Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär endast efter Kronans behof persedlar affordras oell utgöras, blir uppbörden, redogörelsen och förvaringeri hvarken svårare eller mångfaldigare än hittills vid upphandlingar, och kari sålunda ej medföra flera omvägar eller olägenheter, än för det närvarande , och troligen skola årliga besparingar kunna ske till förmån för Stats - Verket, samt till understöd för Kronan och Landet vid påkommande behof, äfvensom utvägar derigenom gifvas till en förbättrad och mera efter tiderna lämpelig aflöning för Kronans Embetsman, hvilka nu till större delen måste under största bekymmer för deras bergning framsläpa lifvet. Pervningesfocken skulle snart finnas öfverflödig i stället att den nu anses otillräcklig och den skulle af sig sjelf förrnindskas, samt sällan erbjuda sig någon nödvändig anledning att öka den. I sammnnbang med detta kan jag ej undgå fästa uppmärksamheten derpå, att utom jorden, Tullqvarnar och en del Bruk , äro alla öfriga Industriens inrättningar, Verk och Eabriquer samt Handtverkerierne icke ålagde någon ordinarie Renta till Kronan. Man har fästat allt vid jorden, likasom den utan brukare kunde afkasta alla articlar man den påfört; men Akrén ger, utan arbete och utsäde, likaså litet någon afkastning, sorn hvar och en verkstad utan arbetare och rudimaterier. Det synes mig der - Den 19 Juni. derföre lika billigt att Fabriqueuren och Handtverkaren , utaf sitt arbete, ger Kronan tionde sora Åkerbrukaren; och manne man ej med skäl kunde fordra att Handtverkaren i man af sin egen och medhjelpares arbets förmåga, utan betalning presterar Kronan vissa arbetade persedlar, eller ock utan betalning arbetar af Kronans rudimaterier. Om t. ex. för Soldatens behof af skor Garfvaren beredde de Trud ar Kronan af Hemmanen tager i skatt, samt Skomakaren af dessa hudar tillverkade skor, så vöre ali penninge - utgift för detta behof umbärlig.
IC~~indelig L~seforening 81. en foreteehe, son1 soker sin like &amp; tminstone i g a d a viirlden. Eva Fryxell. en. laeliga historim ' Baraens Bi %desbc&amp; aE A lf retZ Bele1 * s7r elm, Teol. och Fil. Doktor. hin d,ldens sraprlse till lsraels utvandring u r Egypten. HBft. 1: 50. nlt: ci l~t~iittel. ; cr for de s m i af HJ. Dta t ' ijr~glieiidu biickerna 1-1 filuias iifvcw att tillgii. Ur sjalarnes lif. H B ~ f. Idun Prenumerationspris pr ar: Byra: K l a r a v. kolorerade planscher kr. 9: — I d u n m. Modet, u t a n kol. pl. Redaktör FRITHIOF De vidgade kommunikationerna ha ock v i d g a t möjligheterna att i landsorten få se g o d dramatisk konst och verkligt goda konstnä- rer, och d e n s v e n s k a landsortsteatern räknar i våra dagar många n a m n, s o m icke ställas i s k u g g a n af hufvudstadens berömdheter. Träffas å b y r å n k l. Allm. Telef Therése våra dagar rullar Thespiskärran p å v i n g a d e snälltågshjul snabbt och lätt g e n o m land och rike. D e t e n a teatersällskapet i landsorten aflöser det andra, farande från stad till s t a d p å kort tid, » turnéer » ila blixtsnabbt fram och åter, och hvarken h n f v u d s t a d e n s e g n a artister eller ens utland e t s stora stjärnor förs m å att då och då hedra äfven den s v e n s k a landsorten m e d ett besök. oeh 61 47 Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Iduns Tryckeri Aktiebolag 6:te årg. 70 ö r e pr n o n p.
