Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— De öfriga skulderna utgjordes af: den för November och December 1860 upplupna ränta å de för samma års lån utfärdade 4i procents obligationer, Thaler 42,080: 7. 6., eller » 112,214: — sista tredjedelau af det utaf öfvertagarne af nyssnämnde jernvägslån deponerade vite, jemte derå upplupen ränta, Th:r 72,091: 7. 6., eller » 192,243: 34. skuld till Nordtyska Banken i Hamburg, enligt uppgjord liqvid, Mark Banko 5,187: 11. 2., elier i Riksmynt » 6,916: 93. samt de för begge jernvägslånen bildade särskilda amortissementsfonders sammanräknade belopp » 1,249,237: 99. IpdT"43,064,612: 26. De uti redogörelsen för jernvägslånemedlen upptagna tillgångar utgjorde deremot vid 1860 års utgång B:dr 14,596,136: 98. och bestodo af influtna och för Riksgälds-kontorets räkning hos Bankirhuset R. Erlanger innestående medel, Th:r 7,773: 28. 2., eller, enligt ofvanberörde kursberäkning, * R:dr 20,730: 51. Förskottsvis utaf de med influtna jernvägslånemedel, emot Rikets Ständers Bank ålagd godtgörelse, verkställda afbetalningar å 1858 års tillfälliga statslån, Mark Banko 4,500,000, eller, efter antagen pari-kurs, » 6,000,000: — Tillsvidare förräntade medel, jemte derå upp lupne räntor, » 7,181,932: 23. Innestående behållning i Rikets Ständers Bank » 1,393,474: 24. Tillgångarne understego således skulderna vid 1860 års slut med R:dr 28,468,475: 28.
Hvarför kunde hon inte trampa det ned inom sig sjelf när det utom henne icke fans någon motsvarighet. Hon kunde icke hålla sig stilla. Af och an gick hon på mattan, rastlöst och oroligt. Hon tänkte på trappuppgången, på rummet. Hon hade vandrat uppför samma trappor, lagt sin hand på samma dörrlås, hängt sin kappa på samma knagg. Det kom öfver henne en obeskriflig vämjelse. Hon tänkte sig dessa kvinnor, som knappt ega en själ och hon kände som ett hånleende invärtes. Cocottromantikens magdalenor – nej, hon trodde icke på dem. Låghet och grofhet och råhet, det var deras kainsmärke. Se bara in i ett par sådana ögon med röda ådror vid ögonvrårna! Om också det råa skrattet är fernissadt bort, så återstår dock alltid den sinnets råhet, som aldrig försvinner, den själens smitta som följer oundviklig som den fysiska med det lif de lefva. Hela dagen våndades hon under dessa tankar och när William kom till henne på kvällen hade lidandet nått en sådan höjd att hon tyckte det fans intet annat medel emot det än att fråga honom rent ut om allt. Det var som att underkasta sig en operation, att köpa sig fri från den naggande pinan genom ett ögonblick af accumulerad smärta. Han var i jemförelsevis godt humör och han satte sig tillrätta i en af hennes bekväma stolar med ett uttryck af lättjefullt välbefinnande. Hon kastade sig strax in på ämnet med en nervös patients otålighet. »Det är något, som har plågat mig hela dagen och som jag gerna vill fråga dig om. Du får icke bli ond och du skall tro mig när jag säger, att det icke är för din skull, jag gör det, utan för min». »Ond?» sade han. »Har du nånsin sett mig ond? Jag kan inte bli ond – numera». »Ja, men du får icke misstycka.» »Nej, säg bara ut. Jag smickrar mig med att vara en af de menniskor, som man kan tala om allt med.» Hon teg ett ögonblick som för att samla tankarne och formulera frågan kort och koncist. »Du sade för någon tid sedan, att du i skildringen af de unga männen i den der boken igenkände hela den unga generationens lifsöde ...
