Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
BARONESSAN. kornet, som bildade högen ... förlåt, nu packar jag! (Han rustar i kappsäcken.) . Icke uteslutande ... det var bara sista sand er, då ingen annan vill göra det... Om det är oåterkalleligt... får jag icke hjälpa BARONESSAN. ­ 54 ­ HERRN. men jag är i det närmaste färdig ... och jag ber Jag tackar er så hjärtligt, min goda baronessa, er göra vårt afsked kort, för att icke få det plågi plågan, och det är mig så smärtsamt att skiljas från er... [Baronessan (rörelse)] som från en god moder! Jag läste deltagande i era blickar, när samt ... er ömhet mot mig har varit en ljuf tröst grannlagenheten förbjöd er att beklaga, och jag ert sällskap på min familjelycka... då er ålder icke gärna hör af en jämnårig... trodde mig stundom märka ett godt inflytande af tillät er att säga sådant som ett yngre fruntimmer längre ... Tillåt mig då säga er, att er fru icke är ung BARONESSAN (med tvekan). Jo, för mig! HERRN. Men icke för världen! BARONESSAN. sidan hennes behagsjuka blir mig alltmer motbju Desto bättre om så vore, under det å andra HERRN. dande ju mindre hennes anspråk motsvaras af henskratta åt henne . nes vinnande egenskaper, och den stund man skulle ­ 55 ­ BARONESSAN. Det gör man redan! därpå, när ett klockslag från kyrktornet höres, ryckande upp sig.) Klockan slår! Om en half timme reser jag! BARONESSAN. Är det sant? Stackars Olga! (Eftertänksam; HERRN. Men ni kan icke resa utan att ha ätit frukost! HERRN. sjuk, så att mina nerver dallra som telefontrådar i frost... Jag är inte hungrig, och för öfrigt är jag rese det får jag ju, icke sant? Och så skickar jag upp pigan att hjälpa er med packningen? HERRN. Då går jag och lagar en kopp kaffe åt er; BARONESSAN. kunna frestas till svagheter, som jag komme att ångra! Ni är så god, fru baronessa, att jag skulle
Villkoren för befälet bar jag ansett böra blifva: l:o Ovillkorlig rätt till befordran inom den corps, hvartill detsamma hörer, i tur vid yppad vakans; oell utom tur, en grad för 6 års tjenst; 2:o lön, enligt bilagdt förslag lill stat, emot afstående lill den, som hemma förrättar tjensten, af den samma tjenst åtföljande löneförmån ; 3:o viss procent af produkten, i sparbank afsatt, enligt samma slat (detta jemväl för folket); 4:o att logementer med möbler, husgeråd m. m. tillhandahållas på kronans bekostnad, under redovisningsskyldighet; och enligt byggnadsoch utrednings-förslagen bestämde; 5:o att de i sparbanken afsatte medlen hvarje 6:te år få af en livar, som afgår från kolonien, disponeras; äfvensom, i händelse af afgång dessförinnan genom sjukdom eller eljest icke sjelfförvällad orsak, af dem sjelfva eller deras rällsinnehafvare; men vid annan afgång, bibehållas medlen för bildande af pensionsfond för enkor och barn, enligt särskild författning, inbegripande sä väl befäl af alla grader, som trupp och arbetsfolk. Under ofvannämnde lid af 28$ år kan med säkerhet beräknas, ali de i Lappmarkcrne koloniserande krigsoch arbetsfolk öfverskjuta 12,000 personer, men tillvexten kan naturligtvis icke i förväg bestämmas. Likväl synes troligt, all inom en tidsrymd af eli sekel personalen bör öfverskjuta 100,000, under villkor likväl, att såsom en orubblig grund bestämmes, alt den tillräckliga procent af arbetsprodukten, som nu föreslås, icke indrages eller minskas för befäl, trupp eller arbetsfolk, hvarigenom ensamt deras håg lill arbete och noggrannhet vid deras pligters uppfyllande kan vinnas, hvartill äfven torde bidraga vissheten för dem alla, att inora några få år hafva förvärfvat tillräckligt kapital, för att, då deras arbetstid vid kolonien upphört, oberoende kunna försörja sig oell de sina i hembygden.