En tum mellan hvar bokstaf, och när han ska säga något roligt, så känner man af det, både innan det kommer och sedan det har kommit – Det ilar efter hela ryggraden, alldeles som när man sätter en stämgaffel mot tänderna. Men hvad brydde sig Gustaf om Fredrikson! Han bara kikade på fruntimren, som just den aftonen till min glädje var stryk fula hvar eviga en. För öfrigt såg publiken ut som om den vore färdig att skratta redan på förhand. Märkvärdigt hur gärna den skrattar! Det har jag sett förut – sist just i »Kärleken». Skrattade inte nästan hela teatern, bara pastorskan och hennes kull visade sig, fast jag snarare tyckte det var att gråta åt, jag, när man betänkte, hvad det ville säga att hålla en sådan skara hel och ren. För att nu inte tala om, hvad hon måste ha slitit, stackars människa, innan hon födt dem allihopa hit i världen, ty så vidt jag kunde se, måste de ha varit trillingar och fyrlingar allihopa, så presis lika stora var de. Bom! sa det i detsamma på senen. »Jag hoppas», hviskade jag till Gustaf, »att den där otrefliga människan, som spelade gamla fästmön i »Kärleken», inte är med. Hon var alldeles för naturlig. Natur har man nog af i hvardagslag.» »Ja ska det vara, så ska det vara», sa Gustaf. Du min Gud, hvad vi skrattade! I synnerhet när svärmodern kom infigurerandes i smutsiga tyllkjortlar och trikåben. Gustaf skrattade så högt, att människorna började titta på honom. Då försökte han att hålla sig, men blef alldeles kittelblå i ansiktet i stället. »Skratta du ut», sa jag tämligen högt, »ty ges sådana stycken på Kunglig Majestäts teater, och med Hans Allra Nådigaste Tillstånd, så är det häller inte meningen att folk ska krevera.» Lika galet var det alla akterna igenom, och när ridån föll för sista gången, var vi öfver förtjusta med vår afton. Men det säger jag, att skulle jag bjuda till att uppträda på det viset inför tvillingarnas pappa och bodbetjänternas prinsipal, så blef jag inspärrad på ett dårhus. Där ser man skillnaden mellan natur och konst!
En dag hade han skickat ut den trogne lärjungen, för att i marknaden efterhöra hos ”Bokförarne”, om de hade ”något nytt verk om Christna Religionens sanning”. Men ett sådant fanns ej. Stjernhjelm blef misslynt; och på Columbi fråga, hvad han tyckte ”om Mornæo, Grotio, så ock vår Lenæo?” svarade han: ”de äro vackre karlar, men i den materien göra de icke tillfyllest”. – Columbus: ”Tron J, att man blir salig, om man dör i tron på vår heliga Religions läror?” – Stjernhjelm: ”Ja”. – Columbus: ”Hvad görs då behof, att bekymra sig om flera vägar, när man har en viss? Är icke bättre, att följa den gifna, som är säker, än sväfva i en orolig tviflan; helst i de saker, dem dock ingen menniska kan utleta? Om vi än tale och skrifve aldrig så mycket derom, är dock allt stympverk. Är icke derföre bäst, att skjuta oss i Guds hand, göra vårt bästa och låta Gud sörja för det andra? ” – Stjernhjelm: ”Så menar ock jag”. – Kort efteråt, då han redan låg på dödsbädden, och sedan han yttrat de förut anförda orden om menniskolifvets egenskap af skugg-dröm, sporde honom Columbus: ”Är ännu något, som J viljen gifva mig vid handen? – Stjernhjelm: ”Det allrabästa, som man i verlden kan äga, är ett gladt mod. Hvad jag kan förmana och råda, är, att icke vidlyftigare med verlden och det verldsliga sig inlåta, än med sinnets rolighet kan förlikas. Mitt sinne har varit starkare, än att det af lyckans ostadighet kunnat omdrifvas. Mitt nöje har bestått i godt hjerta och god helsa, ärligt och vettigt lefverne, samt deraf flytande gunst och afhåll bland folk, jemte en viss förtröstan till Gud, som mig slika gåfvor förunnat”. Härpå sammanknäppte han sina händer med dessa ord: ”Gud, som mig har låtit komma hit i verlden, gör af mig hvad