Så hände sig uti Iconien, att de kommo tillsammans, och predikade uti Judarnas Synagogo; så att en mägtig stor hop; af Judarna, och jemväl af Grekerna, begynte tro. Men de Judar, som icke trodde, uppväckte och rette Hedningarnas sinne emot bröderna. Så blefvo de der i lång tid, och handlade stadeliga i Herranom, som vittnesbörd gaf till sina nåds ord, och lät ske tecken och under genom deras händer. Och begynte den menige man i staden söndra sig; så att somlige höllo med Judomen, och somlige med Apostlomen. Och vardt ett upplopp gjordt af Hedningarna och Judarna, och deras öfverstar, så att de ville öfverfalla dem med våld, och stena dem; Hvilket då de förnummo, flydde de till de städer i Lycaonien, Lystra och Derben, och den ängden allt deromkring; Och predikade der Evangelium. Och en man i Lystra, krank i sina fötter, satt der ofärdig ifrå sine moders lif, och hade aldrig gångit. Denne hörde Paulum tala. Så såg han på honom, och förmärkte, att han hade tro till att få sina helbregdo. Ty sade han till honom med höga röst: Upprätt dig på dina fötter. Och han sprang upp, och begynte till att gå. Då folket såg det Paulus gjort hade, upphofvo de sina röst på Lycaoniskt mål, sägande: Gudar äro komne ned till oss i menniskoliknelse. Och de kallade Barnabam Jupiter; men Paulum kallade de Mercurius, efter han förde ordet. Och Jupiters Prest, som var för deras stad, hade oxar och kransar fram för dörrena, och ville samt med folket offra. Då Apostlarna, Paulus och Barnabas, det hörde, refvo de sin kläder sönder, och sprungo ut ibland folket, ropandes; Och sägandes: I män, hvi gören I detta?
Jag blef sjelf under 1S34 års riksdag tillsatt den tredje ordförande pä en afdelning under utarbetande af ett och samina mål. Jag skulle icke förmoda, att om val bestämde den som blef ordförande, vare sig ledamot af Adeln eller af annat Ständ, han skulle då, så ofta som nu, kunna afsäga sig platsen, ty förtroendet skulle fästa honom vid densamma, och de täta ombytena skulle upphöra. Jag anser vidare förslaget vara nyttigt för R. o. Ad. Jag medgifver visserligen riktigheten af den siste värde talarens yttrande, att detsammas antagande iunebure en concession å Adelns sida; men denna uppoffring eller concession förefaller mig dock mera skenbar än verklig — skenbar, derföre att den grundar sig på sjelfskrifvenheten, som icke gillas af folket, icke ens af R. o. Ad:s egne ledamöter, hvilket visade sig, då Ståndet sisth riksdag afsade sig den sjelfskrifna rätten. Jag tror, som jag förut haft äran yttra, att R. o. Ad. äger många utmärkta förmågor, hvilka företrädesvis kom me i fråga till dessa platser, jag tror, säger jag, att de fleste ordförandeplatserne blefvo tillsatte med R. o. Ad:s ledamöter, äfven sedan ordf. genom val utsåges, och då skulle Ståndet på detta sätt vinna långt mera i verkligt anseende, än genom den nuvar. rättigheten, som endast gifver ett skenbart företräde. Den siste talaren har uppgifvit ett skäl, som jag ej nekar vara ganska betydelsefullt, och som äfven var nära att göra mig vacklande, nemi. att allt för stora anspråk i allmänhet göras pä concessioner af Adeln. Ilan har jemväl sagt, att om R. o. Ad. skulle på sin sida göra anspråk på concessioner af de andra Stånden, och dervid åberopat Borgareoch BondeStms privilegier, torde eftergiften å deras sida blifva ganska ringa eller ingen. Men vid öfvervägande af detta inkast, har det ej kunnat rubba min öfvertygelse; jag kan nemi. ej finna, att man bör ingå i något köpslageri eller pruta sig lill resultatet i dylika frågor.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Juni 1860, kl. 12 midd. Betänkande, i anledning af väckt motion, i fråga om skyldighet för egare af frälseränta att mot lösen afstå dispositionsrätten till ekeskog. Till behandling af Allmänna Besvärsoch Ekonomi Utskottet har blifvit öfverlemnad en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Nils Fredrik Andersson från Östergötlands län väckt motion, deruti, med åberopande af stadgandet i 36 § i Kongl. Förordningen om skogarne i riket den 1 Augusti 1805 att nå frälseskattegrund frälseman eller den räntan innehafver njute den rätt tillgodo, som allmänna lagen i 13 Kap. 1 § Byggninga-Balken honom tillägger, sä framt ej. då jordegande-rätten blifvit afstådd, ränte-egaren jemväl sin rätt tili Ek, Bok, Apel och Oxel tillika öfverlemnat, då afhandlingen derutinnan skall tjena till efterrättelse,!) motionären hemställt att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet föreslå den förändring i förenämnda lagstadgande, att ränte-egaren må vara skyldig att, efter samma grund som Kongl. Maj:t och Kronan emottager ekeskogslösen, för sin å frälseskatte-hemman egande andel uti förenämnde trädslag af jordegaren lösen emottaga. Då, enligt allmänna lagen, frälseman i afseende på bärande träd eger samma rätt som Kronan ä dess hemman, och likasom, beträffande frälseskatle-bemman. jordegande och ränte-egande rättens åtskiljande är beroende af särskild afhandling emellan enskilde, frågan om dispositionsrätt till ekeskogen således jemväl måste öfverlemnas ät enskild öfverenskommelse emellan jordegaren och ränte egaren, hemställer Utskottet, att denna motion ej må anses utgöra föremål för Rikets Ständers åtgärd. Stockholm den 26 Juni 1860. Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o H2. 5 N:o 112.
