Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan besinning h a d e Kerstin rusat fram, o c h O. - W. — _ •L y Från Iduns läsekrets. Ur en Stockholmsfrus (Svar från » Erfaren husmoder ».) I slutet af förra året förekom å vår frågeafdelning under n:r 309 följande fråga: Huru mycket kan i Stockholm anses normalt i sk. matpengar för en familj på två personer med en tjänarinna, då fordringarna äro enkel husmanskost och då inga bjudningar förekomma? Denna besvarades i n:r 1 för i år af » Erfaren husmoder ». Hennes svar framkallade allmänt intresse, för att ej säga en smula uppståndelse bland våra Stockholmsfruar, som i allmänhet tycktes vara böjda anse hennes beräkningar allt för låga att vara utförbara. — - L M hushållsbok. AKEE &amp; BISCUITS fäs hos de flesta SPECERIHAUDLARE. IDUN 5G De många framställda önskningarna om en närmare detaljerad redogörelse har hon nu tillmötesgått i följande skrifvelse, som inkommit till redaktionen: På särskild begäran vill » erfaren husmoder » härmed lämna en ytterligare redogörelse från sitt lilla hushåll för tre personer, ehuru det icke sker utan tvekan, enär h o n befarar, att det skall framkalla åtskilliga anmärkningar och skarpa omdömen, liksom hon väl vet, att ja personer skola vilja besinna, att hvad som passar för somliga människor, synnerligast för dem, som vant sig v i d och af sina föräldrar blifvit uppfostrade till ett måttligt och sparsamt lefnadssätt, alls icke anstår dem, som vilja lefva på ett annat vis. Svårt är äfven att kunna sammanfatta denna redogörelse, som j u helst önskas tämligen detaljerad, i så sammanträngd form, att den icke allt för mycket inkräktar af Iduns utrymme. Jag måste därför yttra m i g i så sammanträngd natur som möjligt.
– När han slutat var jag alldeles uppgifven af lifsleda, och jag sade det. – Det fans tre dumma ting, som man skulle akta sig för: ”selvopgivelse,” ”bedövelse” (dricka för att få sofva) samt sjelfmord. Bedöfvelse kände han sig frestad till ibland. – Nej, då föredroge jag sjelfmord. – Så skulle jag inte tänka; jag kunde ”maaske nok blive til Noget, nok blive til Noget, hvis” – ja ”hvis” jag bara kunde lära mig att iakttaga litet finare. – Gud hvad jag led! Dessa den tomma, falska, ljugande tröstens ord, som jag afskyr värre än synden. Jag hatar dem, jag ville kasta dem bort och trampa dem under mina fötter, om jag kunde. Och så följde en examen. Jag hade läst intet, absolut intet. Han var öfverväldigad af förvåning och förfäran. En sådan exempellös okunnighet! — Der var snaran, der var galgen, man famlade om min hals, jag visste att falluckan var under mina fötter den skulle glida undan. Dö – ynkrygg! dö! dö! Dig har lifvet intet haft att gifva, du har förmätet sträckt din hand efter det som ej tillfallit dig gratis eller genom arf. Dö, dö, föraktliga kryp! – Men jag skulle icke dö. – Nej, naturligtvis icke. Krypet skulle nöja sig med att bli liggande på marken, kraflande omkring på den fläck der det trampats ned. Nej, jag fick icke dö; han skulle sätta upp en lista på böcker åt mig. Han gick fram till mitt skrifbord och började anteckna. Först stod jag bredvid honom, och så gick jag bort i rummet, tyst som en råtta. Nu skulle doktorn skrifva receptet, och sen skulle han gå. Nu hade jag ingenting att hoppas, ingenting att frukta, möjligheter eger jag inga, – det är att redan vara invärtes död. ”Kom hit och sätt er här, jag vill ha er hos mig medan jag skrifver.” Jag sköt fram en länstol, med styret mot bordet, kastade mig i den och stödde armarne mot karmen. Jag kunde med ögonen följa hvarje penndrag.
