Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föregån edra döttrar genom eget exempel, I mödrar, och lären dem därigenom själfbehärskning, själfuppoffring och oegennyttans svåra konst. I — A. EN SJUKSKÖTERSKAS MINNEN. D ET V A R ingen lätt sak för en ung flicka att bli husfru på det stora herresätet med dess mängd af tjänare samt så helt andra förhållanden än dem, jag förut lefvat under. Det fordrades också strängt arbete under den första tiden för att riktigt kunna sätta sig in i det stora hemmets skötsel, dock hade jag däri g o d vägledning af den gamla fröken C, som i många år vistats i familjen och var med den befryndad. Öfverhofstallmästaren T. förde ett lysande lif — kungliga och furstliga personer voro ofta gäster på den gamla borgen, och storartad var den gästfrihet, som där utöfvades. Öfverhofstallmästaren var en ovanligt begåfvad, originell man, m e d hjärta af guld samt framstående på många områden i det medborgerliga lifvet. Alltid ömmade han för de nödlidande, och stora voro de summor, som utdelades i form af medicin, mat och kläder. Ett väl ordnadt husapotek inrättades, förbandsartiklar samt mitt eget lilla instrumentbestick fullbordade utrustningen, så att den första samarithjälpen alltid kunde lämnas. Vi på godset, såväl som församlingarna omkring oss, hade långt till läkaren, och då det snart spordes, att den nya husfrun på W — torp var van att sköta sår, skära mindre bulnader, anlägga de första förbanden vid olycksfall m. m., k o m folk till mig i stor mängd från när och fjärran. Då jag j u en tid varit professor Holmers biträde vid hans privata klinik, hade jag fått lägga hand vid mycket mera, än hvad annars tillkommer en sjukskö- terska — detta k o m mig nu till stor nytta. Vår husläkare var den berömde massageläkaren, lifmedikus J. Hafström. Att arbeta under hans ledning var ett stort nöje. Alltid vänlig, human och vid godt lynne, skydde han ingen möda samt satte därtill stort värde på den hjälp, jag kunde gifva honom.
Nu tyckes det likväl vara faktiskt bevisadt att förhållandet varit sådant. På samma sätt kan det gå med de anmärkmr som nu anses obefogade. Det kommer en tid härefter, som rättfärdigar dem, och som således rättfärdigar anmärkmr, som oansedt många motsägelser, under en förfluten tid blifvit gjorde, och lika lydande kan förhållandet blifva i en framtid, i afseende å de anmärkn:r som nu göras. Jag anser mig härvid derjemte böra förklara, att ibland de många uniformsförändringar som jag öfverlefvat och sett vid Gardet till häst, så har jag aldrig funnit någon så ändamålsenlig som den nuvar. och till den grad med krigsbehofvet öfvensstämmande, som den sednaste. Detta år något som jag alldeles icke bör undanhålla och som jag lägger Hr Krigsministern till förtjenst, likasom arméens hela beklädnad, hvilken jag anser i aldra högsta grad ändamålsenlig. Hvad beträffar min anmärkn. emot det så betydligt stegrade behofvet af fourageringen, så ber jag Hr Krigsministern och eder samtlige, mine Hrr! hafva godheten ihågkomma, att jag icke i afseende derå har gjort någon anmärkn., utan endast begärt SlatsUtsk:s noggranna uppmärksamhet vid förhållandet; och har det förefallit mig värdi att eftertänka huruvida det icke vore möjligt att till besparing för Stats-verket (när fourageringsförhållandena äro sådana) minska hästantalet, emedan jag tror att alldeles ingen våda för försvarsverket deraf skulle kunna uppstå. Jag Den 30 November f. m. SI Jag kommer nu lill det med så mycken ifver af Hr Krigsministern försvarade förslaget att inrätta en sappör-corps af 60 man, som jag verkligen ansåg för en obetydlighet. En sappörcorps af 60 man, som skulle meddela hela arméen undervisning i sättet att öppna löpgrafvar, göra minor m. m. dylikt, öfvergär i afseende å tillämpningen mitt begrepp.