Stjernhjelm, hvilken sednare med en egen blandning af allvar och skämt uppställde de djerfvaste satser och försvarade dem med en fintlighet utan like mot den förres lika grundliga som skarpsinniga angrepp, detta nöje, som i riklig mån kryddades af qvicka infall från ömse sidor, blef hastigt afbrutet genom ankomsten af ett bref till värden, hvilket nödgade denne att i förtid bryta laget och samma qväll begifva sig till Sjövik. Brefvet var skrifvet af Agnes Drake och underrättade Vanloo, att den lilla Hedvig för trenne dagar sedan insjuknat i en gängse farsot, som redan kräft många offer inom det uppvexande slägtet i Stockholm och kringliggande nejder. En af hufvudstadens mest ansedda läkare hade blifvit kallad till Sjövik, men hans bemödanden hade varit fruktlösa, och han hade lemnat Sjövik med föga hopp om räddningen af barnets lif. „Mynher Vanloo“, så slutade brefvet, „ryktet säger, att ni eger en ovanlig kunskap i medicinen. O, att så vore! Ni vet, hvad detta barn är för mig. Min fruktan att förlora det ger mig mod att bedja er genast ila hit. Jag är så ensam, och hvad än Gud beslutat rörande min stackars Hedvig, skulle er närvaro vara mig en stor tröst.“ Efter midnatten, tvenne timmar efter ankomsten af detta bref, stannade Vanloos flåsande hästar på Sjöviks borggård. Han skyndade upp till Agnes’ rum och fann den arma modern vid sitt barns sjukbädd. Hennes vaka delades af en tjenarinna, men herr Gustaf Drake var icke synlig. Vanloo hade kommit för sent. Hedvig slumrade redan i den sömn, med hvilken en mild natur plägar underlätta dödsarbetet, och som endast afbrytes genom andens längtan att för sista gången genom det bristande ögat rikta en blick på sina dröjande anförvandter, innan han på frigjorda vingar höjer sig öfver tidens gränser. Lampans sken föll på den döende flickans bleka ansigte. Dess späda organism syntes utan ansträngning, utan inre kamp, gå sin upplösning till mötes. Lifskraften aftog mildt och stilla, såsom aftonrodnaden en skön qväll förbleknar.