Den högsta magten har hittills ansett de framställda anspråken obehöriga; och jag vill hoppas, att den framgent håller sina beslut i tillbörlig helgd och vid hvilka en bland vårt fäderneslands dyrbaraste och herrligaste forntids-minnen må trygga sin framtida bibehållelse. 2: t Obilligt. Om det numera, tvertemot hvad ofvan är an förd t. -vane tillåtet att pröfva den gjorda fördelningen, så synes mig Hernösands kyrka icke skäligen kunna missnöjas med sin lott. Deremot är den af sammansatta Utskotten föreslagna fördelningen synbarligen och i hög grad obillig. Hernösands kyrka skulle nemligen, enligt den, erhålla 194 och Upsala något öfver 500 tunnor, den senare sålunda icke fullt tre gånger den förras anslag. En sådan fördelning skulle i sanning, i förhållande till de ifrågavarande byggnadernas anseende, vigt och behof, vara högst vidunderlig. Alen äfven med hänsigt till andra Stift, som blifvit på lika sätt och vid samma tid styckade, synes fördelningen väl proportionerad. Vid sistnämnde Stift finnes nemligen den nya Stifts-kyrkan begåfvad med omkring 80 tunnor spanmål, indelta på orter, der priser äro mycket låga, således i värde ingalunda öfverstigande de till Hernösands kyrka anslagna 70 tunnor. På andra ställen har man med de förunnade anslagen kunnat både bygga och underhålla Stifts—ky rka och Stiftslius utan skuld och utan klagomål. På tvåhundrade årj göra dock 70 tunnor årligen icke mindre än 14,000 tunnor; och då, såsom i Hernösand litet eller intet blifvit använd t till den gamla kyrkans upprätthållande, borde en betydlig capital—tillgång vara besparad till nybyggnad. En sådan hushållning är öfverallt vanlig äfven i våra fattigaste landtförsamlingar, hvilka dock, oberäknad vinsäden, icke hafva en enda kappe af Kronans tionde-spanmål; att förtiga det Rikets största och dyrbaraste Domkyrkor icke ega större spanmålsanslag, än det sorn nu föreslås för Hernösand.
De härtill erforderliga medel kunna visserligen anses betydliga; men om man tager i betraktande de summor, som besparas på annat håll, så linner man ali uppoffringen fullt motsvarar dessa. Sålunda kan antagas att man genom denna reform skulle bespara större delen af de anslag, hvilka Kongl. Majit äskat och Ständerna beviljat, nemligen för vapenöfningarne 450,355 H:dr, hvilken summa dock lärer vara 101,007 Kalr mindre ån hvad som verkligen åtgått, enär Kongl. Majit uti dess sednaste nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof äskar en förhöjning under nästa slatsregleringsperiod med nyssnämnda belopp; för beklädnaden ål beväringen 109,000 Kalr eller under hvarje stalsregleringsperiod 507,000 It:dr, allt Riksmynt, della oberäknadi de milliontals dyrbara dagsverken, som just under den för landlmannen brådaste tiden tagas i anspråk. Det säger sig sjelft att tid jemväl skall åtgå för skarpskylteöfningarne, men denna tid afpassas så, alt den tjenande skarpskytten dermed ingenting försummar, och husbonden skall säkert heldre anslå några timmar i veckan åt dylika öfningar, ån att under sommaren skicka sina arbetare till det flere mil aflägsna öfningsmölet. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1002. A. A. Anderson. från Östergötlands län. Motioner i Bonde Ståndet. 186%. N:o 71. 97 N:o T!. Af Jonas Andersson från Östergötlands län, om förändring i ordnandet' af skjutsningsbestyret i landet sami anvisande af härför behöflige medel. Om det i allmänhet kan sågas, att ett ämne genom att ofta återupprepas slutligen förekommer såsom utnött och omfattas med ålit mindre värma och deltagande, så kan det deremot icke förnekas, att hvarje fråga, den der hvifar på rättvisans grund och i medvetandet derom framhålles, både kan och bör förnyas utan fara alt blifva värdelös, äfven om den många gånger måste upprepas, innan nöjaktigt svar erhålles.
Län rättighet till godtgörelse för mulbete, vedbrand och gärdselfång, böra förfalla i följd af ofvananmärkte Författningar om Knektehållet i samma Län, och Kongl. Maj:ts, än uppå enskilda besvär, än på grund af Rikets Ständers underd. skrifvelser i ämnet, gifna Nådiga beslut; 2:0 att, beträffande de i öfrigt, om planpenningars utgörande, likasom angående soldattorpens flyttning väckte motioner, någon åtgärd, efter förenämnde vidtagne Nådiga beslut och meddelade Nådiga Förordnanden, Icke är erforderlig; 3:o att Anders Brismans yrkande om rättighet för stamrotarne, att njuta ersättning för de kostnader, som besigtningarne å soldattorpen medföra, icke påkallar något yttrande, sedan Utskottet, uti dess Betänkande N:o 119, styrkt, att nämnde besigtningar lagligen icke böra till någre utgifter för Rothållarne föranleda; äfvensom Utskottet, 4:0 i afseende å Hans Janssons och Lars Larssons motioner om spridda roteandelars sammandragning, får åberopa dess under N:o 43 i detta ämne afgifne och af 3:ne Riks-Stånd gillade Betänkande. Hvilket dock lill Rikets Höglofl. Ständers egen pröfning vördsamt öfverlemnas. En Ledamots reservation bifogas. Stockholm den 2 September 1834- Reservation: af Olof Olofsson från Östergöthland: ”Då jag i allmänhet icke gillar Vih. till R. St. Betänkande N.O I20. den princip, som ligger till grund för Utskottets Betänkande i den nu äfgjorda frågan om planpenningars utgörande, att nemligen några åtgärder till rättelse och jemkning icke äro erforderlige der äldre föreskrifter för det framställde ärendet finnas att tillgå, kan jag icke eller dela den mening, som här gjort sig gällande.
Och Gaetano kan ej mer känna igen en soldatmössa. Han tror, att det är upprorsmännen, han tror, att det är himmelens änglar, och han rusar in ibland dem och låter dem fånga sig. Och dessa, som förut hafva uppfångat alla banditerna, då de smögo sig bort med sina bylten, lägga nu också hand på Gaetano. Och de gå genom staden och finna allt lugnt, men innan de draga bort, hålla de dom öfver sina fångar. Och de döma Gaetano som de andra, döma honom, som dem, hvilka gjort inbrott och mördat kvinnor. Hafva de icke förlorat förståndet, cavaliere?» Donna Micaela kunde ej höra hvad hennes far svarade. Hon ville själf fråga tusen frågor, men hon var ännu förstenad och kunde ej röra sig. Hon undrade om Gaetano hade blifvit skjuten. »Hvad mena de med att döma honom till tjugonio års fängelse?» sade donna Elisa. »Tro de, att han skall kunna lefva så länge eller att någon, som älskar honom, skall kunna lefva så länge? Han är död, cavaliere, död för mig såsom Giannita.» Donna Micaela kände det, som om starka fjättrar bundo henne, för att hon ej skulle kunna undkomma. Detta var värre, tyckte hon, än om hon blifvit fastbunden vid en skampåle och piskad. »Det är mina gamla dagars hela glädje, som är tagen ifrån mig,» sade donna Elisa. »Både Giannita och Gaetano! Jag har alltid väntat, att de skulle komma att gifta sig. Det skulle hafva passat så väl, därför att de båda voro mina barn och älskade mig. För hvad skall jag nu lefva, då jag ej har någon ungdom omkring mig? Det var ofta mycket fattigt för mig på den tiden, då Gaetano kom till mig, och man sade mig, att jag skulle ha det bättre, om jag vore ensam. Men jag svarade: ’Det gör mig intet, intet, om jag endast får ha ungdom omkring mig.’ Och jag tänkte på att då han blefve vuxen, skulle han skaffa sig en ung hustru, och så skulle de få små barn, och jag skulle aldrig behöfva sitta som en ensam och onyttig gammal människa.» Donna
Han har lossat ett skarpt skott mot mig, när jag af nit för öfverstens väl, klängde upp på en mellanvägg, för att lyssna. Ett hagel gick igenom håret på mej, och två fastnade i taket. Jag har annoterat dem för tie riksdaler riksgälds stycket i min månadsräkning. Nå, det var då temligen billigt. Jag ska' lemna missdådaren i lagens händer. Ja, nog ä' det säkrast för oss båda. (med tonvigt) »Rättvisa åt alla, rättvisa åt brottslingarna. Hvar har du läst de orden? ÖFVERSTEN. ARON. ARON. ÖFVERSTEN (leende). I öfverstens bok om fattigvården. Jag undrar hvad Preussiska kungen sa' när han läste öfversätt 130 ningen i purpursammetsbandet. Den boken ska' göra öfversten odödlig. Det der förstår du inte, min kära Aron. Så kan jag väl höra hvad andra säga. Nå, hvad säger man då? ÖFVERSTEN (intresserad). ARON. ARON. ÖFVERSTEN. I Hummelgården hörde jag flera äldre herrar vara alldeles förtjusta i boken, (för sig) kors hvad jag ljuger! (högt) och vältaligast af alla var vår församlings kyrkoherde. Han dog ju i förra veckan. ÖFVERSTEN. ARON (häpen). Ja, jag menar den, som man tror ska' komma i stället. Nå, han ä' inte den ende, som öfversten genom sin exemplariska vandel slår dunster i ögona. Hvad det ändå går för en starr-epedemi genom hela verlden! Aron! ÖFVERSTEN (retad). ARON (bockande). En hofnarr får ju säja hvad han vill. ANDRA SCENEN. DE FÖRRE. EN BETJENT. Det är bud från boktryckaren, som ödmjukast ber om korrekturet till andra upplagan af öfverstens bok. BETJENTEN. 131 ARON (sakta). Det märks nog, att första upplagan blifvit utdelad gratis. Andra upplagan! Är den första redan utsåld? Jaha, gå du, Aron, och lemna honom korrekturet. Det ligger på skrifbordet bredvid Tyska öfversättningen.
