Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var icke tvifvel på Gud, men på människouppfattningen af tillvaron; hon tyckte, ätt den öfverlägsenhet, som människan skröt af, var löjligt högmod. Icke ens så mycken frihet gaf hon sig själf, att hon älskade och lät sig älskas utan små- sinta hänsyn. Frihet, frihet! Hvad hade människorna gjort denna gåfva till? Ett förvilladt begrepp, som de rådbråkade och hackade sönder med förtalets skarptandade tunga. Och Olof, som visste så mycket, som var lärdare än de flesta i Vadstena, med all sin lärdom kände han icke något medel mot hårda domar. Där hon låg, liten Inger, nej, icke liten längre-, ty sorgen gör själen stor och blicken fjärrskådande, kunde, hon endast med största ansträngning se den blåa himmelstrimman mellan hustaken, men hon skärpte synförmågan till det yttersta, ty denna fattiga färgfläck representerade j u världen för henne. Dagarne kommo och gingo i trög enformighet, delade mellan bönpallen och knyppeldynan samt någon gång en promenad i den lummiga klosterträdgården. Hon gick då oftast helt långsamt och med sänkt hufvud, som den går, hvilken drömmer och icke vill vakna. På rabatterna doftade blyga luktvioler, de hviskade på sitt fläktlätta språk o m tålamod och undergifvenhet; den stolta Sanct Britaörten reste sträft hufvudet i obruten viljekraft, och klosterliljan skimrade bländande hvit, en symbol af kyskheten. Så småningom lärde Inger sig den farliga konsten att ändamålet helgar medlen, de mera erfarna klostersystrarna gåfvo henne exempel, och snart hade hon förstått skaffa sig en möjlighet att genom bref och hälsningar underhålla förbindelsen m e d Olof. Den kärlek, som hon måst uppbinda likt ett svagt ungt träd, hade i tystnaden och saknaden växt sig stark. Den hade tagit alla lifssafter som funnos inom henne, blifvit hennes märg och must. En och annan gång lyckades de båda unga lista sig till ett möte, och på detta korta ögonblick lefde Inger veckor och månader. En dag satt hon i sin skumma cell, dit hon på bakvä- gar smugit papper och penna, och skref till sin Olof.
Brandförsäkrings-medlen kommo ar cli8ponelL8 lii utlåningar, enar Brandförsäkrings-^oncleu, i stället för at den förur utgjort ett Lan-ckgpira!, hwilketLouloiret kunnat nyttja i sin penningerörelse, efter en sadan förändring kom at förwandlas til eli vepoLirum, hwilket ständigt ffuile hallas uti beredffap, samt när som hälst uppå reguiiirion urlemnas , at da urlaningar gf Brandförstrkrings-I^onäen redan emot stuter af Ar 1308 kunnat begagnas, Riksgälds-Loiuoirc-rs relariou med Allmänna Brandförsäkrings-Werket bordt uphöra, samt nägon ranta icke widare godtgöras a medel, hwilka, ehuru innestaende i Riksgälds-Lomorrer, icke kunde af Lvu» Den 14 Mars. e. m. 657 t7bnt2iiet 6isponeras. Och om således insättningar af Allmänna Brandförsäkrings-medel härefter stolar ullaras - hade wilkoren ä ömse sidor särststdt bord! 8tipule!33, sa wida wilkoren Uki 1782 Rrs Ke§lemenls. efter hwad vfwan anmärkt ar, i afseende pä Riksgälds-Lontoirst icke wore förenlige med Brandförsäkrings-l^onclens utlåning til enskildeSlutligen torde ock böra erindras, ar Herrar FullmägtigE i Riksgäldtz-Lontoiret redan under den z Augusti förledit Ar, enligt Stars-Utskottets tilstyrkande, underrättat OileUioneii af Allmänna Brandförsäkrings-konclen, at i händelse Direckionen icke stulle wilja lara Brandförsäkringsmedlen innestå uti Riksgälds-Lomoiret emot Veda upgifne wilkor, hwilka för Lontoiiet moro anragelige, ali rel,ltii>n WerkeN emelian Veu sista derpä följande October komme ar uphöra.