Deremot och då Utskottet anser det icke blott lämpligt att, på sätt Kongl. Maj:t begärt, 100,000 R:dr utaf tillgångarne på anslaget till flottans underhåll under nästa statsregleringsperiod användas till anskaffning af ny sjökrigsmateriel, utan ock önskvärdt att öfriga besparingar, som möjligen å berörda anslag under sagde Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. 9 sagde tid uppstå, uteslutande komma flottans nybyggnadsanslag tillgodo, har Utskottet funnit sig böra tillstyrka, att Kongl. JVIaj:ts nådiga framställning beträffande anslaget för flottans underhåll må vinna Rikets Ständers bifall. 3:o. Flottans nybyggnad. Enligt den af Sjöförsvars-Kommittéen uppgjorda plan för anskaffande af ny sjökrigsmateriel skulle härtill under nästa statsregleringsperiod erfordras en summa ai 3,980,000 R:dr, för hvars tillvägabringande följande tillgångar blifvit beräknade, nemligen: a) dot vid sednaste riksdag beviljade anslag R:dr 400,000: till börjande nybyggnad af en ångtregatt utaf bästa modell, hvilket arbete likväl Kongl. Majk, med hänseende till förestående förändringar i krigsfartygsmaterielen, funnit lämpligt att inställa; b) det till samma ändamål å 5:te Hufvud-Titelns anslag till flottans nybyggnad för åren 1861 och 1862 af Kongl. Mai:t anvisade belopp af R:dr 104,000: samt hela det nämnda anslaget för innevarande år „ 162,000: jpj,. 266 000' c) fartyg, afsedda att under ifrågavarande tid slopas „ 150,000: d) från flottans materialförråd i effekter eller deras värde vid försäljning „ 150.000: e) från flottans virkesförråd „ 20,000: /) från anslaget till flottans underhåll, årligen 100,000
Enahanda uteslutande rätt till utsyning bör otvifvelaktigt tillkomma äfven de privilegierade sågverken med afseende på de områden, som, enligt nådiga Brefvet den 29 Maj 1832, blifvit åt dem utbrutna. Sådant ligger otvetydigt i andan af nämnda nådiga Bref, äfven om det icke finnes derstädes bestämdt uttaladt. I afseende på det i 10:de punkten af nämnda nådiga Bref förutsedda fall att emot skogsränta anslaget område framdeles kan lemna tillgång för fällande af ett större antal träd än som vid utbrytningen beräknas, derom för närvarande är stadgadt att i sådan händelse Eders Kongl. Majlis Befallningshafvande må meddela tillstånd till högre afverkning, har jag icke ansett annan förändring vara af nöden än att, sedan Skogsstyrelsen yttrat sig öfver skogens förmåga att tåla en högre afverkning, det bör bero på Eders Kongl. Maj:ts egen nådiga pröfning att bestämma på hvilka vilkor en sådan förökad stockfångst kan medgifvas samt att fastställa en deremot svarande förhöjning i afgifterna till Kronan, derom Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län i sådan händelse torde genom särskilda nådiga Bref böra förständigas. Hvad åter angår de sågverk, som ännu icke erhållit vissa utbrutna stocklångstområden, utan fortfarande i öfverensstämmelse med de för dem utfärdade privilegier, har rättighet att inom vidsträckta, vid verkens grundläggning »insynade» trakter årligen hemta ett visst antal stockar eller timmerträd, så, enär dessa privilegiers fortfarande giltighet blifvit af den sednare lagstiftningen erkänd, har jag ansett att dervid måste förblifva och att ifrågavarande sågverk, intilldess utbrytning åt dem af vissa områden försiggått, böra ega företrädesrätt att af det utsyningsbara virket inom de insynade trakterna, på de ställen de för sig anse förmånligast och mot den stubböresafgift, som privilegierna bestämma, årligen undfå det antal stockar eller timmerträd, som är dem genom privilegierna tillför säkradt.
Dessa åtgärder hafva emellertid ej ledt till något resultat, hvarföre jordbruket fortfarande lider af oredan och obestämdheten i lagbestämmelserna, så mycket mera, som täckdikning och ängsvattning alltmera vinna insteg, fordrande det ena djupa floddiken för vattnets hopsamlande, och det andra vattnets fördelning och utledande, vid hvilka olika åtgärder grannars oeh angränsandes olika åsigter och fördel ofta stå i strid både med hvarandra och de gamla författningarne i ämnet. På dessa skäl, och enär en omfattande lag rörande vattenrätten är af behofvet i högsta grad påkallad, har motionären föreslagit: watt Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes åt .sakkunnige män uppdraga att utarbeta förslag till en ny lag, såväl för afledning af vatten, som ock för tilledande deraf, uti hvilken sednare ej allenast borde bestämmas jordegares ömsesidiga rättigheter sinsemellan, utan ock deras rättigheter i förhållande till egare af vattenverk”, samt att desse sakkunnige män, så vidt möjligt är, mätte tillförbindas att hafva sitt förslag så tidigt färdigt, att detsamma kan ännu under riksdagens lopp till Rikets Ständer öfverlemnas. 4 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-VIskotlets Betänkande N:o SS. I likhet med motionären finnér Utskottet en ny lag uti ifrågavarande ämne vara af behofvet påkallad; och då utarbetandet af förslag dertill synes böra uppdragas åt sakkunnige män, får, med instämmande uti de af motionären åberopade skäl, Utskottet vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes åt sakkunnige män uppdraga att utarbeta förslag till en ny lag, så väl för afledandc, som tilledande af vatten, och hvaruti bestämmas jordegares rättigheter i förhållande såväl till hvarandra som till egare af vattenverk. Stockholm den 2G Januari 1863. JM: o åå* Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Jan. 1863, kl. 6 e. m.