Begagnar man den om deras belopp vid föregående Riksdagar lemnade Summariska uppgift, för att efterse hurn utgifterna ökat sig, så finner man, att förhållandet mellan UtgiftsSummorna vid 1S10 och 1818 års Riksdagar var följande: usta HufvudTiieln, som vid det förra Riksmötet bestämdes till 467,825 R;dr hade vid det sednare ökat sig till 623,468 , eller till hälften mera. 2:dra HufvudTiteln hade stigit från 448,48g R:dr till 754,898 P„:dr eller öfver hälften mera R:dr till 3,267,888 R:dr eller mer ån dubbelt. Den 4:de från 6,g55 till 21,168 eller 5 gånger öfver det förra beloppet. Den 5;te från 10,455 R;dr tilt f>rn 3 Juhl /, nt. 20,018 R;dr ellerWubbelt. Den 6:fe från 18,414 R:dr till 30,55g R:dr eller öfver hälften mera. Den y:de från 00,290 R.-dr till 36,000 R:dr eller något mera. Den 8;de hride förminskat sig från 368,2 64 R:dr till 331,001 R:dr. Deremot hade den g:de stigit från 24,450 R:dr till iob,éoö R:dr eller till 4 gånger mera; och Allmänna IridragningsStaten sluteligen minskats från 50,626 R;dr till 28g,844 R.dr eller till inemot hälften mindre. Hvad slut-summorna nu förslagsvis skulle utgöra, år, såsom anmärkt blifvit, icke uppgifvet. Men då vi se huru utgifterna nästan på alla titlar tilltagit, och då flere nyo anslag för ögonblicket begäras: så bör man med skål fråga, om Rikets krafter i samma nion tilltagit? De nya anslag StatsUtskottet anmält härflyta merendels af partielt förändrade organisationer inom Styrelsens särskildta grenar.
Hvar och en vet, att den mest lönande näring för närvar, är penningeägarens. De flesta fabriksidkare, jordbrukare etc. äro eller blifva fattiga. De arbeta gemenligen med andras penningar, och sällan förmår deras arbete att drifva dessa penningar till afkastning af den dryga räntan, som derför måste betalas, utan revenuen af den egna förmögenheten måste ofta dertill anlitas, i fall man har någon sådan; i annan händelse haiman blott att förese ett gifvet obestånd. Så länge staten bibehåller lag på en hög räntefot, är det gifvet, att capitalisten skall linna det beqvämare att helt enkelt uppbära sina räntor, än att kasta sig in i besvärliga yrken, deraf hail dessutom icke kan påräkna så hög afkastning. Näringarna stå altså under statens förmynderskap ända till den tidpunkt, då capitalerna sjelfvilligt erbjuda sig åt näringarna; och derförinnan anser jag staten vara nödsakad att bispringa dem. Jag ville altså gerna instämma i K. M:s propos.; men jag fruktar, att densamma, såsom svårare verkställbar, icke komme att vinna framgång, och jag inskränker mig derföre dertill, att det må medgifva? CommerceCollrm rättighet att uti ifrågavar. afseende handla på egen hand, på sätt reservationen uppgifver. För min del kan jag nu icke gå längre; och om It. o. Ad. biträder en sådan mening, anser jag en nyttig opinion hafva blifvit uttalad. Hr Cederschjöld: En värd talare har sagt, alt rättvisan fordrade en tillökning i Manuf.discontfonden, emedan det creditiv, som 181B meddelades, beräknades till 3ij| proc. af produetionsvärdet; men så vida jag rätt minnes, bestämdes icke creditivet till någon viss proc. af tillverkningsvärdet, utan den lixerade summan kom tillfälligtvis att utgöra detta förhållande lill nämnde värde. I samma mån näringarna tillväxt, har naturligtvis deras ökade tillverkningsvärde kommit i ett lägre förhållande till den lixa lånefonden ; och det vore lyckligt, om detta förhållande följe ända derhän, att creditivet endast utgjorde i proc. af tillverkningen.
Hvad man föregifvit, att K. M. skulle, genom den föreslagna grundlagsförändringen, blifva tvungen, att framställa förslag till beständiga förändringar i beskattningslagstiftningen, är ett misstag, ty om K. Al. ansåg den hittills varande lagstiftningen i bevillningsärenden vara god och nyttig, så skulle K. AI. naturligtvis ingenting nytt föreslå, utan det gamla finge ega bestånd. Jag fortfar i min vördsamma anhållan om afslag på Frih. Cederströms förslag till gemensam tanke. Frih. Cederström: Ingenting kan vara mera rigtigt och vålgrundadt, än Gr. Lagerbjelkes erkännande utaf behofvet af min ursäkt för det nog vanställande sätt, hvarpå han hehagat framställa mina anföranden i denna fråga. Jag yttrade, att de propos:r eller förslag, som K. Al., på grund af den ifrågasatta ändringen, derest den blefve grundlag, kunde finna sig befogad alt till R. St. aflåta, sannolikt icke skulle vinna R. St:s bifall eller leda till något resultat. Detta tyder Gr. Lagerbjelke så, som skulle jag hafva sagt det i allmänhet om alla K. propos:r. Sådant innefattar doGk ett betydligt misstag. Så länge Konungamakten håller sig inom sina i grundlagen utstakade attributioner, så bör man visst icke i allmänhet å K. Al:s propos:r förmoda en sådan ogynnsam utgång, som den hvilken långt snarare skulle inträffa, derest R. St., genom denna grundlagsförändring, inledde K. AI. uti åtgärder, hvilka enl. sakens natur, jemte långvarig sed och häfd, tillhört R. St:s rättigheter. Sådant var mitt yttrande, nu reduceradt till dess kortaste expression. Gr. Lagerbjelke har således fastmera, jemte det han till mig framställde sin anhållan om ursäkt, hvilken jag, såsom christen menniska, rätt gerna gifver honom, fastmera bordt bedja R. o. Ad. om ursäkt derföre att han, genom detta sitt yttrande, gjort det lill en oeftergiflig skyldighet för mig alt för mitt rättfärdigande, ånyo upstå, ehuru jag förut tren - Den 29 Juli. 17 trenne gånger giFvit mina tankar i frågans särskilda delar tillkänna.
Klara: Baron Sterner. Vilhelm: Åh, han! Han är alldeles för bekväm att ta illa vid sig, om han inte finner er. Klara: Men han skall finna mig. Vilhelm: Nej! Han kommer nog hit i dörren till vinterträdgården; tack vare den exotiska vegationen undgå vi hans blickar, då skall han rycka på a x l a r n a. Vill ni slå vad? Klara: Hvarför det? Jag skall underlätta hans bemödanden. Musiken börjar redan! Så låt mig då gå! Och mamma se ' n! Vilhelm: Mammorna få lof att finna sig i att förlora sina döttrar på balerna. Tst! (Hviskande:) Jag ser redan baronen genom palmbladens galler. Han kastar en flyktig blick hitin, han ser oss inte. Han rycker på axlarna, han försvinner! (Högt:) Sade jag inte det? Sterner är filosof, frö- ken Klara. Och så är han inte förälskad i er. Annars skulle han nog ha funnit er! Klara: Men han dansar bra! Ni har beröfvat mig min kavaljer! Vilhelm: Lyckligtvis kan jag erbjuda er en annan. Klara: Må så ske! Vi gå alltså! Vilhelm: Ett ögonblick! Ni har ännu inte svarat mig på min fråga. Klara: Har ni frågat mig om någonting? Vilhelm: Bara en småsak! Om ni vill heta fru von Beran? Klara: Är det inte nog, att jag ännu inte sagt nej? Vilhelm: Nog är det inte, men redan ganska mycket! Klara; Så nöj er med det! Vilhelm (hastigt): Nej! Klara: Herr von Beran, jag har aldrig behöft öfvertaga min systers aflagda garderob, följaktligen har jag ingen ingrodd aversion mot friare. Vilhelm: Som hon lagt af. Klara: Ja, jag menar, att min familj noga räknadt är skyldig er ett skadestånd. Vilhelm: Ni vill alltså? Klara: Jag vill dansa fransäsen med er. K o m nu! Vilhelm: Strax! (Han kysser henne.) Klara: Min herre! Hvad är det? Vilhelm: Ett litet förskott på skadeståndet — ingenting annat! Fortsättning följer! (Han lägger sin arm om hennes lif, o c h de dansa ut i salen.) (Ridån faller.) Liten efterskörd från svenska skaldinnors blomparterr. För I d u n af Birger Schöldström.
Rätten handlingarne återställer, till elen i ordningen närmaste, och så vidare, hvilket hvarje gång i Prqtqcollet anteck-» nas; och bör, sedan alla de Ledamöter, som det äskat, sålunda af handlingarne haft del samt fått begagna den i Lagen medgifna betänketid, omröstningen genast, efter hållen öfverläggning-, i föreskrifven ordning för sig gå, utan att ytterligare uppskof dermed till en an-, nan rättegångs-dag för någon Ledamot må ee ga rum.” Rikets Ständer framhärda etc, kV: o //o. Uppl. och godk. hos Ridd. och Adeln d. 21 Sept, 4829, Preste-Ståndet d. 23 Borgare-Ståndet d. 23 — Bonde-Ståndet d. 23 — —■■ Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, an - Exp. Utål. Förslag till and. Skrifvelse N:o 170, 405 gående rättighet för fordringsägare att hos Konungens Befallningshafvande erhålla så kalladt Promotorial i Lagsöka ningsmål. S. A, K, Rikets Ständer hafva till pröfning förehaft en hos dem gjord hemställan, att, af anförda skäl, fordringsägare mätte, genom en allmän Författa ning, förklaras berättigad, att af E. K. Majrts Befallningshafvande i det Län, hvarest han har sitt hemvist, erhålla så kalladt Promotorial i Jagsökningsmål till E. K.
Oeh på skoträffligt lämpade sig till att väcka barnens lan lades också hela arbetet och ansvaret för tankelif samt öppna deras ögon för det stora det unga slägtets upptuktelse. Men på grund och underbara i naturen; än var det något af den tankeoreda, som kännetecknade flertalet djur, någon växt, en sten eller ett föremål af den tidens föräldrar, klagades dock högljudt af metall, som väckte barnets undran och öfver skolstraffeu, hvilka naturligtvis också kräfde en liten berättelse, utan att barnet voro både olämpliga och vanmägtiga mot pinades med att sitta stilla under timmar barnoch ungdomsskaror, hvilka aldrig känt för att låtsa höra på. hemtuktens uppfostrande magt. En skara Föräldrarnes feberaktiga ängslan, att bar» skolbarn » var liktydig med en skara vilnen ej inom en viss, temligen späd ålder skulle dar eller skadedjur. De nedtrampade offentlära sig läsa, försvann så småningom, när man liga planteringar, bröto ned skogarnes unga såg, att de små lärde ofantligt mycket mera träd, när de ej genom ett ovårdsamt handtegenom att se, höra och deltaga i lifvets berande af eld vållade svåra eldsvådor. styr, samt att de hade vida lättare för att lära Ett par af den tidens författare påstå, att sig läsa, sedan de tillegnat sig ett större ordpojkar rökade cigarrer lika ostraffadt, som vi förråd samt fått begrepp om, hvad läskonsten tömma ett glas vatten; men det förefaller tjenar till. » mig dock otroligt. » Men staten, staten, hur kunde den tåla I hvarje fall är det säkert, att de på skosådana oregelbundna undervisningssätt? » sporlornas gårdsplatser anbefalda lekarne på viss de jag.
Långt ifrån att något dröjsmål med räkenskapernes afslulaude skulle uppstå genom mitt förslag, skulle derigenom i stället en obegriplig stor hastighet inträffa och icke något hinder mola alt till och med helt och hållet undvika den hederliga landsbokens afslutande, så att man kunde återgå till hvad Konung Carl XI beslöt, dä lian förbjöd rikshufvudbokens afslulaude och i stället ålade Räknekammaren att lill Honom afgifva månadsoch half-månads förslag öfver utgift och inkomst, och då vore det väl ingen svårighet för Statscont. att kunna inom ett par månaders tid sammandraga dessa förslager öfver inkomst och utgift, jemföra dem med de summariska räkningarne, som af slu - Den 20 November e. m. ■409 slutas med den sista April och inkomma under loppet af Juni månad från samtlige länen, och sålunda afslula tilläfventyrs en månad förr än i Frankrike bokslutet bär i Sverige öfver hela Statens så ordinarie som extra ord. inkomster. Härigenom skulle den vidlyftighet och tidspillan forekommas, hvarom man kan läsa i 1841 års revisionsberättelse, (hvarest linnes Kammarrättens skriftliga uppgift, att för revision af ett års landsböcker fordrades 25 år och, om jag rätt minnes, 3 månaders tid), enkelhet uppkomma genom alt uppbördsårel blef räkenskapsår, m. e. o. om månadsoch |-månads-förslagen i Slatscont. sammandrogos, kunde räkcnskaperne vara i ordning några dagar efter uppbördsårets slut. Hr Westerstrand, Pehr: Alt Frih. Cederströms motion blir till StatsUlsk. remitterad, anser jag ingalunda vara onyttigt; den kommer visserligen dä ali behandlas i sammanhang med en fråga i nästan samma sak, som redan är till nämnde Utsk:s handläggning äfverlemnad. De s. k. landlräntorue, eller alla de räntor, som utgöras efter taxering eller jordeböcker, inflyta icke samma år, under hvilka de debiteras, men äro likväl i Statsregleringen för det året beräknade som inkomst, sä att hvad som 1843 beräknas, inflyter ej förrän 1844.
Det är pa iia Don 8 December. denna omständighet jag velat fästa deras uppmärksamhet, som lika med mig anse tolagen ej vara af bevi!ln.‘snatur. För öfrigt yrkar jag hvarken återremiss, bifall eller afslag i detta betänk., emedan jag tror, att hvad grundlagen stadgat om afgifter icke genom ifrågavar. hemställan kan rubbas; och hvad tolagens reglering beträffar, hvilken jag anser af behofvet påkallad, förmodar jag, att då denna sak varit öfverlemnad åt en af K. M. nedsatt committé', K. M. lärer taga i betraktande, hvad denna committé' gjort, och att således till städernas och det allmännas nytta saken blir reglerad utan den föreslagna und. skrifvelsen, hvilken synes mig innefatta litet i sak och mera vara föreslagen för att få någon conclusion, utan afslag a motionärens framställning. Frih. von Stedingk: Då jag icke kan underlåta att fortfarande önska återremiss af detta betänk., kan jag ej dela den farhåga, Gr. Horn sednast framställt, att målet derigenom skulle hos Utsk. blifva mer inveckladt. Jag gör mig visserligen icke stora förhoppningar af en återremiss, ty jag påminner mig, att man efter 2tne dagars discussion inom Oecon.- Utsk. ej kom till annat resultat än denna und. önskningsadress till K. M.; men jag tror, att om också Utsk. ej ville fästa stor uppmärksamhet vid återremissen och skulle qvarstå vid den anhållan, som nu är tillstyrkt, kunde Utsk. åtminstone deri insätta en önskan att få inhemta Regeringens egen tanke i fråga om tolagens bevilln:seller privilegiinatur. Jag har redan förut yttrat min öfvertygelse, att om tolagsinkomsterna skulle tillhandahållas statsverket, och städerna af staten erhölle, hvad som erfordras för de ändamål, hvilka med tolage^i varit afsedda, skulle statsinkomsterna blifva ökade, och S betraktande deraf hyser jag det glada hopp, att Regeringen sjelf kunde anse tolagen böra betraktas såsom bevilln.j Gr. v.
