften direkte är undertecknad af den som gjort utbetalningen och attesterad af den sorn befallt densamma. Att på sådana räkningar utsätta uppgift om åkningens ändamål eller hvad småsaker som transporterats, torde svårligen anses nödvändigt och har mig veterligen aldrig varit vanligt, och ej heller blefve utgiften säkrare verificerad om den detaljerades i en mängd småposter.
Olivecrona väckt förslag om anläggning af en jernväg från sjön Wessman i Grangärdes socken af Kopparbergs län till Dalelfven vid Djurmo, i afsigt att derigenom förse de skogrika öfre Dalsocknarne med jernmalm och tackjern. Dessa och andra flerestädes gjorda framställningar om förbättring i kommunikationerne, hvaröfver Kommittéen icke ansett särskilda utlåtanden för närvarande erforderliga, äro i bihanget uppräknade. Om man till ett helt sammanfattar dels de redan färdiga jernvägarne, Gefle-Dalaoch Orebro-Arboga banor inbegripna, dels de af Kommittéen undersökta och föreslagna dylika, som efter hand skulle af staten komma att utföras, och dervid tager i betraktande de upplysningar om folkmängd och industri, som Kommittéen kunnat framlägga och åskådliggöra på i underdånighet bilagda statistiska karta, så finner man, att systemet för stambanorna utgöres af 2:ne hufvudlinier från sydvest till nordost, gående den ena från Göteborg genom Westergötland öfver Örebro norr om Sala till Gefle vid Bottniska viken, den andra från landets sydligaste kust genom Småland och Östergötland till Stockholm, och alltså i dessa nära parallela rigtningar förbindande båda håfven. Dessa hufvudbanor äro sedermera sammanbundne medelst dels jerndels vattenvägar i motsatt rigtning, nämligen genom Norra stambanan emellan Sala och Stockholm; genom sjöarne Hjelmaren och Mälaren emellan Orebro och Stockholm; genom en del af Vestra stambanan emellan Halsberg och Katrineholm; genom Göta kanal emellan Töreboda och Norsholm; samt genom norra delen af Södra stambanan emellan Falköping och Nässjö. Dertill komma, såsom särskilda utgreningar, Nordvestra stambanan till Norge och GefleDala jernvägs vestra del till det inre af Dalarne. Kommittéen har vid banornas utstakning sökt att med tillbörligt afseende på lokalen i möjligaste måtto förena de trenne för stambanorna antagna hufvudprinciperna, att nämligen framgå kortaste sträckningen emellan de bestämda ändpunkterna, att dervid beröra mellanliggande folkrika och fruktbara eller industriidkande orter, samt att undvika täflan med trafiken på de stora insjöarne och segellederna.
Domkapitlen uppbära ogillande, återstode ej för Pastor annat än att antingen sjelf taga afskrift af handlingen, hvilket dock ej vore någon hans verkliga skyldighet samt dessutom blefve betungande när handlingen vore af vidlyftig beskaffenhet, eller att ändock återsända handlingen med åtecknadt bevis om uppläsandet, hvilket vore så mycket mindre med gällande författningar och god ordning förenligt, som Pastorerna voro strängeligen anbefallde att i arkiverna noga förvara alla sådana kungörelser och handlingar, som lända till menigheternas upplysning och att dem med sådan upplysning tillhandagå. Enligt Kongl. Kammar-kollegii på Kongl. Maj:ts befallning den 1 Februari 1808 utfärdade Kungörelse borde de resolutioner och utslag, som Kongl. Jlajits Befallningshafvande eller Kollegierna meddela och som röra menigheter 6 Allm. Besv.- och Elion.-Vtshotlets Belänhande N:o 33. eller flera särskilda personer, från predikstolen kungöras och derefter i bufvudskrift eller bestyrkt afskrift qvarblifva i kyrkan eller under Pastors förvar; och annåge motionären de af honom förut omförmälde handlingar böra inbegripas under de i Kammar-kollegii berörda bref omtalda. Man kunde visserligen invända att, enär hvarken duplett medföljer eller handlingen får frånhändas arkivet, Pastor kunde u'gifva särskildt bevis om innehållet af den handling som blifvit uppläst: men dels återbegärdes stundom sjelfva kungörelsen eller akten med åtecknadt bevis, dels vore det stundom lika besvärligt att skrifva recit af innehållet, som att afskrifva sjelfva handlingen; och vore det dessutom billigt att sådana handlingar afhemtades i Pastors expeditionen, så att Pastor kunde å dem utfå qvitto, och tillika befriades från någon kostnad för öfversändandet.
Majit fastställda arbetsplanen och tillika, enär, jemlikt de af Rikets Ständer för anslags utgående från den vid 1856—1858 års riksdag afsatta vägförbättringsfond stadgade vilkor, de arbeten, som erhölle understöd af dessa medel, borde sednast under loppet af år 1859 påbörjas, fästat E. K. Maj:ts Befallningshafvandes uppmärksamhet derpå, alt början med någon del af de ifrågavarande väglörbättrings-företagen ovilkorligen måste under sistnämnda års höst göras, så framt statsbidraget skulle kunna utbekommas; men att emellertid Arbets-direklionen, enligt dess, uti en till E. K. Majit ställd skrift, meddelade uppgift, först den 4 Januari innevarande år från E. K. Majlis Befallningshafvande emoltagil de gillade arbetsplanerna och således icke kunnat gå i författning om arbetets påbörjande före 1859 års utgång; hvadan Direktionen i underdånighet anhållit om anstånd dermed till första tjenlig;! tid under den då instundande våren, samt att intressenterne måtte vid det beviljade anslaget bibehållas; och har E. K. Majit, med anledning af hvad sålunda förekommit, lill Rikets Ständer öfverlemnat att bestämma, huruvida det för ifrågavarande vägförbättringar alsedda anslag (inge lill vederbörande utbetalas, oaktadt arbetet icke kommit att påbörjas inom den af Rikets Ständer vid sistförtlutna riksdag såsom vilkor för dylika anslags tillgodonjutande bestämda tid.
Skulle behof af inskränkning i brännvinsbrännings-räll ighelen inträffa, hvilket jag för min del anser ej böra kunna tiga ruin med kloka och förståndiga spanmålslagar, så är likväl denna omständighet af sådan vigt, alt K. M. i anledn. deraf vore nödsakad alt sammankalla R. St. Pä grund häraf anser jag verkligen ej olämpligt, alt denna önskan inflyter i den lind. skrifvelse, som är föreslagen. Gr. Hamilton: Jag vill blott i afseende på den und. skrifvelsen fästa Ståndets uppmärksamhet på nödvändigheten af att ändra ordalagen deri, i händelse Ståndet skulle besluta, att en sådan skrifvelse skall afgå. Här står nemi.: ”att R. St. borde hos K. M. i underd. anhålla, att förbud emot eller inskränkning uti utöfning af brännvinsbränning under den i författningen tillåtna tid, lill och med år i84å, icke måtte äga rum.” 1 den förordning, som R. o. Ad antagit, finnes ingen inskränkning i afseende på tiden, och således torde skrifvelsen i öfverensstämmelse dermed endast innehålla en und. anhållan, att förbud emot eller inskränkning uti utöfning af brännvinsbränning ej mätte äga rum. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: Jag förenar mig med Gr. Horn och anhåller om bifall lill den Den 9 Noveni ter e. m. af' Utsktn föreslagna lind. skrifvelsen. Jag anser intet vara skadligare, lin ilen K. M. hittills förbehållna rätt, alt, när Ilan så för godt linner, låta inställa brännvinsbrnuningen. Jag erinrar mig, att under sista missvexlen förorsakade fruktan för eli inliälfande brännvinsbränningsförbud, att man i Skåne så ansträngde brännvinsbränningen; att när förbudet slutligen inträffade, bade man till den grad ativändt alla möjliga tillgångar till brännvinets producerande, att linder påföljande Sommaren hvarken säd eller potates kunde fås för något pris, meri deremot fanns öfverflöd på brännvin och det till det lägsta pris i mannaminne; Dr von Hartmansdorff:
Man liar sagt, att tillökningen i lärare-personalen skulle blifva högst obetydlig, endast 4 lärare, men man har icke tagit i betraktande, att af dessa 4 lärare skulle 3 vara Lektorer, och detta gör saken mycket svårare. Statens tillgångar äro visserligen redan hardt anlitade, men dertill kommer ett ytterligare skäl. Om Utsk:s förslag blir IL St:s beslut, så skall 49 nya lärare-platser komma att tillsättas, och otn de öfriga Stånden, i likhet med 11. o. Ad:n, bevilja 3 Lektorer för Fahlu skola, så blir det 52 nya platser. Nu har, på sätt här redan blifvit upgifvet, PresteSt:ts egna ledamöter förklarat, att det icke är möjligt att innan nästa .Riksdag finna tjenliga personer för alla dessa 49 platser, och att besätta dem med odugliga kan väl icke vara skäl. Att ytterligare anslå medel till Lektors-platser tjenar således endast till att öka 8:de Titelns besparingar, och det kan väl icke vara ändamålsenligt. Jag afstyrker derföre på det bestämdaste bifall till detta förslag. Hr Carleson: Att tvisten om det ifrågav:de läroverkets förläggande till Piteå eller Luleå ingalunda är beroende deraf, huruvida läroverkens läge bör rättas efter länseller stiftsindelningen har jag i mitt förra anförande sökt visa. Med afs:de å såväl den ena som den andra indelningen blir Luleå i alla händelser den lämpligaste platsen för det omtvistade läroverket. Man har här under discussionen velat företrädesvis fästa sig vid den promemoria, som blifvit undertecknad af Biskopen i Hernösand, och det har dervid antagits, att lian saknade skäl att intressera sig mera för den ena staden än den andra. Enligt min tanka bör man icke fästa afs.-de på annat än de faktiska förhållandena, som ådagaläggas, och jag vågar påstå, att författaren af nyssnämnda promemoria kan hafva lika många skäl, som författaren af en annan, att personligen intressera sig för saken. Eli talare har äfven yttrat, att jag skulle hafva glömt, att uti mina kalkyler uptaga Skellefteå.
Richard satt der vid skrifbordet och läste. Patronen gick direkte fram till honom. »Jag hör af min hustru, att kandidaten är förlofvad», sade han i sin mest gentlemanlika ton, medan den unge läkaren betraktade hans välvilliga ansigte med den största förvåning, »jag kan icke nog varmt uttala mina lyckönskningar till detta steg, ty ett tidigt tycke är den största lycka för en ung man; det bevarar honom från frestelserna. Jag verkligen lyckönskar. Fins det någon utsigt ... jag menar i en icke allt för långt aflägsen framtid ... hum ... När tänker kandidaten gifta sig?» »Så fort det fins en möjlighet, – den allra ringaste möjlighet», svarade Richard tvärt. Detta oväntade intresse för hans hjerteangelägenheter förargade honom efter den förra ovänligheten. Dessutom tyckte han att det var en sak, som alldeles icke angick patronen. »Ja, ingen lång förlofning», bekräftade denne, »det är bara en sjudande ebb och flod. Jag verkligen högaktar kandidaten för dessa sunda åsigter.» Richard tänkte vid sig sjelf att han icke yttrat några åsigter alls, men han brydde sig ej om att säga något. Han hade alltid hyst en viss ovilja emot patron Kristerson. Supéen blef vida drägligare, än Selma efter första sammanträffandet vågat hoppas. Patronen lät sig ej stötas tillbaka af Richards reserverade rätt, utan var idel solljus, och på hans uppmärksamhet mot Selma fans det ingen måtta. Ibland måste hon till och med skratta deråt. »Ja, respekt för det täcka könet», deklamerade patronen med pathos, »det är qvinnan som regerar verlden.» Vid afresan den följande dagen, kunde han för ingen del tillåta att Selma gick till stationen, fastän hon högt förklarade, att hon föredrog detta. Nej, åka skulle hon! – och patronen var sjelf inne hos arrendatorn för att beställa skjuts. Han öfvervakade hästarnes förspänning, bestyrde om ressakerna och allting. I förbifarten kunde han ändå hinna att konversera en smula med Richard, hvilken han slutligen lyckades göra nyfiken.
Ehuru dessa anspråk lågo hardt nära oförskämdhetens gräns, fann den svaga regeringen det vara bäst att gilla dem; han fick besittningsrätten till en hop gods på Munsön och Adelsön förlängd, fick löfte om nya gods och derjemte under någon förevändning en skänk af 12,000 riksdaler ur statskassan ... allt detta, för att han ej efter processens slut skulle hafva anledning till ytterligare krångel och tidsutdrägt. Men den fördömda processen tycktes aldrig vilja taga slut. Riksdagen nalkades med stora steg, och riksrådet Bengt var qvar i hufvudstaden. Af Bengt Skyttes samtal med Gustaf Drake vid dennes besök i jagthuset känner läsaren, att den förre hade gjort Vanloos närmare bekantskap. Det låg kring den holländske magnaten en mystisk nimbus, genom hvilken han på herr Bengt utöfvade stor dragningskraft. Hvarför hade den rike utländningen under den ogästvänliga årstiden valt Sveriges hufvudstad till vistelseort, om ej något hemligt ärende, utan tvifvel af politisk beskaffenhet, fört honom dit? Riksrådets första afsigt, då han lät presentera sig för Vanloo, var att söka utforska denna hemlighet, som möjligen kunde bringas i ett lyckligt sammanhang med hans egna planer; men sedan han någon tid umgåtts med Vanloo, måste han erkänna för sig sjelf, att om dennes vistelse i Stockholm verkligen afsåg något hemligt politiskt mål, var han dock en alltför omtänksam spelare, för att låta någon, om ock den skarpsyntaste, snegla i sina kort. Emellertid uppstod emellan de båda herrarne en viss förtrolighet. Om herr Bengt ej fann hvad han först sökt hos Vanloo, fann han deremot, hvad han hos den lysande verldsmannen minst väntat: en omfattande kännedom af hans begge älsklingsvetenskaper, filologien och alkemien; och detta, jemte Vanloos rikedom och intagande umgängessätt, var tillräckligt att göra äfven herr Bengt till en af hans många beundrare, så föga fallen han annars var att beundra något annat än sig sjelf. Vanloo å sin sida hade skäl att gå herr Bengts nästan påträngande förtrolighet till möte, alltsedan han upptäckt, att denne sednare stod i närmare beröring med Gustaf Drake.
Maut icke ma sakna urwägar att fylla de behof, hwarcill Kongl. Majit i sadant afseende, pa den bewiljade Amortihements - Fonden af Rik ens Stander, bestämt Tre och en half Millioner Riksdaler, och nu omförmäldte Län hwarken svara emot berörde Summa eller sa snart kunna blisiva att påräkna, som behoswen fordra; sa kommer Riksgälds-Contoiret, att inberäknade sa ival hwad af desie Län instyter, som utaf den till 920,200 R-d!r bestämde arliga Amortisiements-Fonden öfwerblifwer förskottswis i Riksgälds - Sedlar ester Realisationsgnindcn, aflamna hwad Kongl. Majit t Nader requirerar, som tillhopa ej kommer att öfwcrstiga den utsatte Summan af Tre och en half Million Riksdaler. Och skola desie Riksgalds-Sedlar, såsom lika med de förre utelöpande, pa Riksens Ständers garantie utfärdade, efter RealisationSgrunden emoktaqas och gälla i Kronans Uppbörder och Allmänna Rörelsen, siunt en hwar som det astundar, hafrva rättighet att för dem efter berörde grund i RiksgäldS-Contoiret erhålla Banco. Slutligen och 7:0. Bör Riksgälds-Contoiret öfwer den Utgift och Inkomst som i följd häraf för Contoiret uppkommer, föra sadan rcdowisning, att rätta förhållandet särskildt och läkt ma kunna utrönas, sa wal i anseende till Länet och dest återbetalning, som beli poet ak de i och för denna operation i rörelsen sälte R.kogälds-Sedlar, och huru de bliswit Amorterade Skul - Den z Augusti. 2927 Skulle ater Kongl. Majit i Dest wishet finna möstighet sig förete, att utan Harsmagk aswärja Fiendtelige försök emot
Nej, skola, enligt Borgare-ståndets beslut, berörde afgifter nedsättas till hälften emot hvad Utskottet föreslagit, för arbetsfolk så väl i Stockholm, som i Rikets öfriga städer. pag. 17. Den af Utskottet under rubriken ”Hästhandlare” föreslagna så lydande redaclion: ”Under sådan hästhandel begripas icke de byten eller försäljningar, af hvilka en fastighets-innehafvare, i och för sin rörelse, har behof, ” är godkänd af Presteoch Bonde-stånden; hvaremot Ridderskapet och Adeln ansett ordet ”rörelse” böra utbytas emot ordet ”fastighet” samt Borgare-ståndet antagit redactionen, med utbyte af orden: ”i och för sin rörelse” till dessa: ”i och för fastighet.” Då Ridderskapet och Adelns samt Borgare-ståndets ifrågavarande beslut, hvarigenom det i Utskottets förslag förekomme skrif-fel, att ordet ''rörelse” influtit i stället för ordet ”fastighet” blifvit rättadt, skilja sig endast deruti, att sistnämnda Riks-stånd uteslutit ordet ”sin” framför ordet ”fastighet”, men denna uteslutning likväl synes göra föreskriften mindre bestämd; så får s Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o ar. Utskottet, under förutsättning, att Borgare-Ståndet godkänner den af Ridderskapet och Adeln beslutade förändring, till PresteochBorgare-Stånden hemställa att samma förändring jemväl antaga. §. 22. pag. 23.