Det är i följd deraf högst olika i särskilda delar af Länet och är i allmänhet mildast inom de två sydligaste socknarne omkring sjön Barken i vestra Bergslagen, samt i den tredje hufvuddelen, med få undantag, mildare än inom den egentliga Dalorten, hvarest det i Öster-Dalarne, oansedt det nordligare läget, i allmänhet är mindre hårdt än i Wester-Dalarne, ehuru undantag kunna förefinnas, som till och med inom samma socken visa de mest skarpa skiljaktigheter från ofvannämnde allmänna iakttagelser. Flera betydliga fall och forsar afbryta i Dalelfven den vidsträcktare sjöfart, som elfvens lopp genom Länet samt Westmanland, Upland och Gestrikland till Östersjön eljest kunde bereda, och dessa hinder i vattnets fria lopp förorsaka dessutom icke sällan skadliga öfversvämningar på de lågländta ägor, som gränsa intill elfven samt dermed sammanhängande sjöar och vattendrag. Mera än en gång hafva undersökningar på Statens bekostnad blifvit anställde i afseende på dessa olägenheters fullkomliga afhjelpande, men kostnaderne hafva hitintills varit ett öfvervägande hinder emot ett sådant företag, och endast delvis hafva mindre rensningsarbeten blifvit utförde, sannolikt till ökad skada för nedanför belägna ägor. Deras innehafvare blifva dock på sådant sätt tvingade att med egna krafter, eller understöd af Staten, söka att afhjelpa de ökade olägenheterne. Måhända torde på sådant sätt öfversvämningarnes verkningar efter hand kunna minskas eller till största delen borttagas, men om sådant, i mån af nedläggande kostnader, kommer att medföra lika gagn, som derest arbetet blefve efter en allmän plan och i ett sammanhang utfördt, torde vara mycket att betvifla. Emedlertid kan det icke vara annat än på det högsta önskligt, att vid inträffande behof af understöd, efter timade missväxter, Staten kunde »ned sådane arbeten .afhjelpa den fattigare befolkningens behof och förringa det skadliga inflytandet af Dalelfvens öfversvämningar, som vanligen inträffa Ivänne gånger årligen efter snösmältningens olika fortgång i dälderna och å fjellen, men understundom äga rum efter ihållande regn äfven under sommaren och hösten.
Och hans frilla benämnd Rehuma födde ock, nemliga Tebah, Gaham, Thahas och Maacha. Sara lefde i hundrade sju och tjugu år: Och blef död i den hufvudstaden, som kallas Hebron i Canaans lande. Då kom Abraham till att sörja och begråta henne. Sedan stod han upp ifrå hennes lik, och talade till Hets barn, och sade: Jag är en främling och en gäst när eder, gifver mig en arfrätt till begrafning när eder, att jag må begrafva min döda, som för mig ligger. Då svarade Hets barn Abraham, och sade till honom: Hör oss, käre herre, du äst en Guds förste när oss; begraf din döda uti våra bästa grifter; ingen menniska af oss skall förvägra dig, att du begrafver din döda i hans graf. Då stod Abraham upp, och bugade sig för landsens folke, nemliga för Hets barnom. Och han talade med dem, och sade: Är det eder i sinnet, att jag begrafver min döda, som för mig ligger, så hörer mig, och beder för mig inför Ephron Zoars son, Att han gifver mig sina dubbelkulo, den han hafver i andanom på sinom åker, för reda penningar; låter mig henne få när eder till en arfgrift. Ty Ephron bodde ibland Hets barn. Då svarade Ephron, den Hetheen, Abraham i Hets barns åhöro, för allom dem, som ut och in gingo genom hans stadsport, och sade: Nej, min herre, utan hör till hvad jag säga vill: Jag gifver dig åkren, och den kulon med, som der inne är, och gifver dig honom för mitt folks barns åsyn, till att begrafva din döda. Då bugade sig Abraham för landsens folke, Och talade till Ephron i landsens folks åhöro, och sade: Vill du höra mig, så tag penningar af mig för åkren, de jag dig gifva vill; och så vill jag der begrafva min döda. Ephron svarade Abraham, och talade till honom: Min herre, hör dock mig: Marken är värd fyrahundrade siklar silfver; men hvad kan det draga emellan mig och dig? Begraf man din döda.