Till stöd för ifrågavarande förslag har af motionärerne hufvudsakligen blifvit anfördt, att, då bränvinsbränning så till vida utgjorde en förädling af råvara, som bränvin vore både lättare och billigare att transportera, än spanmåi och potates, samt dranken vore för ladugårds-skötseln af särdeles stort gagn, bränvins tillverkningen icke borde motarbetas, utan snarare befrämjas, men att åtgärder derjemte borde vidtagas, så att bränvinet sä litet som möjligt inom landet förtärdes; äfvensom att man i flera andra länder, såsom Preussen, Holland och Danmark, der fördelen af ett sådant förfarande blifvit insedd, sökt att på samma gång underlätta bränvinsbränningen och åstadkomma utförsel af varan, medelst beviljande af drawback, uppgående till samma belopp, som tillverknings-afgiften. Härförutan har vice Talmannen Ola Svensson från Skåne uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion anfört, att alltsedan den vid 1853 och 1854 årens riksdag beslutade genomgripande reformen i Svenska bränvins-lagstiftningen blifvit tillämpad, den högre tillverknings-afgiften, som i Sverige i förhållande till grannriket Danmark existerar, skall så gynnat lurendrejeriet med Danskt bränvin, att bevakningen ä de vidsträckta Svenska kusterna icke skulle förmå att deremot utgöra tillräckligt korrektiv, samt att till denna iagöfverträdelse funnes ett nytt retemedel i den af Danska Regeringen medgifna drawback, eller restitution af skattebeloppet för det bränvin, sorn från Danmark utfördes; och har motionären, på grund häraf samt då endast bevis af Danska Tullstyrelsen erfordrades för skattens återfående, hvarigenom, bland annat, äfven kunde inträffa att' Danska Staten understundom finge betala drawback för bränvin, som icke tili utlandet ankommit, hemställt att Rikets Ständer måtte, genom underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes hos Danska Regeringen utverka sådan förändring i förevarande fall, att den, som för utförsel af bränvin skall erhålla s. k.
Banco hos Godeffroy den yngre i Hamburg, a 47 sk. 'Genom gjorda ditpositioner minskade under årets lopp till [Holl. Courant hos Hasselgren i Amsterdam, å 44 sk. — hvilken Contoirets Fordran blifvit ininskad genom verkställda utbetalningar af Lifräntor, i följd af de före 1812 års Riksdag derom vid tagne dispositioner, samt med inberäknande af det påförda beloppet af en härstädes med Svenskt Banco liqviderad Obligation af 1000! Fl , till hvars infriande penningar härifrån före I809 års Riksdag? blifvit öfversände Diverse Fordringar hvaraf under årets lopp blifvit inbetalt 6434 R:dr 32 sk. 2 rst., så j att återstoden gör 3 Hamb. Banco. Behållning af Vexlar, influtne genom Uppbörden af i Stora Sjö-Tullen för utgående Varor, och från Kongl, Stats-Conioiret hit lefvererade, å 47 sk. [Ökade under årets lopp till Hamb. Banco. Fordran hos Kongl. Stats-Confoiret för ett af Riksgälds-Consoiret, till följd af Riksens Högloft, Ständers Beslut vic 1809 års Riksdag, meddelt Förskott till kostnader vid Fredsslutet, å 47 sk. —• — hvilken Fordran, enligt Riksens Höglofl, Ständers Beslut 1812, blifvit afskriven Summa Fordringar Vid 1811 års slut. 23/784 2 7 37/199 9/861 45 i,597 11 '72,616-8: 145/059-’ 3 11 Vid 1812 års slut. 460 1/896 5/427 : > 1 3 16,20520 to '21/989 5 I Skuld på Lån-Räkningarne. Vid 18 n års slut.