Sju millioner R:dr bör under hvartdera af åren 4858 och 1859 för sagde anläggningar, i mån af behof, Kongl. Maj:t af Slats-Ulskottets Memorial JVi 281. 21 Riksgälds-kontoret tillhandahållas; och skall hvad af ifrågavarande anslag dessförinnan icke blifvit hos detta Yerk lyltadt derifrån i föreskrifven ordning under loppet af år 1860 utbetalas. § 125. Med afseende å dervid förekommande förhållanden, hafva Rikets nu församlade Stander flir fortsättning och fullbordande af arbetena å jernvags-anläggningen mellan Gefle och Fahlan beviljat Gefle-Dala jernvägs-aktie-bolag ett, till utgående (rån Riksgälds-kontoret jemväl anvisadt, nytt lån å Sex hundra tusen R:dr under nedan stående vilkor och förbehåll: l:o. För denna lånesumtna bör nyssnämnde bolags Direktion, efter dertill af aktie-egarne enligt bolags-ordningens \ 5 § meddeladt särskildt uppdrag, å bolagets vägnar, afgifva en sådan skuldförbindelse, som af Fullmäktige godkännes och antages. Utaf lånesumman utbekommes från Riksgälds-kontoret en fjerdedel, eller Ett hundra femtio tusen R:dr efter ingången af Januari månad innevarande år 1858, en fjerdedel eller enahanda belopp efter ingången af Maj månad samma år, en fjerdedel, eller likaledes Ett hundra femtio lusen R:dr, efter ingången af September månad sagde år, och den återstående fjerdedelen eller Ett hundra femtio tusen R:dr, efter 1859 års ingång. 3:o. Hvad utaf detta lån icke blifvit i Riksgälds-kontoret lyftadt före den 1 Juli 1859 får icke derifrån utlemnas. För de utbekomna låne-medlen skall af ofvannämnde bolag godtgöras Fem och en half procent årlig ränta, hvilken ränta beräknas från de dagar, då dessa medel af Riksgälds-kontoret blifvit utbetalda, och erlägges till samma verk vid slutet af hvarje kalender-år. 5:o.
IX. 41, A. 41. — att instämma uti Ridderskapets och Adelns beslut i afseende å Lag-Utskottets Betänkande N:o 41, angående upphäfvande af bysättning: IX. 106, A. 106. -»-o till såväl Preste-Stårtdet att förena sig i Ridderskapets och Adelns beslut angående pension åt framlidne Öfversten O. A. Bfiiticronas enka; som ock till Med-Stånden satnfälldt att biträda Adelns beslut rörande pension åt framlidne Öfverste-Löjtnanten N. H. Åkersteins fyra oförsörjda döttrar: IX. 312, 317. — att instämma i det af Ridderskapet och Adeln vid behandlingen af Stats-Utskottéts Utlåtande 165, angående inrikes skeende upplåning emot. Svenska fonderade statS-obligatiorier, fattade beslut: X. 140. A. 140. — att förena sig uti Ridderskapets och Adelns vid föredragning af Sammansatta Stats samt Atlmämirt Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 25, fattade bfeslut örn anvisande af 66,000 Riksdaler för anläggning af en elektrisk tele graf mellan Östersund och Bottniska viken: X. 144, 212, A. 212 — att förena sig i Ridderskapets öch Adelilé beslut rörande Sammansatta Stats-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets Betänkande N:o 31, äiigåendé befordrande af skiftesverket på Gottland: X. 283. — att biträda Ridderskapéts odli Addine bödiut ätt génom ett minnestals hållande fira 300:de årsdagéh af Köhling Gustaf Wasas död: X 284, A. 285. — att biträda liidderskapéts och Adelns beslut rörande Bevillningsutskottets Memorial N:o 46, med förslag till de formulärer, som böra bifogas den af Rikets Ständer vid innevarande Riksdag beslutade nya Bevillbihgs-Stadga: XI. 203.