– Annæus Domitius! mumlade Pylades, när han på afstånd upptäckte honom. – Han här? Hvad betyder detta? Men när tribunen straxt derefter tillika upptäckte hvad det var, som prokonsuln höll i handen, fattades han af en plötslig obestämd aning. Han red prokonsuln till mötes genom hopen, som i dennes närmaste omgifning hade tystnat vid anblicken af den vördnadsbjudande taflan, förkunnaren af Guds smordes vilja, medan på längre afstånd ropet: ut med kättarne! fortfor och blef allt starkare. – Pylades, utbrast prokonsuln i hviskande ton, fattande tribunens arm, – hvad har händt? Kommer jag för sent? Hvad har man företagit mot Krysanteus? – Lysande och ädle herre, ni kommer tvärtom för bittida ... – Fort, svara mig, lefver han? – Vår plan har i sista stunden blifvit fördröjd ... – Fördröjd? Hvilken plan är fördröjd? – Ammianus Marcellinus hör massans rop, förstår dess afsigter, ilar till kyrkan, underrättar genom en diakon Petros ... – Förbannelse öfver dina långa omsvep! Jag begriper icke ett ord af hvad du säger. Lefver han ännu, frågar jag! – Petros beordrar mig hit att beskydda hans hus, jag kommer, medan hopen gör min af storma det, en prest beledsagar mig, presten talar till folket och lyckas åvägabringa underhandlingar, folket fordrar till en början de i huset varande kättarnes utlemnande, underhandlingen fortgår i detta ögonblick ... och vi äro här, för att till sista man försvara arkontens lif ... – Prisad vare min lyckliga stjerna! Den ädle Krysanteus! – Ah! mumlade Pylades, bleknande, – jag börjar förstå ... – Underhandlingarne äro slutade, fortfor Annæus Domitius med höjd röst. – Hvad betyder detta oväsen, dessa rop, denna folksamling? Hvad har händt under min frånvaro? Är ett upplopp på färde? Vågar man störa lugnet, kränka lagarne, förakta kejsarens majestät?
Hvad härvid först angår nyssnämnda Motionairers gemensamma yrkande , att den vilkorliga förmonsrätt framför inteckningar ^ som i J7 Cap. 8 §. HandelsBalken är tillagd Kyrkors och Fattighus’ fordringar hos deras föreståndare , sd ock skuld till Kronan , eller Frälseman , för uppbörd , hädanefter må upphöra; så, enär Utskottet till alla delar instämmer i de skäl , på hvilka Rikets Stander, vid sistlidne Riksdag , i den här ofvan intagne underdåniga Skrifvelse, som nu utgör Herr Cederschjölds Motion, till Kongl. Majtts Nådiga bifall hemställt den förändring af berörde §is lydelse och ordning , som £ skrifvelsen är föreslagen , får Utskottet , utan att åter upprepa dessa skäl, de samma nu åberopa, såsom stöd för sitt tillstyrkande , y l 1 \ Bih. till Riks. St. Prot. Igig och Igip, 7 Sml, 2. iy.de i8 KagXJiskotlals Betänkande N:o 4g. att Kyrkors, Fattiginrättningars, Kronans och Frälsemans omfor. malde, hittills gällande, vilkorliga företrädesrätt till betalning framför Inteckningshafvare må varda af skaffad. Rörande sedan Herr Montans, i sammanhang med berörde yrkande , gjorda förslag , att äfven den förmånsrätt , hvilken, enligt samma lagrum, tillkommer harna-arf, som hos f öräldrar eller förmyndare innestår, ovilkorligen skall vika för inteckningsrätt; så anser Utskottet alla de skäl , hvilka i nämnde underdåniga Skrifvelse , i afseende på nedflyttning af den deri omförrnälde förmonsrätt, äfven här ega tillämpning. Antagandet af detta förslag påkallas än ytterligare af angelägenheten att undanrödja den allmänt öfverklagade skadliga verkan på realcrediten , som i synnerhet af i fråga varande förmonsrätt förorsakas.