Dä jag nu går att väcka ett förslag rörande Norrlands kustförsvar, beder jag att få förutskicka några ord i afseende på tvänne omständigheter, hvilka gjort mig tveksam, innan jag efter moget öfvervägande beslutat mig för detta steg. Den ena är att ett bifall till mitt förslag erfordrar anslag, således penninge-uppoffringar å nationens sida, och jag anser det vara hvarje representants skyldighet att endast i oundgängligen nödiga fall taga Statens tillgångar i anspråk. Den andra omständigheten är att man måhända kan tycka att, då fråga är om landets försvar, Regeringen, genom vederbörande departementer och embetsverk, är bäst i tillfälle både att bedöma hvad som härutinnan göres behof och huru försvaret bör ordnas. Hvad först anslagsfrågan vidkommer, sä hörer dock detta fall till ett af dem, der en uppoffring af medel är oundgängligen nödvändig, ty här är fråga om att förebygga det icke Norrland, denna med materialer till framtida rikedom och blomstring så rikt utrustade landsträcka, fortfarande skall ligga öppen och oförsvarad, utsatt för att, vid hvarje fredsbrott, blifva ett rof för fiendtligt härjningar. Jemför man också alla de uppoffringar, som Staten gjort för Sveriges mellersta och södra provinser med dem, som hittills blifvit gjorda för Norrland, så visar sig att denna del af vårt fädernesland med fog kan hafva anspråk på Statens medverkan till Motioner i Preste-Ståndet 1865. 133 hvari som mäste göras för dess framtida utveckling och trygghet, och må det då tillätas den, hvilken så lifligt och uppriktigt som motionären intresserar sig för Norrland och dess idoga, trofasta befolkning, att vädja till Rikets Höglofliga Ständer i en för denna del af fäderneslandet sä vigtig fråga.
N:o 68, ang:de pension för aflidne Bancofullmäktigen Anders Danielssons enka och barn. Frih. Cederström, Jacob: Hvarifrån Utsk:n taga att denna väckta fråga om pension för Andeis Danielssons enka skall vara af beskaffenhet att icke kunna förfalla, då Den 6 Februari f. m. a Stånd stannat emot 2, liar jag svårt alt begripa. Grundlagen har icke sagt någonstädes att frågor om pensioner skola vara föremål för statsregleringen, utom då de äro bifallna. I annat fall mäste de förfalla. Jag tillstyrker afslag å delta betänk, och protesterar emot all votering i förstärkt StatsUlsk. härom. Frih. Sprengtporten, Jac. Willi.: Lika obegrip ligt som det förefaller Frih. Cederström, att frågan 0111 ett anslag skall uppföras på indragn.staten eller icke, tillhör statsregleringen, lika lättfattligt är det för mig, att en sådan fråga ovillkorligen mäste inverka på riksstaten, och att den blir större eller mindre i följd deraf att det bifalles eller icke. Således lärer det vara fullkomligen klart, att Ulsk:n förfarit riktigt och i full öfverensstämmelse med Reg.F:n, då de föreslagit volerts-propos. i denna fråga. Jag kan icke heller fatta eller inse hvarföre i denna pensionsfråga icke votering skulle äga rum, då i andra pensionsfrågor vid denna riksdag, deri RiksStto stannat i olika beslut, dylika voter:s-propositioner blifvit framställda. Jag får således bos Hr Landtm, anhålla om propos. till bifall å Statsoch BancoUtsk:ns förevar, betänkande. Hr Lagerheim, Lars Magnus:
Nu klagar kungen och befaller, att Boolwijs och den falska tärnan skola sättas i jord. Stycket slutar med en reflexion af Bilwijs om kärlekens magt och falskhetens slutliga straff. För epilogen hafva vi redogjort s. 301. ”Signill” och ”Disa” äro de jemförelsevis mest korrekta af Messenii skådespel, emedan i båda en inom sig begränsad handling framställes. Visserligen förfar han äfven i dem ganska obesväradt med både tid och rum, såsom i sista scenen af ”Signill,” der man förflyttas från domplatsen till afrättsplatsen, ”twärt öfwer sjön i skoghen,” derifrån till Signills jungfrubur, så tillbaka till afrättsplatsen och slutligen åter till domplatsen, med andra ord: handlingen spelar i samma scen på tre ställen. Men i båda dessa stycken finnes dock en handlingens enhet, som saknas i M:i öfriga skådespel, ehuru öfverflödiga scener anträffas i båda, såsom de satiriska i ”Signill” och nästan hela 1:sta och 5:te akterna i ”Disa.” Emellertid tyckes ”Signill,” vårt andra kärleksdrama, hafva blifvit hälsadt med lika mycket bifall som ”Disa.” Swanhuita, En lustig och sandfärdigh Comoedia, om then vnderlighe och berömlighe troheet, the Stormächtige och Höghborne Herrar, Her Hunding, Sweriges och Göthes, och Her Hading Danmarkz, Konungar, Såsom och then Stormächtige Furste, Härtigh Iiegner, och then höghborne Fröken Swanhvita, wedh thet åhr effter Wärldenes vphoof 2983 gunstelighen hwar annan bewijste. Af Johanne Messenio beskreffuen, och offentligh exhiberat aff hans Studenter vthi Vbsala, i Erickzmässe Marcknadt, Åhr cIɔ Iɔc vIIIxx (1612). Tryckt i Stockholm cIɔ Icc vIIIxx.
Jag gör mig om en sjöfästning större och mera omfaltande begrepp, än dem, som Waxholms befästning för mig framställer. Jag tror ej, att föremålet för Waxholms befästning någonsin, i strategiskt hänseende, kan blifva något annat, än att hindra en flottas framträngande genom detta pass. Efter mitt förmenande fordras dertill ingalunda en sjöfästning, ingalunda ett fäste, så inrälladl, att det kan uthålla ej allenast veckors och månaders, ulan äfven årslånga belägringar. Sådant måtte här aldrig kunna komma i fråga. Jag har intet anspråk på alt känna befästningsplanerna, och känner deni icke heller. Jag yttrar mig således alldeles icke öfver dessa planer, utan håller mig endast vid summorna, och det är de för behofvet afsedda summor, som gifva mig anledning till betänkligheter. Det är dessa tvänne våningar af casematter, som fästat min uppmärksamhet, och hvilka jag för ifrågavar. behof ej anser nödvändiga. Jag anser således kostnaden ej till hela sitt belopp i detta afseende varn behöflig. Jag tror t. o. m., att det vore mindre väl beräknadt, om Waxholmen skulle göras lill en ordentlig sjöfästning, hvilken naturligtvis skulle blifva föremål för fiendens aldra största ansträngningar, för alt bemäktiga sig ett sådant fäste, och hvilken sålunda i den mån den vore stark, i den mån den vore till en verklig fästning inrättad, blefve af så mycket större begärlighet för fienden, och så mycket svårare alt återtaga, i händelse den föll. Jag ber herrarne observera, att jag derföre ingalunda har underkänt behofvet att sätta denna försvarspunkt i ett sådant skick, att den ej befarar någon öfverrumpling, men något annat försvar för densamma, än sorn bör kunna åstadkommas i förening med eli sjöförsvar, i förening med flytande batterier, med bombkanoner, som äro förlagda vid iidoppet, för alt förhindra en flottas inlöpande, något annat kan jag omöjligen afse med denna befästning. Såsom fästning betraktad, så finnes det, mine herrar! ingen möjlighet att sätta Waxholm i combination med en armees rörelser.
Då fråga härom förekom vid 1844 års riksdag, var jag en ibland de ifrigaste motståndarne dertill, varande detsamma än i dag på grund af det förhållande, alt om giltiga anmärkn:r kunna framställas mot flere af Riksbankens nuvarande lånerörelser, och önskan, i följd deraf, upstå att en del af dem successive mätte komma alt öfverflyttas pä lämpligare anstalter, så skulle sådant ega rum i ännu högre grad då fråga vore, att verkställa öfverflyltningen till Riksg:s-kont. eller just det verk, som har att skaffa med rikets gäld. Hvilka voro väl de gamla stora missbruken af Bankens sedeltillverkning? Jo, alt man dermed bedref en olämplig rörelse, för hvilken inga tillgångar funnos, och hvad skulle vara sämre än att sammanblanda detta med rikets skuld. Jag afstyrker en sådan öfvertlyttning, utan att vilja ingå i vidare diskussion derom. Åtskillige ledamöter ropade på propos. Frih. Raab: Det händer ofta att man vid öfverläggningen om frågor, kommer från sak in på principen. Principer hafva här blifvit uttalade, dem det torde tillåtas mig att närmare skärskåda. En talare har antydl, att de framsteg, som jordbruk och näringar i allmänhet på senare tider vunnit, icke gjorts på naturlig väg, och derföre icke hafva samma välsignelse, som om de gått långsamt framåt, och om man genom besparingar, i st. f. skuldsättning, småningom förbättrat både jordbruk och näringar. Jag ber att få fästa upmärksamheten på, att detta låter mera säga än göra sig; icke är det tänkbart att jordbrukaren, hvars belägenhet i allmänhet varit sådan, att, sedan han betalt sina skatter och framfödt sitt hushåll, han sällan egt någon behållning, snarare kommit i behof att låna sig fram, så snart missgynnande skördar inträffat — icke är det tänkbart att han, som måste anstränga alla sina krafter alt vidmakthålla sitt åkerbruk i dess gamla skick, skall kunna, genom ytterligare försakelser eller ytterligare ansträngningar, åstadkomma stora förbättringar lill updrifvande af jordens afkastning.
Det kunde visserligen äfven heta koj och hängmatta; men min anmärkn. härleder sig derifrån, att den skrifvelse, som trenne Stånd antagit, nyttjar orden koj och sängkläder; hvarföre jag anser rättare att bibehålla benämningen koj och sängkläder än koj och täcke. Då trenne Stånd fattat ett beslut, är det nödigt, att skrifvelsen blir i enlighet dermed. Jag öfverlemna!’ lill deras afgörande, hvilka äro mera bevandrade i sådana ärenders handläggning, om ändringen kan ske här genast, eller om densamma nödvändigt påkallar återremiss lill Utsk. Jag skulle tro, att sista punkten kan få blifva oförändrad, blott med utbyte af orden roteoch rotehållare. Frih. Rehbinder, Fredr. Wilh.: Det är med anledn. af Hr Nordenskölds sednare anmärkn. jag anhåller att få yttra mig. Vid behandlingen af denna fråga i Exped.Utsk., voro flere af oss af den tanken, att hela sednare punkten borde utgå, eller alt åtminstone ordet rotehållare borde förändras till rote; men då yttrade sig Utsk:s ordför., hvilken såsom cavalleri-olficer borde hafva reda derpå, att hvarje rotehållare hade veto, d. v. s. att en hvar kunde säga nej, då det blefve ingenting af med hela saken. För det fallet var det nödigt att hafva ordet rotehållare i stället för ordet rote; och derföre afstod jag från min mening och lät det passera med ordet rotehållare. Emedlertid, då Hr Nordenskölds anmärkn. är riktig, och en annan anmärkn. jemväl blifvit gjord mot Utsk:s skrifvelse, skulle jag anse bäst alt skrifvelsen återremitteras. 94 Den 13 Januari f. m. Gr. af Ugglas: I afseende på den af Gr. von Platen gjorda anmärkn:n, att Utsk. nyttjat ordet sängkläder i stället för ordet täcke, så får jag upplysa, att när skrifvelsen kom till Utsk., så var prol.utdr. ankommet från R. o. Ad., att Ståndet godkänt betänk., blott med den skiljaktighet, att orden täcke och sängkläder voro utbytta.