Uti § 28 är, bland annat, stadgadt, att den ej kan stadsfullmägtig vara, som för nesligt brott är tilltalad; men att varda medborgerligt förtroende beröfvad derföre, att måhända någon illasinnad person, antingen sjelf, om han dertill har mod, eller genom någon dertill legd stackare, hvilken icke har något att af ett slikt tilltal äfventyra, anställer chikanösa rättegångar, synes mig till den grad upprörande, att jag lif - Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 48. lil ligt önskar, det föreskriften i denna punkt af åberopade lagrum, må inskränkas till den, “som är för nesligt brott dömd, förklarad ovärdig att föra andras talan eller under framtiden ställd.” Man har exempel derpå, att högre myndighet, hvars pröfning utaf stadsfullmägtige fattadt beslut, i någon kommunen allmänt rörande angelägenhet, i besvärsväg blifvit understäldt, af ordalagen i 76:te § tagit sig anledning förklara, att som öfverklagade beslutet icke kunde anses kränka besvärandernes enskilda rätt, eller hvila på orättvis grund, eller vara i olaglig ordning tillkommit, icke eller kunde anses stå i strid med allmän lag eller författning, eller öfverskrida deras befogenhet som beslutet fattat, kunde de anförda besvären icke till pröfning upptagas. Om en sådan tydning af författningen kan vara rigtig, och lagstiftaren alltså verkligen velat etablera en sådan grundsats, så har åt stadsfullmägtige, genom kommunal-förordningen, blifvit inrymd en magt, större än den våra öfriga lagar och författningar tillerkänner de flesta af rikets, så lägre, som högre, domstolar och kollegiala verk. Är åter den här ofvan omnämnda tydningen felaktig, så må lagbudet ändras, hvarigenom en dylik misstydning omöjliggöres.
Om annars manlig trygghet i föredraget på samma gång som vek och snabb känsla, o m annars käck originalitet äfven under den minst högstämda, den mest intima samtalston äro företräden, egnade att fängsla uppmärksamheten, leda eftertanken och verka omedelbart rörande på sinnelaget, så lär man icke kunna undgå att lemna åtskilliga af denne realistiske lyrikers småstycken plats bland det mera tilltalande vi ega i den genren. Och när en dag, enligt hvad man ju bör hoppas, det polemiska kåseriet Träkol ej skall hafva kvar samma aktuella anledningar som nu att drifva spe med » de obotfärdigas förhinder » — på hvilken räkning man hittills har varit villig nog att öfverse med styckets alltför själfständiga rim och allt för myckna räson — så skola helt visss några af de smärre dikterna, som närma sig visans ton, ännu ega i behåll hela sitt glada, okonstlade behag. D e komma fortfarande att påminna om, att här fanns vid den och den tiden bland oss en tillfällighetsdiktare, hvilken skulle kunnat utveckla sig till mönstergill skald, i fall icke fordrande plikter lärt honom att företrädesvis gagna sin samtid på annat sätt. ROBINSON. Teater och musik. Kungl. operan. Webers vackra opera » Oberon » återupptogs sistl. fredag och erhöll ett allt igenom förträffligt utförande. Fru Östberg och hr Ödmann hafva som Bezia och Huon synnerligen tacksamma partier. Det lifligaste bifall kom dem ock från den talrika publikens sida till del. Hr Ödmann tyckes nu ändtligen hafva öfvervunnit den indisposition, som så länge besvärat honom. Hans röst har återfått sin bedårande klang. Fru Edling samt hrr Johanson och Strandberg rönte likaledes bifall för utförandet af Fatimas, Scherasmins och Oberons partier. K. Dramatiska teatern gaf i tisdags afton Labiches och Delacours roliga fyraaktskomedi » Blond eller brunett », en gammal god bekantskap för den äldre teaterpubliken sedan 60- och 70-talen. » Blond eller brunett » är till sin natur nästan farsartad och hade kanske ytterligare vunnit genom att i enlighet härmed spelas i något hastigare och uppsluppnare tern
33 för närmaraube tittfammanö (jntton bpltfa fjolor, £)tr>tlfaö npttiga in SJleb anlebuing a( bet (ör utarbetanbet a( en för be lägre 8anbt Uitbermiétting i jorbbrufetö förbättring, i förening meb biträbe mib Sfawnbmtr. utföranbet af oblingar, mattenaflebningar, ängémattningar m. m., f)ar, mot erfättning belö af ftatömerfet od) belö af meberböranbe jorbbru ^Derjemte fjär af ftatömebel ett ferffilbt anflag bemiljaté för am Diifet ocl) befé BraVfemp ^ äitbatnål att bereba tillfälle för lanbetö jorbbrukare att braga anftsrtanbe. fotbel af be fentijfa fattningar ocb upptäckter, font (tå i famutanbaitg nteb beraé prke, bär genom Öanbtbrukömkabemien öfmerenökomtnelfe £>tif SHajtt amoifat mebel till inrättanbe af ett agrifultnr^emifft laboratorium, äftoenfont till bbtä för ttätnnba laboratorium fantt agrifultur Sdaj:t i imber utfebbe fommitterabe baftoa t ttn 2ftaj:t anwifat ftatébibrag tid aflöning af läras©^^"** ren i ben fiola, pilfelt 9li)föpingé tanö ,£>uöf)åditingéfädjfap anmält (Ig Ijafwa för afftgt att i näinnbe län inrätta för bilbanbe af fficflige ffcgwaltare. ©eban ©ottlanbö tänö fjuöljådningéfädffap förftarat ftg wilja an
Jag önskar att Ridderskapet och Adeln , oaktadt fast egendoms bortspelning å Lotteri är ett ondt, likväl ville anse detta onda ledande till förekommande af ett större ondt, och, i följd deraf, instämma med Bonde-Ståndat. Friherre Cederström: Det har blifvit påstådt, ait, sedan Kongl. Majtt öfverlemnat frågan till Ständerna, den bort, enligt 89 §• Re“ gerings - Formen , såsom Lagfråga behandlas. Dervid anhåller jag dock få fästa uppmärksamheten på origtigheten af en uppgift. Kongl. Maj:t har icke ansett frågan såsom Lagfråga, utan endast äskat en Lag-föiklaring af Ständerne, i fall sjelfva saken skulle verkställas. Lag-Utskottet hade aldrig kunnat yttra sig i ämnet annorlunda än i förening med Oeconomie-Utskottet. Således har OecoHomie-Utskottet, utan fråga om Lag-förslaget , ansett sig böra afstyrka sjelfva saken. Det är en ganska stor skillnad emellan detta, och hvad Herr Ribbing yttrat, att Konungen velat öfver sjelfva saken höra Riksens Ständer. Det är angeläget , då ärenderna skola i behörig ordning afgöras , att ej söka accaparera sig dem i annan form , än de komma tili Ständerne. Hade Kongl. Maj;t Den 1S Det ernber /, ro. 763 velat bora Ständerne öfver sjelfva frågan , då hade den värde Ledamoten haft rätt ; men då förhållandet icke är sådant, och 3 Stånd redan bifallit Lagförslaget, förtjenar det icke, att med en digcussion upptaga den högst knappa tiden. Jag tillstyrker bifall å Betänkandet, hvarigenom Riksens Ständers pluralitet afstyrker sjelfva saken, ehuru jag för min del icke anser detta afstyrkande rigtigt. Herr von Hohenhausen_, Michael: Äfven jag delar den öfvertygelse, att Uskotten icke behandlat denna fråga i fullkomlig öfverensstämmelse med sig sjelfva. När Utskotten anse sjelfva saken skadlig, men likväl föreslå medlet dertill, utfärdande af en Lag-förklaring, står detta ej i öfverensstämmelse med premissen.
De öfriga uttryck, den värde ledamoten tillåtit sig fälla, vill jag icke lill något utförligt besvarande uptaga, utan får endast förklara, alt jag icke förstår, huru man på sådant sätt kan vilja föra sin talan, alt man beskyller andra ledamöter att ledas af hat och ovilja; att man påstår, det deras yttranden äro så oefterrättliga, att det ej lönar mödan att dem vederlägga o. s. v. Sådana uttryck torde nogsamt ådagalägga, att denne herre, då han icke får vara en så fri herre, som han vill, i fråga om anslags beviljande, blifver en nästan ovis herre, och jag förutspår, att om han fortsätter på denna bana och oförsynt framställer äldre ledamöters bevekelsegrunder i en falsk och förnärmande dager, lärer han icke undgå alt, för 'hvarje gång han sådant sig tillåter, erhålla en välförtjent tillrättavisning. Hr Bildt har påstått, att om den grundsats, jag och flera med mig förfäktar, skulle lyckas att göra si? gällande, så klefve missnöjet i landet stort, ty mångå nyttiga foretag skulle derigenom förhindras att komma till stånd. För min ringa del måste jag med tacksamhet erkänna, att 2:ne allmänna företag, till hvilkas utförande jag såsom ledamot af ArbetsDirektm bidragit, fått hugna sig af understöd från allmänna medel, ehurn man aldeles icke gått någon sidoväg utan direkte vändt sig lill K. M., och åtminstone i den ort, der jag bor, tror jag att missnöjet skulle blifvit större, om man hädanefter endast på smygvägar lyckades få anslag till ortens uphjelpande. De, som af politiska skäl icke vilja ingå på den af mig och andre förfäktade principen, borde dock icke förbise, hvad som äfven visat sig i andra länder, att om man fortgår på denna bana, man kanhända snart nog komme att begagna sådana anslagsfrågor till politiska häfstänger för vinnande af ändamål, hvilka icke torde öfverensstämma med ett sannt konstitutionell samhälles förkofran. Öfvertygad härom, samt i medvetande af öppenheten och redligheten af den grundsats, som föranledt mig och de med mig liktänkande att här uppträda, fortfar jag att påyrka punktens återremitterande.
KUNGEN. Det vet Du? MAGISTER O. Det vet jag? Likaså skulle klockorna gå till lübeckska gälden, men en del gingo till styckgjutaren att bli kanoner, och det var icke korrekt. KUNGEN. Jaså! MAGISTER O. Kom därtill att efter ordinantian om klostrens stängning Vreta kloster ändock fick stå kvar därför FJÄRDE AKTEN att konungens svärmor behagade vara katolsk, se det var både fegt och uselt och har väckt så mycket ond blod... KUNGEN. Vreta skall stängas. MAGISTER O. Ja, men det skulle vara stängdt nu! och är det icke! Skulle jag nu sammanfatta allt hvad klandervärdt finnes hos den store konungen, så vore det brist på pietet! KUNGEN. Hvad är det? Det var det värsta jag hört! MAGISTER O. Pietet är den hänsyn den starkare, äfven om han är en Försynens man, måste visa mot de svagares känslor, där dessa äro utsprungna ur ett barnsligt och därför fromt sinne. KUNGEN. Jaså, det är det? MAGISTER O. Nu har jag talat! KUNGEN. Ja, Du har talat! GUSTAV VASA MAGISTER O. Och om kungen velat höra någon enda gång, skulle han fått veta mer! Men det är furstars osed att bara höra sig själfva! KUNGEN. Jag har aldrig hört maken! Jag är förvånad, men mest öfver att jag icke slagit ihjäl dig! MAGISTER O. Gör det, då! KUNGEN fixerar honom. Kungen går baklänges tillbaka och sätter sig. De betrakta hvarandra ett par sekunder under ömsesidig tystnad; därpå säger kungen: reser sig och går emot Magister O., som blir stående lugnt och Hvem är Du? MAGISTER O. Ett ringa Guds redskap gjordt att tjäna det stora; den store Herrans underman, som fick sig gifvet att samla svenske män och länder till ett. KUNGEN. Det fick Engelbrekt äfven, men så löntes han med pålyxan. Skall det bli min lott också? MAGISTER O Det tror jag inte, men det beror på er själf, konung! FJÄRDE AKTEN KUNGEN. Hvad skall jag göra?
— Denna inskränkning af personliga friheten hafva Conunitterade ansett oundviklig, om man icke vill äfventyra en öppen täflan emellan socknarne, att på hvarannan öfverflytta en redan känd eller, såsom snart inträffande, förutsedd fattigvårdstunga, jemte alla de ganska vådliga oordningar, som deraf måste föranledas. Committerade hafva också ansett sig hafva anledning tro, att inskränkningen i och för sig sjelf, sådan den nu år medgifven, sällan hittills visat några menliga verkningar. Af de många klagomål och tvister, som i anledning häraf blifvit förde, skola de Lagsamt Allm, Besv.- och Ekon,-Utskottens Betänkandej N\o 5, 5 fleste icke haft afseende på sjelfva inskränkningen, utan på sättet, huru man tillämpat den, dervid socknarne vanligen tillvållal sig en rått, vida utöfver den dem tillkommit. Ordentliga öfverenskommelser härom hade inom socknarne blifvit träffade och till och nied hos Kongl. Maj:t anmälde till fastställelse, enligt hvad Committerade meddeldte handlingar visat. Committerade hafva ansett, att skäliga anledningar till så beskaffade bemödanden å sökandernes sida icke saknats uti det verkligen hotande åfventyret af en öfverdrifven fattigvårdstunga, till följd af det förhållande, sorn visat sig inom den egentligen arbetande classen och dess behandling; men trodde sådant motverkas genom den föreslagna enskilda ansvarigheten för underhafvandes fattigvård, som måste väcka mera varsamhet vid valet af arbetare, och mera omsorg för deras bergning, och under denna förutsättning hafva Committerade funnit sig icke böra föreslå ån ytterligare inskränkning af inflyttningsråtten socknarne emellan. Committerade hafva vidare ansett, att mångfaldiga af de omförmålde tvisterne haft afseende å det förhållande, att en person varit skattskrifven i en socken, men haft bostad eller vistats inom en annan.
Der står ju tydligt: ”Af de handlingar och upplysningar, comiteen samlat och den locala kännedom, comiteen hör äga, åligger den att utröna egendomarnes beskaffenhet, lill utrymme, jordmån, åbyggnad, belägenhet, afsätlningsställe, förmåner och onera, för att, på grund af en sålunda verkställd undersökning om förhållandet, kunna tillvägabringa en rättvis taxering, hvarvid äfven bör afses, huruvida den ifrågavar. egendomen genom eldsvåda, vattenflöde eller andra olyckshändelser blifvit försämrad.” Står der något ord, som kan föranleda taxe1'ingscomite'en att betrakta en egendoms värde relativt till andra egendomars värden? Får jag lof att fråga, om man häraf någonsin kan annat än finna sig pligtig att uppskatta en egendom till dess verkliga (effectiva) värde, och icke tro sig äga rätt att snegla på en annan egendom och jemföra honom med den som skall värderas. Det är just för att undvika ett sådant misstag hos taxeringsmännen, som jag ifrar mot Ulsk:s förslag i denna fråga. Föröfrigt får jag förklara min tillfredsställelse öfver att finna, att Gr. Cronhjelm i botten är af samma tanka som jag. Hr von Hartmansdorff: Jag lager för afgjordt, alt en hvar önskar, det billighet må vid taxeringen iakttagas. Derom kan man inom del H. Ståndet icke vara oense. Men frågan är om sättet att komma derhän. Vinnes detta säkrare, om de, ordalag bibehållas, hvilka för närvar, stå i bevilln.förordn., eller genom Utsk:s förslag? För min del anser jag den gällande författningen vara all föredraga. I 68 § har man anmärkt orden ”gångbara pris”; men dervid hör man komma ihåg hvad Frih. Palmstjerna redan yttrat, att de skola, tjena lill en vägledning. En hvar som deltagit i en taxeringsförrättning vet också att det så tillgår. Om icke de gångbara prisen skulle tjena till vägledning vid taxeringen, hvad hindrade dä taxeringscomiteerne i ett helt län att gå så godtyckligt tillväga, att de icke ens hunne till det för länet stadgade minimibelopp.
Discont-fonden måtte, • under nämnde utlåuings-vilkor, serskildt bestämmas för jordbruks-näringen; äfvensom alt räntan för låne-underslödet till jordbrukare måtte nedsättas, Uti infordradt utlåtande, har Directionen öfver Banco-Discont-Verket afstyrkt bifall till de af motionärerne föreslagne förändringar, hufvudsakligen af följande skäl: dels att bestämmandet af den kortare tid, eller sex månader, inom hvilken Discont-lån bör inbetalas eller omsättas, hittills funnits i väsendtlig nion bidragande att inskränka Verkets förluster till de möjligen minsta, och att det vore nödvändigt att, med en begränsad fond, kunna påräkna hastigare och jemnare inflytande tillgångar för lånsökande; dels att, med afseende å mängden af lånsökande och fondens anlitande, all anledning saknades för nedsättning af räntan; och dels att väsendtliga hinder skulle mota vid Riksdags-Fullmägtigen Dawid Anderssons förslag, rörande en serskild, genom afsättning af Banco-Discont-fonden tillkommande låne-rörebe för jordbrukare och bergsmän, emedan icke med tillförlitlig säkerhet eller rättvisa lät sig bestämmas rättigheten för låns tilldelande i sådant fall, då lånsökanden icke sällan kunde hänföras till 2:ne eller flere categorier. Hvad Banco-Utskottets Utlåtande > N.o 8j. Hvad nu först vidkommer Riksdags-Fullmägtigen, David Anderssons yrkande, att de, som begagna Handelsoch Närings-Disconten icke må erhålla lån från Banco-Disconten, så, enär det skulle vara obilligt att betaga en vederhäftig låntagare rättigheten att, då derigenom icke det bestämda högsta skuld-beloppet öfverskreds, på fullgod namnsäkerhet erhålla lån från BancoDisconten, derföre att han förut innehaft eller ännu innehade lån från Handelsoch Närings-Disconten, kan Utskottet icke understödja denna motionärens framställning.
Vid jemförd se med de föregående årens enahanda räkenskaper hafva Revisorerne funnit, att de sednast uppgjorda riks-hufvudböckerna lemna ej allenast en i väsendtlig mån lättare öfversigt af förhållandet med Stats-verkets ställning, enär hvarje konto utvisar huru såväl inkomst som utgift till beloppen utfallit, utan ock på samma gång en större fullständighet i redovisningen, derigenom, att dels serskilda hufvudräkningar blifvit inrättade för Stats-verkets grund-fond samt ordinarie och extra statsreglerings-fonderna äfvensom alla öfriga serskilda fonder och kassor, hvilkas ställning förut endast genom vidlyftiga omslut kunnat inhemtas, och dels att den nya riks-hufvudboken, efter det Riksgälds-kontorets redogörelse deruti blifvit inrymd, nu mera innehåller fullständig upplysning äfven om sistnämnde verks tillstånd och förvaltning. Revisorerne, som, i betraktande häraf, funnit ©tvifvelaktigt, att den nya methoden för riks-hufvudbokens uppställning i flera hänseenden medfört ganska väsendt - liga fördelar, hvadan således genom denna förändring ett betydligt framsteg måste anses vara vunnet i afseende å sättet och ordningen för de allmänna medlens redovisning, hafva härmed trott sig äfven böra omnämna, att det nya bokslutet, enligt ofvan °uppgifne förändrade grunder, hvilket för riksboksluts-kontoret medfört ett ökadt arbete, blifvit med mycken noggrannhet och på ett i allo förtjenstfullt sätt verkställda § 2. I sammanhang med de uti högstberörde nådiga bref af den 15 Februari 1855 meddelade föreskrifter angående riks-hufvudbokens förändrade uppställning, hade Kongl. Maj:t jemväl anbefallt Kongl.
Nådiga förordnande till egen och sökandes efterrättelse; samt Alt, hvad dernäst beträffar Kommers-Kollegium, Kongl. Maj:t fann någon minskning i göromål för den bibehållna Handelsoch ManufakturDivisionen icke hafva genom Embetsverkens nya organisation uppkommit; men att då Rikets Ständer likväl yrkat, att ytterligare besparing i detta Verks Statsanslag måtte till vägabringas, Kongl. Maj:t ville i detta hänseende vidtaga enahanda åtgärd, som blifvit beslutad i anledning af Rikets Ständers vägran att i Stat uppföra hvad för Embetsverkens reglering utöfver nu bestämda Statsanslag ansetts behöfligt. Uppå Kammar-Expeditionens föredragning ville Kongl. Maj:t taga i Nådigt öfvervägande hvad Rikets Ständer yttrat i afseende på regleringen af Kammaroch Bergs-Kollegiernes Stater. Derjemte öfverlemnades till bemälde Expeditions föredragning de delar af Rikets Ständers förevarande skrifvelse, som angingo förslags upprättande lill Lands-Staternes reglering; tillökning i anslaget för Länsmännens aflöning; fortfarande af anslaget till tryckningskostnaden för Landshöfdingarnes Embetskungörelser; förhöjdt löne-anslag för Landshöfdingen i Jemtland; dispositionen af den Landshöfdingen i Kronobergs Län tills vidare beviljade ersättning för dagsverken till Kronobergs Kungsgård; samt ersättning till Landshöfdingarne i Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands och Westerbottens Län för förlorad inkomst genom Räfstetings-penningarnes upphörande; Ecclesiastik-Expeditionen erhöll' derjemte del af Rikets Ständers beslut om det lill SundhetsKollegii disposition ställda anslag för en Elektricitets-maschin, samt om anslagen till Extra Provincial-Läkare, till Veterinär-Inrättningen och Carolinska Institutet, till smittosamma sjukdomars botande och Medico-legala 84 Bil. till R. St. jfust. Ombudsm.