Men i stället äro^ de genomträngda af en ärlig öfvertygelse, af en känslofull sympati för de vanlottade i samhället, af djupt förakt för lögnen, såsom Saxon uppfattar den, och af kärlek till den sanning, han tror på och kämpar för. Han säger i slutberättelsen, då barndomsvännen frågar honom: » hvad är då ditt lifsmål? » — » Att vara nyttig, att inte göra ens den obetydligaste handling utan att gagna. Jag är så ofantligt fördragsam — huru galet, huru stick i stäf mot min egen lifstro det än kan vara, som en menniska kommer fram med, så försvarar jag henne, blott jag vet, att hennes gerning är ett uttryck för, hvad hon bäst förstått. Talanger ha vi godt om — men karaktärer&gt; » Jag nämde qvinnofrågan. Oaktadt sin radikalism var Saxon i denna fråga ännu reaktionär. Förf. till » Ett val » är mer nymodigt anlagd. Han hyllar i sitt skådespel de moderna ideerna; han hyllar dem alldeles öppet, och han försvarar dem ypperligt. Fru och fröken Berner vistas hos doktor Ring, på hans egendom ute på landet Ring, en slägting till dem, har varit Evas lekkamrat; han brinner ännu för henne, men hon har, efter en pariserresa, egendomligt förändrat sig. Då upp * dyker helt oförmodadt en viss kapten Stålspets, en bekant till doktorn, som vill jaga på hans egendom. På eftermiddagen utspinner sig en diskussion mellan gästerna. Talet faller påen tjenstflicka, som förförts af sin fästman och som nu, oaktad t barnet, vägrar att äkta honom — nu, då hon lärt sig inse, att karlen är en dålig menniska. Ring föreslår prosten att gå högre upp på sam hällstrappan, att uppflytta diskussionen till flickor af en annan klass, » der förutsättningarna äro gynsam-mare ». Han anser, att moderskapet är ett tillräckligt straff, när man har det på sådana vilkor. Prosten tycker motsatsen. Men, invänder Ring, det är af svaghet, som hon felar; åtminstone i de flesta fall. Är hon icke ens då värd upprättelse och öfverseende? Ensam får hon lida, då mannen frikännes, ensam, under ett helt lif, bär hon den tunga bördati.
Emedlertid hafva de kostnader, som blifvit nedlagda å Nedra Verkhuset, föi' dess försättande i ändamålsenligt skick, sedan den af Wallman insalta turbin jemte macliineri befunnits icke vara ändamålsenligt, icke blifvit afförda å Tillverknings-vinslen, utan å serskild räkning Wallman 60 Af det för Nedra Verkhiisets reparation och förseende med nytt rnachineri anslagna belopp 33,000 R:dr, hade Wallman, före slutliga besigtningen å arbetet, förskottsvis fält lyfta 27,000 R:dr Banko. Med inberäknande häraf, har Wallmans räkning vid Bruket, genom påförandet af nyssberörde kostnader, blifvit ökad lill det i 1856 års Bruks-Uulvudbok, såsom förskott lill Wallman, ulbalanserade belopp af 35,543 R:Jr 20 sk. 3 r:st. Banko. § 63. Angående. Sedan Rikets Ständers är 1855 församlade Revisorer anmärkt, alt *iduiij”k kontrollen vid tillverkningen å Tumba Bruk af Sedelpapper lill de sä kal 7ii„g af Sclade mindre Sedel-valörerue vore i så målto ofullständig, som de vid be lin ipnpi,lörde tillverkning uppkomna utskott icke räknades, utan efter vigt aflefvede/vulurar, rerades; så hafsa Fullmäktige, den 19 Februari delta år, föreskrilVit annan ordning lör utöfvande af kontroll å nämnde Sedelpappers tillverkning ali på försök, frän och med den 1 derpåföljde Mars, tillämpas. § 64. Tryckning af Revisorerne hafva, jemte skrifvelse af denne dag, till Banko Fullmäk tioe öfverlemnat eli renskrilvet och af Revisorerne undertecknadl exemplar af denna berättelse, med anmodan alt låta detsamma till trycket befordra och, sä fort sig göra later, till allmänhetens kännedom, med officiela lidningarne utdela.
Men uti 2 mom. i samina 56 g är undantag gjordt för behandlingen af grundlagsfrågor, nemi. att icke hela discuwionen skall återremitteras, utan blott hvad Ståndet förklarar såsom sin gemensamma tanke, och då i alla andra ärenden det står Ulskrn fritt att göra hvad afseende de behaga på Ståndens ålerremisser, så tvingas deremot Const.Utsk. alt göra ett bestämdt afseende på dessa anmärkn:r och icke tillåta sig alt förkasta dem, utan skall Utsk. söka att sammanjemka dem med de öfriga Ståndens tankar, såvida någon sammanjemkning är möjlig. Således är uti den speciella lagen ändring gjord i fråga om återremissers behandling. För ärenden i allmänhet äger likväl tre Stånds mening kraft af R. St:s beslut; men så är icke förhållandet i fråga om beredningen af grundlagsförändringar, ty om något Stånd skiljer sig ifrån de öfriga och gör invändningar emot Gisles förslag, så undertryckes icke detta Stånds mening af de öfriga Irenne Ståndens, ulan frågan - Den 26 Mars f. ra. 441 gan måste afgöras i förstärkt Const.Utsk. I afseende på frågors afgörande, stadgas i 75 § Riksd.Ordn.: ”Till grundlags stiftande, upphäfvande, förändring eller förklaring fordras alla RiksStms sammanstämmande beslut och Konungens sanction.” Delta har afseende på den andra riksdagen, då målet skall afgöras. Vidare står der: ”För beslut i alla öfriga ärenden, de mai undantagne, hvarom i Reg.F:s 66, 69, 70, 71, och 72 §§ särskildt förordnad t är, galle, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening, men skulle två Stånd stanna emot två, förfalle frågan etc.”
Jag anser det alltså vara fullkomligt i sin ordning att Hr Cederschiöld väckt sin motion. Jag kan icke förstå hvad Frih. Tersmeden vid detta tillfälle anfört till försvar för yttranderätten har i ringaste mån gemenskap med förev:de ämne. Jag anser det vara lika angeläget för StatsUtsk. att få inför R. St:r förklara orsaken till misstaget, som det är en Fullmäktiges i Rikss:sKont. rätt och naturliga önskan att frikännas från en så beskaffad offentlig anklagelse, som skulle de hafva åsidosatt och handlat emot föreskrifter och åberopade K. Bref, samt derigenom vållat den upkomna bristen. Det ligger mera vigt på denna fråga än man tror. Man har åskådliggjort, att det är en möjlighet att Statsverket kan innehafva penningar under 1| års tid, som icke behöfvas för de dagliga utgifterna, och att Statsverket kunnat skrinlägga dessa penningar i st. f. att D e ii 25 April. 395 utlemna dem; men jag tror icke att det berott på Regeringen eller Statsverket att anbefalla Riksg:sKont. att fungera såsom ett LåneKont. Jag tror att det är en mängd saker, som invalvera i dessa förhållanden, och då anser jag särdeles lämpligt att, enär en utredning annorlunda icke kan ske, StatsUtsk. updrages att dermed sig befatta. Slutligen får jag förklara, att jag icke kan fatta, huru Frih. Tersmeden kan af Hr Cederschiölds motion draga den slutsatsen, att det skulle vara äfventyrligt för yttranderätten i allmänhet, att man under discussionens hetta kan göra vissa afsteg och kan komma att vidröra något, som man sedermera önskade att det blifvit ovidrördt. Detta hör ej hit, utan här är fråga om endast vissa fakta, som böra . belysas, och hvartill jag anser Hr Cederschiölds motion lemna full anledn. Jag ser icke att någon är ställd till rälta; jag ser icke heller att Hr Cederschiöld ifrågasatt något sådant, utan endast en utredning af rätta förhållandet, och jag får förklara, att jag icke af förev:de discussion finner mig öfvertygad om, på hvilken sida rätta förhållandet ligger, och på denna grund understödjer jag motionen. Frih. Tersmeden:
Fast än okunnig om de wärkelige skäl, pä grund hwaraf Högloft. Ridderffapet och Adelns Med-Ständer, frän begynnelsen, medgifwit Ridderffapet och Adeln förberörde rättighet, bör jag likwäl antaga för otwifwelaktigt, at et sädant medgifrvande icke skett, utan föregängen öfwerläggning och derwid befundne gäl. lande skäl. At et, efter nu widtagne Beslut, blifwande lika antal uti Utskotten af hwarie Ständs Ledamöter, och deraf följande minskning uti hittils wanlige antal af Ridderffapet och A delns Ledamöter derstädes, kan i den mohn nägot bidraga til Ärendernas ffyndesamma afgörande, som kunnige, crfarne och nitiske Ledamöters öfwerläggningar förlängas, genom sädane Ledamöters större antal, det medgifwer jag wis - 1328 Dcn 29 Augusti. scrligen; men ester min tanka och öfwertpgelse, bör icke endast hafwas afseende derpä, huru fort eller skpndesamt, utan fast mera derpä huru wäl och fullständigt Ärenderne blifwa Utarbetade; Och derwid torde O'rdspräket. Flere ögon se mera än Ett, förtjena at ihogkommas. Genom mer än 40 ärs Domare-befattning, samt mängärigt Ledamotskap, uti Kongl. Lag, Commitzion, har jag haft tilfälle erfara gagneligheten deraf, at uti wigtiga Mäl och frägor, flere kunnige Personer plirade serstilde meningar, ehuru ä ena stdan medförande hinder för ffpndsamhcten, likwäl ä den andra gifwit nödige och grundelige anledningar, för de ändteliga Vesiuten: Riksens Högloft. Ständer hafwa rättwisliaen förbehällit Sig Lag-Stiftande Magten och rättigheten; men lätom ost owäldigt och ester förhällandet betragta omfattningen och behandlingen bos Riks Ständen, af flike magtpalig. gande frägor!
Jag hemställer ännu en gång, att R. o. Ad. ville återremittera hclänk. och icke här på stående fot göra en förhöjning, efter så lösa calculer, som vi bär något hvar hafva anställt, och som icke äro grundade på några bestämda insigler i ämnet. Frih. Raab: I afseende på den calcul jag tog mig friheten all nyss framställa, torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, alt den var i allo öfverensstämmande med Hr Skogmans, utom deruti, att jag icke hade iakttagit den lindring af fjerdedelen af tullen, som är beviljad för socker, som införes directe ur Transatlantiska hamnar. I afseende på hvad den siste talaren anfört, att det icke vore möjligt, hvarken för mig eller någon annan af R. o. Ad:s ledamöter, alt göra de erforderliga beräkningarne, så får jag uppgifva, att jag erhållit de upplysningar, jag meddelat, af sakkunniga och trovärdiga personer, och längre har jag icke kunnat komma. Skulle R. o. Ad. tro, all säkrare underrättelser kunna vinnas genom en återremiss, så vill jag visserligen icke motsätta mig densamma, men jag tillåter mig fästa Hr Hjertås uppmärksamhet derpå, alt de flesta sockerbruk i södra delen af Riket hafva i de sednare tiderna gått under, Den 20 Januari. 335 och hade de varit gynnade af någon för hög drawback, så borde de i stallet hafva fioreral, hvilket nu endast är fallet med ett enda, som drifves i oändligt mycket större scala än alla de andra. Jag har trott det vara så mycket mera skäl att bifalla denna drawback, som det torde vara den enda möjliga utvägen alt kunna debitera något socker på utländsk ort, isynnerhet som exporten till Finland kommer att försvåras. IIr Skogman:
«Huru, sire,« – tog kejsarinnan till ordet, med en så sträng herrskareblick och en så rak hållning, att man svårligen kunde urskilja om hon skämtade, eller mente allvarsamt, oaktadt hon sjelf, en gång för alla, bannlyst det stränga allvaret från denna sin älsklingsort – «kan ni så bryta mot Eremitagets reglor, att med den obehagliga tidningen om er afresa störa nöjet, der nöjet ensamt är sjelfherrskarinna. Här är ni lika litet öfver lagen som jag, och nåd kan icke äga rum, der ingen är monark och ingen således äger benådningsrätt. Ni måste derföre vidkännas den bestraffning, som reglorna utsätta för det brott ni föröfvat, sire.« – «Jag underkastar mig med hänryckning och undergifvenhet de lagar, er vishet stiftat, madame, och ert ädelmod handhafver« – svarade konungen med ett lika väl speladt allvar. Eremitagets straffbalk påböd att dricka ett glas kallt vatten för hvarje begånget fel. Kejsarinnan gaf en vink. Liksom medelst ett trollslag öppnades golfvet och ett dyrbart bord uppsteg, endast försedt med ett konstigt slipadt dryckeskärl af kristall, en champagnebutelj, hvars kork sjelfmant flög mot taket, och ett krus seltzervatten. Angenämt öfverraskad af den skämtsamma och fina artigheten, tillblandade konungen och drack ett stort glas i botten. Derefter fyllde han det på nytt med oblandadt vin och yttrade till kejsarinnan: – «Tillåt mig tacka er, madame, för nådigt straff.« Gustaf tömde glaset, fattade en af Catharinas händer och tryckte den mot sina läppar. – «Ni är en farlig förbrytare, sire.« – återtog kejsarinnan, leende – «Om Ryssland kunde framte er make, skulle mitt hjerta snarare bli hans medbrottsling, än hans domare. Men« – tillade hon med bekymrad uppsyn. – «ni beröfvar mig väl icke alltför hastigt det ljufva nöjet att vara er värdinna? – «Om Calypso i stället varit Catharina, skulle Minerva haft ännu svårare att skilja Telemaque från förtjusningens hemvist, madame,« – svarade konungen.