Jag vågar således föreslå, att §:ns l:sta och 2:dra mom. måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”Utaf den kannetals-afgift, som i hvarje län inflyter för minuthandel med eller utskänkning af bränvin, vare sig i stad eller å landet, insättes £ i Landträntériet för Hushållnings-Sällskapets räkning, för att af detsamma förvaltas och användas till ändamål, som för länet nyttiga äro.” *11 164 Den 9 Augusti e. m. Emedan den uli §:ns lista och 2:dra mom. förekommande T'ff blifvit förändrad till £, torde de i 3:dje mom. befintlige förändras till f. Mom. skulle således erhålla följande lydelse: ”Af den kannetalsafgift, som i stad influtit, tillfälle de återståede £ staden: men af den, som från socknar a landet ingått, aflemnas de f i Landtränteriet, hvarifrån det för hela Länet sammanlagda beloppet fördelas på dess samtliga socknar i förhållande lill hvarderas folkmängd. Skulle Pröfnings-komité tillstyrka och Konungen bifalla, att Län för sådant ändamål indelas i distrikt, af hvilka dock hvartdera bör innefatta minst ett fögderi, utdelas, likaledes efter folkmängden, de från distriktet influtna f emellan dess samtliga socknar. Hvad stad eller socken sålunda tillfaller, användes till kommunala behof inora staden eller socknen.” Hvarjemte, till följe deraf, att Stockholms stad är att anse såsom ett serskildt län, följande tillägg torde böra inflyta: ”1 Stockholm tillfälle hela kannetalsafgiften staden.” Jag anhåller vördsamt om propos. å dessa redaktions-förändringar af den 23:dje §:n. Häruti förklarade Frih. Raab, Adam Christian, sig instämma. Sedan öfverläggningen härmed förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upläst, det af Hr Brnnerhjelm framstäldta förslag, anmälde sig och yttrade Hr von Hartmansdorff, Äng.: Min granne anmärker är det tillätet .att göra en anmärkning? Hr Gr. o. Landtm, erinrade att öfverläggningen var fulländad och således någon anmärkn. i sak numera icke finge framställas.
Annars skulle det kunna hända, alt, om man i fattiglagen ingick i sådana specialiteter, som i afseende på skolgången behöfvas, Frih. Cederström gjorde den anmärkning, ela vi kommo till fattiglagen, att uti fattiglagen vore föreslagen en skollag. Det är nödvändigt, att dessa ämnen stöta på hvarandra, emedan de inom sig hafva så mycket sammanhang; dock skulle jag tro att man icke behöfde beskylla TJtsk: 11 för en sä orimlig confusion oell sådant otyg som Frih. Cederström bär velat finna. Jag får anhålla hos Hr Frih. o. Landtm., om det med formerna är öfverensstämmande, all propos. mätte göras derpå att beslutet ronde detta morn. uppskjutes till dess RiksSt:n hafva angtde fattiglagen fattat sina beslut. Frih. Cederström, Jacob: Hr von Hartmansdorff har uppläst en K. resolution på presterskapets besvär, deruti K. M. yttrade en förmodan om hvad som inom socknarna lomme att sig tilldraga, och den värde talaren har begärt, att hvad denna förmodan innehåller må blifva lag genom 334 D c ii i 7 Februari f. ra. Kornings och Stunders beslut. Dervid har han likväl förbisett att sådana lagstudganden leda till raka motsatsen af hvad sorn åsyltas. En annan ledamot liar yttrat, att det vore nödvändigt att bestämma underhåll för skolbarnen, emedan de eljest ej kunde begagna skolundervisningen. Det är helt naturligt att menniska», för att lefva, behöfver mat. Det vore således också helt naturligt, att en lagstiftning genom Konungs och Ständers beslut borde bestämma huru hvarje medlem af samhället holde erhålla mat, huru många mål han skall hafva om dagen och slutligen hvilka portioner. Man invecklar sig sålunda i en labyrint af speciella stadganden, samt kommer till den mest absurda småaktighet, hvilken leder till motsatsen af hvad man åsyftat. Icke kan det blifva föremål för undervisningsordningen att ordna underhåll för menniskorna. Här är det Svenska folkets barn, som skall bei.edas tillfälle lill att erhålla undervisning. Det skall ordnas, men icke huru Svenska folkets barn eller sjelfva folket skall erhålla föda och kläder.
Efter en tafatt tystnad fortsatte han med brådska, liksom för att komma henne att glömma hvad han sagt: »Pål såg inte ut som en bondpojke. Han hade ett utseende som en förklädd flicka. De andra pojkarne brukade alltid håna honom med att fråga om hans ansigte suttit i klämma mellan två bräder. Han var blek och spenslig och hade ett smalt litet ansigte med stora bruna ögon. Aldrig var han riktigt frisk. Jag tror nästan att det var det som gjorde att jag fäste mig vid honom.» »Hvarför det?» »Jo, ty när vi andra voro ute på lekplatsen och stojade, så satt han nästan alltid ensam i en vrå och frös; jag tror att han kunde frysa midt om sommaren. Och så kunde han hitta på så roliga små lekar för sig sjelf. Han skar ut djur och en mängd vackra saker ur rofvor och potäter, han anlade små nätta trädgårdar i sanden, han hade en gång gjort en liten plog, som inte var mer än ett halft qvarter lång, och som jag blef alldeles förtjust i. Och allt det der beundrade jag. Ibland kunde de stora pojkarne komma och trampa i hans trädgårdar eller bryta sönder hans leksaker, och då slogs jag med dem. Jag tyckte det var roligt att slås. Och så kommo vi i vana att Pål och jag lekte tillhopa, så hade han alltid någon till hands att försvara hvad han gjort i ordning. Och jag var stolt öfver honom. Jag förstod att han var qvickare än de andra pojkarne. - Vi hade ett bra stycke väg till skolan; det var alltid han och jag som vandrade tillhopa. Och mor lade alltid så mycket i min matkorg att det blef någon liten bit med åt Pål, för hans mormor var fattig, och han hade aldrig så godt som jag. – På det viset kom det sig. Vet du, när helst jag tänker på honom då han var liten, ser jag honom alltid i en liten svart sammetsblus, som han fått i herrgården och som han hade på sig den första tiden han gick i småskolan. Jag tyckte han såg ut som en prins, jag tyckte att han var mycket förnämare än jag, och jag inbillade mig alltid att någon skulle komma och hemta honom, så att han en dag skulle komma till stor härlighet. Hvad jag mins den sammetsblusen!
Besvärsoch Ekonomiutskottens gemensamt afgifne och af R. H. St:r godkände Utlåtande (N:o n3, IV Sami. 2 Afd.) äro väl vilkoren för GreditivMedlens användande till Spannemåls anskaffning föreslagne, men något stadgande, huru förhållas hör med det som utaf Creditivraedlen inflyter har icke blifvit föreslaget. — Och ehuru det synes ligga i sakens natur att sådcine medel böra återgå till R:gsContoiret, hvarifrån penningarne blifvit förskjutne, har Utskottet likväl trott, alt sådant hör be - 4 82 Stats-Utskottets stämdt. uttryckas; i hvilket hänseende Utskottet ult ofvanberÖrde 6t §. föreslagit följande tillägg; ”1 den mån Creditivtaedlen återbetalas* skola dg "till Capital och derå möjligen inflytande lanta till "RiksgäldsContoiret, genara StatsContoiret , aflefve"reras. " Skulle R, Id. St:r godkänna bvadl uti lista och 2,‘dra punkterne är vordet föreslaget, torde blifva nödigt, att Beslutet härom meddelas1 ExpeditionsUtskottet, till iakttagande uti de underd* Skrifvelse!', som till K. M.‘t kommer att i ämnet afgå., j:ö 4-de Af (lulu. §. 66 rörande Anslaget till anläggande af en Valtuledning till Carlscrona, Uti Utskottets af R, H. St.'r godkända Utlåtande (N:o g) hvari anslaget tillstyrkes, heter det mot slutet; "Beträffande medlen härtill och hvilka, enligt R.
När italienska regeringen i början af 1870-talet exproprierade klostrets mark, utfäste hon sig att låta nunnorna sitta i orubbadt bo, tills deras dåvarande antal, två och trettio, sammansmält till sex. Nu finnas af dessa trettiotvå endast nio kvar, och en af dera ligger för närvarande illa sjuk. Ett par, tre dödsfall, och klostret måste öfvergifvas. * Kronprinsessan tog afsked och erhöll därvid, liksom hvar och en af hennes följe, en vacker blombukett, som doftade af rosor och jasminer. Jag fick stanna kvar ännu tre kvarts timme för att beskåda några arkeologiska saker, som ligga förvarade i klostrets källare, och följdes därvid af ett par älskvärda nunnor, hvilka stoppade min ficka full med marmorbitar, som fordom tillhört något mosaikgolf i kejsar Augusti palats. Jag tog ändtligen afsked af mina vänliga ledsagarinnor och vandrade utför Palatinen med min blombukett i handen. Jag ' gick förbi de antika vestalernas tempel och boningshus, som ligger vid sluttningen af Palatinen ej långt från Salesinerklostret. Här hafva antikens nunnor under århundraden från släkte till släkte vårdat den heliga, aldrig slocknade elden, underpanten på den romerska statens styrka och välfärd. För femtonhundra år sedan måste dessa hedendomens nunnor öfvergifva sin fredliga klostergård. Nu är det de kristna vestalerna, som snart få göra detsamma. Det ser nästan ut, som om de fördrifna hedniska jungfrurnas hämd ändtligen skulle drabba de kristna klostersystrarna. Det finnes tillfällen i den mänskliga tillvaron, när förståndet säger, att det är rätt, men hjärtat måste svida och lida. s. w. Hvad motsatserna lära. 11^1 n resa är icke minst behaglig, när den är slut; ett franskt ordstäf säger till och med: det största nöjet af resor är att hafva rest. Hemkomsten kröner en resa med dess kanske största behag. V i tänka, då vi säga detta, icke på t. ex. glädjen att återse de sina, utan på något annat. Något hvar har erfarit, att ens hem, när man återkommer dit efter att ett något längre stycke tid varit därifrån, förefaller som snart sagdt pånyttfödt.
Äfven Johan hade åter intagit sitt rum i tåget och följt bort dermed. Nu skulle äfven fruntimmerna gå att intaga sin plats i sorgrummen. De gråtande flickorna medfördes af de andra fruntimmerna, men fru Ebba gjorde en vink med handen att hon önskade qvarstanna. Hon lemnades slutligen allena. Nu lutade hon sig ned öfver den döde och brast i en häftig och våldsam gråt. Dock icke länge lemnade hon sig åt detta utbrott. Snart reste hon sig åter, lade sin hand på den dödes bröst och sade: "Död hafva de nedlagt den ädlaste, men hans anda skall lefva. Må du i himmelen höra mitt löfte. Svag är min qvinliga hand, svagt är mitt sinne, som hittills endast slutit sig till sitt stöd; men här lofvar jag heligt, vid detta stoft, som en niding skiljt från den ädlaste själ, som bott i mensklig hydda; här lofvar jag att ditt verk icke skall falla, så länge en qvinnas hand kan hålla det oppe. Må din ande gifva mig den styrka, jag behöfver. Aldrig, så länge jag förmår något, skall din mördare ohelga din hvilostad med sitt välde aldrig, om Ebba Fleming kan hindra det." Nu reste sig fru Ebba och lemnade kyrkan med jemna steg. Den bittra, tröstlösa sorgen syntes hafva gifvit vika. Hon framgick med säker hållning och uppfyllde med lugn och ordning sin plats som värdinna för en talrik mängd gäster. Sedan de sorgliga högtidligheterna voro förbi, började fru Ebba sjelf att påskynda sin sons afresa till Polen. Honom tycktes nu tungt att lemna sina kära i deras sorg, men fru Ebba ville att ynglingen skulle i den yttre verlden förströ sitt sorgliga sinne. Dock ansåg hon att han borde till konung Sigismundus frambära sin faders sista helsning och tillika förklara sin egen beredvillighet, att egna sig åt hans tjenst. Dertill skulle han redogöra för förhållandena i Finland och bedja om undsättning för dem, som höllo konungens sak oppe. Midsommardagen afreste unge Johan Fleming. Med tungt hjerta lemnade han mor och systrar i ett oroligt land, utsatta för möjligheten af ett anfall af hertigen.
Beträffande ämnet för 8:de puncten eller det tillstyrkta fastställandet af Öfverst åthållare-Äm betets förbud mot ett Hufvudstaden stiftadt Talaresällskaps sammanträden, finnér, vid betraktande af executiva Magtens rätt i ordningsmål, och af de särskildta omständigheter, som för ögonblicket påkallade samma rätts utöfning, Utskottet sig icke befogadt att anmärkningen godkänna. Bå den i io:de puncten citerade 60 §. afvRegeringsFormen synes desto mindre tilläm^elig, som Kongl. Theaterlnrättningarna i Stockholm, långt för detta tillkomna, aldrig medlört för Kongl. Maj;t och Kronan någon uteslutande vinning, utan tvärtom betydliga konstnader, och då derjemte beviljandet af ett nytt TheaterPrivilegium, nu, likasom alltid förut, beroende på Kongl. Maj:ts Nådiga Välbehag, skulle troligen, vid en ökad concurrence, hafva beredt den enskilde Entrepreneurens undergång , och de redan befintliga mot Hufvudstadens folkmängd nog svaran-' de Theatrernes skada, kan den uppgifna Constitutions-Utskottets betänkanden. 143 Anmärknings-anledningen af Utskottet icke gillas. Vid jemförelse af de locala olikheter att Fräkne Härad i Bohus Län fournerar nästan enda Skogstillgången på en vidsträckt Hafskust, och att deremot Norra delen af Wadsbo Härad i Skaraborgs Län är till öfverflöd försedd med Skog, anser Utskottet deni 11 ;te puncten framstälda , för öfrigt mindre vigtiga anmärkningen icke föranleda någon åtgärd.
– Ja, jag tycker det. Constance tog upp en handspegel, som låg till reds på vaggtäcket, och skärskådade sig noga. Hon rätade på den lilla morgonhufvan, som kommit på sned öfver det lockiga håret, och smålog åt sin bild. – Du tycker således, att jag ser maläten ut? frågade John oroligt. Hvad kan du mena därmed? Jo, jag vet hvad du menar, och det är bäst, att du också får veta det. Ser du, min ömma Constance, jag har haft stor oro och är allt fortfarande kvald af många bekymmer. Medan du varit sjuk, har mycket händt. John böjde hufvudet djupt ner. Han sträckte ut handen och vaggade barnet, medan han talade, men han bragte ej meningen till slut. Rösten stockade sig. – Jag är van vid dina öfverdrifter och ditt lugubra sätt att se världen an, så mig förskräcker du icke med din likbjudarmin, stackars John. Men har du lust att säga mig, hvad som ligger dig på hjärtat, så hör jag på. – Förlåt mig, Constance, att jag ej under stormen kunnat hindra skeppet från att stöta på grund! Constance höjde på axlarne och väntade på hvad som vidare skulle komma. – Ack, min älskade Constance! Jag fruktar, att jag fallit offer för tillställningar – Jag har måst göra cession. Constance skrattade. – Käre John, du är sannerligen som småbarnen, hvilka man skrämmer för busen. Det har ingen fara! Cession! Säkerligen någon manöver, som hvarken du eller jag förstå och som går ut på att tvinga dig att taga Carnegie till kompanjon. Han har alltid arbetat därpå, liksom din mor och svåger Wachtmeister. Jag borde vara med i komplotten, men mitt ömma hjärta bevekes, när jag ser din ömkliga min och hör din vånda. Inte kan du eller någon annan på allvar söka inbilla mig, att huset John Hall & compani är i fara. Man skall ej onödigtvis tourmentera sig. Tag du Carnegie till din kompanjon, och du skall få se, att allt blir med lätthet arrangeradt. – Det vill jag inte, det gör jag inte.
Nu tror du väl, jag med Guds hjelp hunnit med hela den omständligt uppräknade personalen till ett önskadt slut, men nej, så är ej fallet; ännu framställes för dig trenne, huset tillhörige personer, hvilka, i anseende till den plats de der innehafva, ej gärna ifrån räkningen böra uteslutas. Den första af dessa, Mamsell Aramintha U., en äldre, och halfsyster till Hofrådinnan, omkring fyratio år, kan med skäl anses såsom ett af husets märkvärdigaste inventarier, och utgör för de yngre barnen ett slags Gouvernante; hon går beständigt klädd i hvitt, emedan, enligt hennes egen utsago, hvitt alltid klädt henne bäst; ses äfven alltid i obetäckta armar, emedan hon ifrån ungdoms år varit svag för hvita och vackra sådana, samt på sednare hälften af sina tillryggalagda år, alldeles tyckes glömma att tiden uppå hennes egna, redan gjordt betydliga ingrepp. Dertill kommer ännu det kortklippta håret, hvilket med omsorg lockadt á l'enfant, mot det redan bedagade, öfver middagslinien skridna utseendet, yppar en anmärkningsvärd contrast. Ett band af högröda stora coraller, variera en om en med oformliga bernstens-perlor och öfvergifva aldrig hennes hals. Hon tyckes verkeligen vid hvar och en perla särskildt förena mysteriösa minnen ifrån sin flydda ungdomstid, ty jemt ses hon mellan läpparne eller fingren, perla för perla, tankfull avancera bandet framåt, tills på dylikt vis hon ofta circulerat det flere hvarf omkring. Den tid hon ej med barnen finnes sysselsatt, upptages vanligen af romanläsning, för hvilken hon skall vara snart sagt till ytterlighet passionerad, också har bland åtskillige romanförfattare, hon främst och förnämligast helgat den älskelige "La Fontaine" hela sin dyrkan och hyllning. För resten gör Mamsell Aramintha icke så alltför ringa anspråk på att synas beläst, till och med språkkunnig; talar "onaturligt gärna" om: Trojas belägring, Argonauternas tåg till Kolchis o.s.v. ehuru hon derunder onaturligt ofta på vetandets vägar gör de aldra onaturligaste snedsprång.