Stånd ej mer än ett upprop sker, mea att, sedan det är slutadt, Talmannen tillfrågar Ståndet, huruvida några af ledamöterna ej ägt tillfälle att i deras ordning afgifva sina röster, V Dea 17 Juni f. m. hvilket då står dem öppet. Jag anhåller om remiss lill Ridd.Utsk. af hvad jag nu haft äran anföra, och kan ej annat än uttrycka min förundran deröfver, att ett Utsk, som är kalladt att utreda målen, kan tillåta sin secreterare eller den person, som uppsätter dess betänkm, den vårdslöshet alt framkomma med facta, som icke äro enliga med verkliga förhållandet, för att derpå grunda dess hypotheser. Det hade varit en så lätt sak för Utsk. att förskaffa sig upplysning örn sanna förhållandet härutinnan, att jag ej finner någon art af ursägt kunna godkännas, och jag kan ej medgifva, att man såsom en gammal slentrian, hvilken bör afskalfas, kan anse Utsk:ns skyldighet att med sanning och noggrannhet framställa de facta och förhållanden, hvarpå Utsk:n grunda sina tillstyrkanden hos Stånden. Jag anhåller, att detta anförande må till Rödd.Utsk. remitteras. Gr. Cronhjelm, Otto Aug: Jag gillar visser!, till alla delar dea af Hr Rosenblad yttrade princip, att det bör vara med | sanning och noggrannhet samt med stöd af verkliga facta, som framställningar hos RiksSt. skola göras. Hvad det ifrågavar. betänk, beträffar, erkänner jag, att ett misstag af Utsk. blifvit begånget; men jag, som icke tillhör Utsk. och som på Utsk:s uppgift grundat mitt yttrande i ämnet, finner dock uppgiften mindre underlig, enär jag minnes, att uti R. o. Ad:s prot. för antingen sisla eller i8?.3 års riksdag samma factum finnes anfördt. Utskrs uppgift, att de andra Stånden ej hafva 2:ne upprop, instämmer likväl åtminstone så tillvida med förhållandet, att ej mer än ett upprop äger rum i BorgareSt. och ej heller i PresteSt. Yäl har det händt, att PresteSt:s Talman conversationsvis och amicalt framställt den frågan:
Det är denna fråga, som synes hafva uppehållit och ännu uppehåller huset, om man skall lemna bifall K, Mits Propos., eller om man skall ingå pä några reservanters i StatsUtskottet. förslag att uplåna 35 millioner i st. f. 25. Här har man genom bevisning sökt ådagalägga, att det vore särdeles fördelaktigt att upläna nu på en gång en större penningesumma, än man behöfver, och man har då jemfört Staten med en enskild person,- som behöfver lån på sin egendom, och som intecknar en större summa, för att vid förefallande behof ej vara i förlägenhet för penningar; mett jag fruktar, att denna jemförelse ej är fullt tillfredsställande. Jag för min del kail ej finna, att, i läll man i dag har fullt antaglig säkerhet, för att erhålla det lån. man behöfver, denna säkerhet, då ilen beslår i inteckning, ar mindre god om tre år, i läll jag då först producerar den; i följd hvaraf jag ej kati inse, hvarföre det skulle vara ofördelaktigare för Staten, hvarföre Staten skulle äfventyra sin kredit, om den vid nästkommande Riksdag, så vida ett ytterligare län då anses beböfligt, ånyo begärde ett sådant. Till de värde talare, sorn påyrkat den större lånesumman, vågar jag hemställa, huruvida de kunna gå i borgen för eller äro öfvertygade att vid nästa statsregleringsperiod mati ej behöfver vida mer lin de 10 eller 15 mill., sorn sålunda nu skulle, om jag sä lär stiga, skrinläggas. Hvad mig beträffar, iir jag af motsatt tanke, emedan, eill. mitt förmenande, på den bana, vi bet rädt, och från hvilken vi ej på långliga tider Kunna draga oss tillbaka, behofven komma att ökas. Jag erkänner, ja, jag har redan a priori erkänt att jag ej förstår, hvarföre man skall lägga åsido dessa papper, för att v.ii nästa statsregleringsperiod utsläppa dem i rörelsen; dessutom inser jag ej, hvarföre eventualiteter kunna blifva mindre fördelaktiga, om jag gör nya län, eller om jag då släpper ut dessa obligationer i lånerörelsen.
Jag erkänner emellertid Hr Rosenblads nit att vid - 72 Den 7 Februarii f. m. taga nödiga förbättringar inom Verket; men då de munga brister, som förut ägt rum, ej kunna vara honom obekanta, hade jag väntat den grannlagenhet å DiscontDirectionens sida, att icke väcka en motion, som har till föremål att undandraga Revisorerna en del af deras hittills hafde befattning, särdeles som sista årets Revisorer visade den största grannlagenhet emot Directionen, oaktadt förvaltningen befanns sådan, att, om Lånerörelsen varit enskild mans, den ovilkorligen inom kort tid skulle varit bankrutt och nu blifvit uppehållen blott genom det tillåtna procenteriet, som stadgar dryga öfverräntor. Såsom jag vill minnas, utgjorde, vid sista Revisionen, DiscontVerkets osäkra fordringar eller, rättare sagdt, sådana, som äro säkra att aldrig inflyta, 88,000 R:dr ensamt i Stockholms stad, der Directionen likväl har bästa tillfället att inhemta upplysningar om Låntagarnes vederhäftighet, då deremot beloppet af slika fordringar i Landsorten uppgick till ungefär 40,000 R:dr; och som jag, under Revisionen, bland de osäkra fordringarna igenkände en mängd namn, hvilka jag, såsom Ledamot af Stockholms PröfningsCommitte', sett förklarade för utfattiga, begärde jag, för närmare utredning häraf, särskildt sammanträde med Uppbördsverket här i Stockholm, sorn äfven hölls å Rådstugan, då det upptäcktes, att Discont-lån verkligen blifvit utgifne åt Personer, hvilka redan under flera år varit förklarade för utfattige och derföre fått afskrifning af utskylderne. Nästföregående årets Revisorer upptäckte likaledes, att lån blifvit utgifne åt personer, som ej betalt sina förra skulder i Disconten; och, ehuru jag icke vill lägga dessa missbruk nuvarande Direction ensamt till last (ty jag vet, att de flesta af de anmärkta lånen härröra från äldre tider), hemställer jag likväl, huruvida, efter tvenne så noggranna Revisioner, det kan vara skäl, att nu undandraga R. St:s Revisorer den ifrågavarande granskningen.
Ty uti sex dagar hafver Herren gjort himmel och jord, och hafvet, och hvad derinne är, och hvilade på sjunde dagenom. Derföre välsignade Herren Sabbathsdagen, och helgade honom. Du skall ära din fader och dina moder; på det du skall länge lefva i landena, som Herren din Gud dig gifva skall. Du skall icke dräpa. Du skall icke göra hor. Du skall icke stjäla. Du skall icke bära falskt vittnesbörd emot din nästa. Du skall icke hafva lust till dins nästas hus. Du skall icke begära dins nästas hustru, ej heller hans tjenare, eller hans tjenarinno, ej heller hans oxa, ej heller hans åsna, ej heller något, det din näste hafver. Och allt folket såg dundret och ljungelden, och basunens ljud, och berget rykandes; och fruktade sig, och flydde, trädandes fjerran; Och sade till Mose: Tala du med oss, vi vilje höra dertill; och låt icke Gud tala med oss, att vi icke skole dö. Mose talade till folket: Frukter eder intet; ty Gud är kommen till att försöka eder; och att hans fruktan skall vara för edor ögon, att I icke synden. Och folket trädde långt ifrå; men Mose gick in till mörkret, der Gud uti var. Och Herren sade till honom: Så skall du säga Israels barnom: I hafven sett, att jag af himmelen hafver talat med eder. Derföre skolen I ingen ting hålla lika vid mig; silfvergudar och gyldene gudar skolen I icke göra eder. Ett altare af jord gör mig, der du uppå ditt bränneoffer, och tackoffer, din får och fä offra skall; ty på hvad rum jag stiftar mins Namns åminnelse, der vill jag komma till dig, och välsigna dig. Och om du vill göra mig ett stenaltare, skall du icke göra det af huggen sten; förty om du far deråt med din knif, så gör du det oskärdt. Du skall ock icke uppstiga på trappor till mitt altare, att din skam icke skall der blifva upptäckt. Dessa äro de rätter, som du skall ditt folk föregifva: