Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men just det, att han gjorde det så öppet, förvirrade och desorienterade både henne och alla de andra, som icke kunde låta bli att intressera sig för något så riksvigtigt som general Bonapartes hjerteangelägenheter. Hennes takt och verkliga finkänslighet förbjöd henne att tala derom med Edmée, men hon hade åtskilliga gånger uppehållit sig deröfver med andra, och ibland försökt att förhöra sin man, som så väl kände Bonaparte, och hvilken hon dessutom visste vara en god iakttagare. Men vare sig, att generalen verkligen icke förstod, hur det hängde ihop, eller att han i alla fall icke ville eller ansåg det rådligt att yttra sig derom — han undgick systematiskt alla hennes frågor och försäkrade skrattande, att hon alltid gjorde bäst i att blott lita på sina egna skarpa ögon. Nu upptäckte emellertid plötsligt Laurette — tack vare det oförmodade mötet med Madame Fourès — ett förträffligt tillfälle att «sondera» väninnan och på samma gång, med sin större verldserfarenhet, indirekt varna henne, ifall hon skulle ha tagit Förste Konsulns artigheter för mer, än de, efter hennes tanke, voro värda. — Gaf du riktigt akt på henne, Edmée? En dam är hon nu icke — men det har jag förresten aldrig heller hört någon påstå! Hon smålog öfverlägset. Man kan strax se på henne, att hon icke har begrepp om stora verlden — eller hvad tycker du? — Jag tycker, hon är mycket vacker, svarade Edmée enkelt. Hon var på engång ängslig och glad öfver, att Laure började tala om henne. Hon hade icke sjelf velat göra några frågor — dels tyckte hon, det var under hennes värdighet, dels hade hon en bestämd förnimmelse af, att han skulle misstyckt det. — Vacker! Ja, naturligtvis är hon vacker. Hvarför tror du annars, han skulle brytt sig om henne? Laurette skrattade muntert, befriad från alla misstankar genom Edmées lugna ton och leende. Åh, det är alldeles historien om David och Bathseba omigen! Han skickade mannen, den beskedlige stackarn Fourès, ut i öknen eller i de engelska korsarernas gap — jag mins inte riktigt hvilket, och det kan också vara det samma. Och så — du förstår!
Kommandomål, hvarmed förstås sådana, som Konungen, i egenskap af högste befälhafvare öfver krigsmakten lill lands och sjös, omedelbarligen besörjer, må Konungen, då Han sjelf förer Riks-styrelsen, afgöra i närvaro af den rådgifvare för kommandomål, lill hvars föredragning ärendet enligt 6 §, hörer. Honom åligge vid ansvar, att, då dessa mål beredas, sin mening yttra öfver de företag Konungen besluter, samt att , då hans mening icke med Konungens beslut öfverensstämmer, föra sina yttrade betänkligheter och råd lill ett protocoll, hvars riktighet Konungen medelst Sin höga påskrift besanne. Finner nämnde embetsman dessa förelag vara af en vådlig riktning eller omfattning, eller grundade på ovissa eller otillräckliga medel att dem utföra, tillstyrke han jemväl, att Konungen ville kalla till ett krigs-råd deröfver, tvänne eller flera af de närvarande högre militära embetsmän; Konungen dock obetaget, att ä denna tillstyrkan och, der den bifalles, å krigs-rådets till protokoll anförda tankar göra det afseende, Honom godt synes. § 43. Går Konungen i fält, eller reser till aflägsnare inrikes orter, eller till Konungariket Norrige, förordne en Regering att föra Styrelsen i de mål, Konungen bestämmer. Denna regering skall utgöras af en ordförande, hvartill Konungen utser en Prins af Sitt hus eller en stats-råds-lcdamot, samt af 3 ledamöter utaf stats-rådet. Om depart:ts-chefs-befattningarnes fördelning ibland de stats-rudets ledamöter, som i Regeringen deltaga, samt om ärendenas beredning, föredragning och expedierande genom särskilt tillförordnade föredragande, meddele Konungen föreskrift i deri instruktion, sorn: för regeringen vid hvarje tillfälle utfärdas. Med de mål, Konungen då sjelf afgör, förliälles på det sätt, som 8 § stadgar: Konungen dock obetaget att fördela föredragningen af dessa mål emellan de ledamöter af stats-rådet, hvilka Konungen åtfölja, eller ock, der så nödigt finnes, annan Svensk man med de egenskaper, som 4 § om~ förmäler, lill föredragande särskildt förordna.
Frih. Cederström, Rudolf: DA man genomläser den nu föredragna punkten, visar det sig, att Utsk. på ett förtjenstfull! sätt motiverat sitt betänk., och det är ganska möjligt och troligt, att den af Utsk. föreslagna åtgärd varder i en framtid definitivt godkänd; ”sed audiatnr et altera pars”. Man måste om man genomläser re - Den 21 Juli. 535 seservationerne, otvifvelaktig! erkänna, alt åtskilliga af deri uptagna motskäl väga åtminstone för det närvande ganska mycket i denna fråga. Jag lägger härtill, att 11. St. böra akta sig, alt allt för hastigt begära ändringar uti de af K. M. vidtagna åtgärder. Man mäste hafva tillräcklig erfarenhet om verkningarne, innan man tillåter sig det. En sak kan se ganska sannolik ut, men man bör icke ensamt på sannolikhetsskäl vidtaga sådana rubbningar, som de nu föreslagna. Hr Tham har visserligen till stöd för sin mening sagt, att det icke förefinnes något hinder för dem, hvilka vilja blifva skollärare någorstädes, att begifva sig lili ett seminarium inom ett annat aflägset Stift; men jag hemställer, om det är sannolikt, (jag använder å min sida med fullt jemngodt skäl denna betraktelse), att en person från Lunds eller Hernösands Stift skulle resa till Strengnäs eller Skara Stift för alt genomgå seminarium? Gör han det, är sådant likväl förenadt med stora kostnader, för honom ganska kännbara. Del torde alltså ej ofta inträffa en dylik casus. Men författningar böra afse de allmännast gängse förhållanden, och ej grunda sig på undantagen. Eli ibland de af Ulsk. anförda skäl, är likväl just det att man ieke bör inleda seminarister i kostnader, dem de i brist af plats sedermera icke kunna återfå. Jag hemställer då med desto mera anledn. om icke, med antagande af Ulskis föislag, man möjligen skulle förorsaka dessa seminarister ännu större kostnader, och om icke, i sådan händelse, desse i sin ordning skulle verka ökad svårighet att afvakta en, genom platsernes tidigare besättande med andra innehafvare, likafullt oundvikligt inträffande fördröjelse i befordran.
S t a t s - U t s k o t t e t s Resultatet af dessa 2tne för Kronans räkning verkställda exportföretag har visat sig vara, att lill Kronans Gassa influtit förde till Amerika afskcppudc 2000 Centner Krut 21 R:dr 6 sk. 7 r. per Centner och för de roed Grosshandlaren Walle'11 a (sa tule tooo Centner omkring g R:dr förCenlnern; och lärer någon betydligare inkomst af denna senare försäljnings-éxpedition icke vara att förvänta. Då man nu jeroför denna Kronans behållning med det pris, sorn vid försäljning af Krut inom Riket varit bestämdt, nemi. 3o R:dr för Handgevärs-krut och .28 R:dr för Styckeoch Bergs-krut för Centnern samt tillika tager i betraktande de svårigheter som äro förenade med handelsföretag för Kronans räkning och hvarigenom, i närvarande fall, en till bestämdt belopp påräknad StatsYerkets inkomsttitel skulle kunna undergå betydlig förminskning, instämmer Utskottet i den af senast församlade Revisorer härom yttrade mening, att Krutförsäljningen utom landet må helt och hållet öfverlemnas till den enskilta speculatiorien och deremot priset å denna vara vid inrikes försäljning, till uppmuntran för handeln och uäringarne, i den mån K. AI:t linner i;ödigt, nedsättas. Och torde, i händelse R. St:r gilla denna åsigt, underd. skrifvelse i ämnet till K. Utlåtande öfver Herr J. Zethelii Memorial, angtde föreslagen afskrifning af Bruksidkaren S. Owens skuld lill ManufacturDiscont-Fonden, samt om ett ytterligare låne-understöd för honom af Allmänna medel å 5o,ooo R:dr B:co. Uti ett till Vällofl. BorgareStåndet ingifvet, och till StatsUtskottets utlåtande remitteradt Memorial, har Herr A. Zethelius anfort, att Bruksidkaren här i staden Samuel Owen, hvilken genom framlidne Presidenten m. m.
Mäl kunna mäl bos Kongl. Majit underdäniga Vesmär anföras; dock ma den Fullmagtig, som genom Hok-RättenS Dom blifwit skild frän befattning med Riksgälds-förwaltningen, chwad denna Dom andras eller ej, eller den klagande bcnädas, icke ät r kunna insattas i sin befattning, utan af det NikL-St nd, hwars Fullmäktig han warit. Friherre Kosenbirie Zcbcnn^ -> hemstälde l anledning eif det i dag justerare Protocollet af den 16 April om Jn struction för Riddarhus-Directionen, Secreteraren och Fiscalen, samt Ordnings - Stadgan för Ridderskapet och Adelns sammankomster, pä hwad satt hesta handlingar, sedan rcdactionen deraf more justerad, skulle expedieras, och om icke rättast ware att Herr Grefwen och Landsmarskalken dem ä Riddcrffapcts och Adelns magnar underteknade. Denna Motion Klef uppå gjord proposition bifallen. Föredrogs ä nyo Lag-UtskottetS sedan den 24 Augu« sti nästlidit är hwilande Betänkande om Akers läggande i linda, ärlig dikning och hägnad, samt utipidgande till andre jordägare af de i 8 §. 27 Cap. Bygninga - Balken Frälsehemman tillagde rättigheter. Utskottets yttrande, innefattande afflag ä denne Mo« tion, bisvlls. Uplästes följande: Utdrag af Protocollet, hältet hos Bynde-Ständet den 13 April 1810. S. DWid justering af Ständcts Protocoll för ben Z dennes, rörande det bifall Bondc-Stnndet lemnat till Allmänna Besmärsoch Oeconomic-Utskotttts sista utlätande angäende medel till Beneriffa smittans hämmande, 920 Den 21 April. de, beflöt Ständet, i afseende pä andra Punkten i Utskottets förslag, att ordet: ynglingar borde utgä
Riksdagsordningen. § 68. Derjemte skola förändringar besluta. Desse revisorer, som skola vara sex af hvarje RiksSt., böra emellan riksdagarne årligen sammanträda den 15 September, hvarje revision omfatta ett års afslutade räkenskaper och icke någon öfverskrida lvu månaders tid. Med revisorernes röslberäkning förhålles, enligt de uti G6 § utstakade grunder. Underl, t. f. Ridd.Secret. tillkännagaf, att det nu föredragne förslaget blifvit af PresteSt. förkastadt. Ilr Rääf, Leonard Fredr., anförde skriftligen: Då jag uppträder alt lala i frågan om statsrevisioner, begagnar jag tillfället, alt nedlägga min vördnadsfull tacksamhet för den ynnest H. R. o. Ad. genom kallelse till deltagande i denna för - 476 Den 26 September f. m. rättning under 1841 mig bevisat; och det är min derunder vunna erfarenhet jag nu anser mig pligtig meddela. En del af densamma är förvarad i de reservationer mot flertalets beslut, dem jag och nägra ledamöter sä väl af delta som II. PresteSt. funnit oss nödsakade afgifva, bilagda vid revisionsprot., men icke vid sjelfva berättelsen fogade, för alt ej öka dess oformliga och ständigt växande längd. Jag har likväl dragit försorg, att nämnde åsigter blifvit aflryckla i ^latstidn. för Juli samt Oct. och Nov. månader 1842 och då de 2:ne första deribland innehålla en någorlunda fullständig historia öfver denna statsinrättnings första ändamål, utvidgning och tillgrepp, utbeder jag mig tillstånd att defu få uppläsa. (Se Sfatstidn. Äfven för dem af II. R. o. Ad:s ledamöter, som icke behagat göra sig mödan att genomläsa berättelserna, lära dessa på obestridda tilldragelser grundade reservationer göra tillfyllest att upplysa revisionernas framsteg uti bemödanderna alt utsträcka omfånget för deras verksamhet, och alt inkräkta än på sina principalers än på Konungens höga rätt.
All den yra, som finnes t. ex. i dikter från den tiden, är en blaserad yra, som griper unga människor, hvilka egentligen äro lefnadströtta, men ibland behöfva gaska opp sig. Och den nu existerande beräkningen är bara en ännu slappare yttring af samma almänna själstillstånd. Hvad skall man göra med en ungdom, som hvarken kan vara glad, entusiastisk eller indignerad öfver någonting? Och det värsta är, att med tiden blir man likadan själf. Ty hvarför skulle man inte bli det? Har jag fribref på att undgå den almänna smittan? Jag kan inte arbeta häller, som jag vill midt opp i alt det här ... Ja, det går rakt åt fanders. Grane gjorde några häftiga rörelser med händerna och satte sig plötsligt. – Nå, än jag då! sade professorn tvärt. Jag har sett på alt detta nu i fyratio år, altså vida fullständigare än du. Hvad skall jag säga då? – Farbror? Ja. Farbror är ett märkvärdigt praktexemplar, det medger jag. – Nej, det är jag visst inte. Professorn satte sig midt emot den unge mannen och betraktade honom vänligt. – Men det fins en sak, som alla människor måste lära sig. Och det är: att försona sig med verlden och människorna. Grane hade en ytterligt hög tanke om professorns karaktär, men ändå kunde han inte låta bli att i en gäckande ton svara: – D. v. s. försona sig med det dåliga. – Nej, det vill det inte säga, fortfor professorn. Du vet mycket väl, hur ensam jag ofta känner mig här i Upsala, ja, rent ut hur mycket jag tycker om att höra ungt folk tala som du nu. Men ändå säger jag, att man måste försona sig med människorna, d. v. s. skaffa sig förmågan att lefva i trots af alt, som kan nedslå modet och gäcka förhoppningarna. Det är konsten att lefva, som är så svår. Och den kan den unga generationen inte än. Men det kommer nog. Det kommer. Det här första är tandsprickningen. Och den sker inte utan mycket skrik, tillade han leende. – Om vi bara uppfostrades för lifvet här i Upsala och inte för akademin, sade Grane, i det han afsigtligt gjorde ett hopp i tankegången.
Jag hemställer således alt R. o. Ad. under förevarande förhållande ville fatta samma beslut, som Ståndet fattade vid förra riksdagen, nemi. alt med åtgärder för indrifningen af ifrågavarande medel måtte anstå till nästa riksdag och qvarsladen emedlertid fortfara emot rättighet för dessa personer alt fortfarande få uppbära sina pensioner. Hr Rosenblad, Bernh.: Jemte det jag i allo instämmer med Hr Sandslrömmer, så anhåller jag fä nämna, såsom en svårighet för de aktade tjenstemän, hvilkas välfärd är i fråga, alt genom sin kontroll förekomma den yppade balansen, att om de Den 25 Juli. 205 skulle med dertill behöflig noggrauhet granskat alla de 81 tullkammares räkenskaper, som dem ålåg att genomgå så hade icke den mest utsträckta lid varit tillräcklig att sådant fullgöra. Jag ber äfven att få återkalla i R. o. Ad:s minne de stora förtjenster som särdeles den ena af ifrågavarande tjenstemän, den åldrige presidenten af Billbergh haft om Konung och fädernesland, alt hans utmärkta nit, hans verksamhet och hans skicklighet på de platser der han varit ställd att bevaka kronans rätt vid arme'er der kontrollerna öfver honom voro nästan inga, för Svenska statsverket besparat milioner genom åtgärder, som af mången annan kunnat varda lemnade å sido, utan att han dervid det ringaste såg sin egen fördel till godo. Derigenom, utom det alt han hade talrik familj och slägt, sattes han i nödvändighet att jemte det vigtiga förtroende-embete som hans Konungs förtroende lemnat honom, för sin utkomst emottaga delta embete inom tullverket. Dertill kom att han lät öfvertala sig af sitt nit, förbiseende sina egna krafter, att vid 1834 års riksdag inträda i en verksam befattning för att gagna der, utan att likväl lemna den tjenstgöring han hade vid tullen. Alla dessa omständigheter och dessa mäns förtjenster borde väl också tala något; och då man erinrar huru vid dylika tillfällen R.
JÄRNHAMMAREN PRÖFVAS. Oden, iklädd guldhjälm, for ut att profrida Sleipner, den åttafotade hästen. Sleipner simmade med ditintills icke sedd snabbhet i lufthafvet. Han var uppenbarligen den bäste hästen i Asgard. Oden tog vägen öfver Jotunheim och såg ned på jättarnes bygder. Då hörde han där nedifrån en röst, som ropade: »Hvem är du med guldhjälmen? Det är en god häst du har.» Den som ropade så var Rungner, som ansågs vara Jotunheims väldigaste kämpe, en jättarnes Tor. Rungner var Jotunheims-åskans herre vid denna tid – Farbaute, Lokes fader, hade varit det före honom – och hade en skinande häst, Gullfaxe, med hvilken han var i stånd att rida bland stormmolnen, och en till vigg formad hen (brynsten), som var ett farligt kastvapen. Egils träffande pilar fruktade han icke, och vakten vid Elivågor hejdade honom svårligen, ty han red så högt han ville öfver Egils borg. Dock hade Egil, likasom äfven Valand, i någon mån förmågan att med galdersång tillbakadrifva stormmolnen, som kommo från Jotunheim; men att städse passa på, när Rungner kom, var icke lätt. Hitintills hade dock Rungner aktat sig för att sammandrabba med Asator. Men i Jotunheim gick det rykte, att han var Tor vuxen. Oden ropade ned till Rungner, som stod bredvid sin häst: »Så god häst som min finns icke i Jotunheim; det håller jag mitt hufvud på.» »Det skola vi fresta», svarade Rungner och hoppade upp på Gullfaxe. Oden svängde om åt Asgard till, och det vardt nu en kapplöpning mellan Sleipner och Gullfaxe, och så ifrig var Rungner, att han knappast märkte, hvar han var, när han, strax bakom Oden, sprängde in i Asgard genom den öppning i borgvallen, som var lämnad för den ännu icke insatta porten.
Med understöd af Staten, medelst ett anslag af 10,000 R:dr B:ko, samt aflöning till arbetsbefälet, och utaf Nås och Jerna socknemän medelst vissa dagsverken, hafva ägarne af Snöå jern verken i Jerna socken samt Fredriksbergs jernverken i Säfsnäs och Nås Socknar Atagit sig samt jemväl under åren 184-1 och 1842 bearbetat anläggning af en väg emellan Nås kyrka samt Gåsborns socken i Wermland, till en längd af omkring 5 mil inom detta Län, och nästlidet år har vägbyggnadeu, förutom en obetydlig del, samt tvänne större brobyggnader, blifvit så fullbordad, att i öfrigt blott grusfyllningens Verkställande återstår. Venjans socknemän hafva likaledes, understödde med ett statsbidrag af 5000 R:dr B:ko, verkställt anläggning af väg från Venjans kyrka till landsvägen emellan Mora socken och Vestra Dalarne, lill en längd af leidel mil. I öfrigt hafva, på enskild bekostnad, blifvit anlagde: af Stora Kopparbergs bergslag, en väg från Svartnäs bruk i Svärdsjö socken till Åmots bruk i Ockelbo socken af Gefleborgs Län, af 2 mils längd, hvaraf dock endast -J:dels mil inom detta Län; af Horndals bruksägare, emellan nämnde bruk och Walla masugn omkring |:dels mil, och från Borns qvarn i By socken till Husby socken |:dels mil; af Malingsbo bruksägare, emellan nämnde bruk och Tolfsbo by i Söderbärkes socken, omkring |:dels mil; af Laxsjö masugnsägare, från nämnde verk lill Hästbergs by i Stora Tuna socken, omkring i mil, och af Grawendals bruksägare i Säfsnäs socken, dels från nämnde bruk ljrdels mil till socknekyrkan, dels ock omkring 1 mil från Thyforss till Annaeforss i nyssnämnde socken jemväl 13 belägne jernverk; hvarförutan Gagnefs socknemän anlagt ny landsväg pä vestra sidan om Dalelfven till eu längd af vid pass mil.
Detta torde ock få gälla som skäl hvarföre åtgärd ej vidtagits att afvisa unga män, som vilja egna sig åt yrket, hvilket för öfrigt icke. utan alt bryta mot gällande författningar, läte sig göra med utexaminerade kadetter ifrån Karlberg, och skulle vara i högsta grad obilligt emot Den 21 Januari. 47 andra, som kunna styrka sig hafva fullgjort de fordringar som fastställs lor vinnande af inträde vid Flottan som Officer, livad Amiralen lie träffar, så finnes Vid sjöförsvaret, DepitsChefes-platsen oräknad, minst 3 platser, som rätteligen alltid holde vara tillsatta med flaggman, och 1 a 2 att tillgå, som Befälhafvare på utgående större Eskader, äfvensom vid upkommande sjuklighet eller annat förfall bland någon af de fungerande, torde ej kunna anses öfverflödigt. När DepitsChefen ansett minskning i offecerspersonalen, hvarken nödig eller nyttig, är det ganska eget att af honom begära skäl för en sådan minskning: för de jemkningar inom graderna, han ansett önskliga, har han framlagt, efter hans och fleras tanka, giltiga skäl. Alven har han, i hvad på honom ankommit, sökt bereda erforderliga tillgångar för att gifva befälet behörig sysselsättning och öfning. 3:o. Ali genom den af GY:n i särskild motion föreslagna förändrade organisation af FörvalV.n af Sjöären:na skalle vinnas, i mån af afgång, en besparing af 18,850 R:dr R:mt årligen. Denna motion har jag redan tillförne bemött, och får med åberopande af hvad jag dä anfört, endast tillägga; alt för genomförandet af den förändring Gr:n afser, torde fordras åtskilliga ändringar i grundlagarne, hvarmed icke häfver sig så lätt, och väl är det, ali denna hållhake (innes, hvarförutan, oftare än nu kan blifva händelsen, nvhets-makeriets och omstörlningslustan tvifvelsutan skulle bjuda till göra sig gällande.
Om af nu anförda skäl lagstiftaren icke alltför mycket' bör fästa sig vid graden al den säkerhet, sorn genom de särskilda formerna af panträtten kati i hvarje fall beredas, utan måste nöja sig med att åstadkomma så mycken lättnad för de lånbehöfvande sorn möjlig är, så fördrar deremot rättvisan, att lagstiftningen angående panträtter icke utesluter möjligheten al dess tillämpning på de olika slag af egendom, som för densamma kunna blifva föremål. För närvarande är panträtten under den hypotbekariska formeln fullt utbildad i afseende på fast egendom. Deremot kan, med undantag för vissa privilegierade näringar, som få upptaga s. k. förlagslån, den lösa egendomen endast under den obeqväma lörmen af handfången pant tjena såsom liv po I h ek för egarens gäld; och det är obestridligt, att detta förhållande är till nackdel för alla de näringsidkare, hvilka i anseende till sin rörelses beskaffenhet nödgas att hålla ett jemförelsevis större kapital bundet uti dyrbara inventarier och machinerier, stora varulager, upplag af materialier m. m. dylikt, och som sålunda nödgas att uteslutande förlita sig pä personulkrediteu samt till följd deraf i konkurrensen om de rörliga kapitalen ofta mäste stå tillbaka för de lånesökande, som kafva realsäkerheter att erbjuda. Detta gäller såväl om köpmän, fabrikanter och handtverkare som om jordbrukare, särdeles do större arrendatorcrnc, med afseende på deras dyrbara inventarier. Men tillfället att belåna lösegendom kan vara af vigt äfven för den mindre näringsidkaren och jordbrukaren, och beholvet. deraf låter ständigt allt. tydligare förnimma sig.
Majrt täcktes lemna honom Nådigt förord hos Rikets Ständer till afskrifning af de summor, hvilkas godtgörande sålunda blifvit honom ålagdt. Då detta mål, vid slutet af år 1825, till Nådig pröfning förekom, fann Kongl. Majrt, i betraktande af det ansvar, hvilket drabbat Landshöfdingen af Wingårdh genom svårigheten att under de mångfalldiga, en Landshöfding åliggande göromål, medoaf» Kongl. Maj.-ts Nådiga Skri/v. N.-o 66. bruten noggrannhet utöfva tillsynen öfver en underlydande Tjensteman, sorn på ett listigt och oredligt sätt missbrukat det förtroende , han, i följd af siri tjenst-befattning, borde ega, godt i Nåder inhemta Dess Högste Domstols underdånig i yttrande om de mildrande omständigheter till förmon för Landshöfdingen af Wingård, hvilka uti handlingarne rörande ersättnings-frågan kunde förekomma, äfvensom : .t höra Fullmägtige i Rikets Ständers Bank och Rikgälds-Contor, huruvida de funne sig kunna, i afseende på de Banken och Riksgälds-Contoret tillhörige medel, medgifva det af Landshöfdingen af Wingård sökta betalnings-anstånd, emot säkerhet i de tillgångar han kunde ega; och Kongl. Maj:t täcktes derefter, under den 3i Maji 1826, med fästadt afseende på hvad Högste Domstolen i ämnet anfört, samt i öfverensstämmelse med Fullmägtiges i Banken och Riksgälds-Contoret afgifne utlåtanden, i Nåder tillåta, att Landshöfdingen af Wingård finge, under befrielse från all ytterligare executif åtgärd, intill Rikets Ständers nästa sammankomst njuta anstånd med betalningen af de, genom Högstberörde Nådiga Utslag, honom till ersättning ådömde allmänna medel, under vilkor ej mindre, att vederhäftig borgen eller annan fullgiltig säkerhet ställdes för åtskilige af Kle - 3o Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifv.