Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Månen stod högt på himlahvalfvet, liten och rund, och från denna nattens sol duggade det silfverstoft öfver den svarta, blanka ytan af insjön, hvars vågor somnat in. Men från andra stranden hördes plötsligt en skroflig röst bryta fram ur stillheten, ropande: »båt! båt! båt!» med en ton så jämmerfull och oartikulerad som om en drucken sjöman kämpat för lifvet därute. — Maria for upp, förskrämd: »Någon ropar därutifrån!» sade hon. »Någon är i nöd!» Men styffadern sträckte helt lugnt sin arm emot henne och tog hennes hand i sin: »Blif inte rädd, det är bara bergufven i Aspingeskogarne.» Hon kände sig tacksam därför, att han icke skrattat åt henne. Hon hade en förnimmelse af, att hennes ytterliga förskräckelse borde ha förefallit löjlig, och vid sådana tillfällen, då hon var skälfvande ömtålig för minsta ljud, kunde ett skratt ofta förefalla henne så hjärtlöst och kallt. Nu förstod hon, att han velat lugna henne genom sitt handtag och fick ett intryck af finkänslighet och godhet, som värmde hennes hjärta. Och återigen bredde sig en välgörande känsla af lugn och ro öfver henne — som om hon under alla dessa år irrat hemlös omkring i världen och först nu kunde få hvila riktigt ut. Så gingo de första dagarne, och Maria trifdes i sitt hem. Hon kände sig i harmoni med sitt hemlands natur och njöt som en vederkvickelse stillheten i dessa tysta skogar, dit intet buller från världen därutanför nådde hennes öron. Hon tyckte sig just vara skapad för att lefva i en sådan aflägsen vrå; hon gick och bar på ett innerligt välbehag. Denna förnimmelse, oartikulerad och fin som den var, gömde kanske redan inom sig det första svaga lifstecknet af hennes hjärtas längtan, och var själf en af de fina trådar som hennes väsen sträckte ut för att slå rot i den jord, där hennes lif skulle blomma. Rundt omkring på vägar och stigar, mellan hvita stammar och gröna buskar såg man hennes ljusa sommarhatt skymta fram.
Det ville då ej lyckas; men man fann* likväl rådligast att så mycket gifva med sig eller frångå slentrianen, att icke, som förr, med förnämt förakt bortvisa frågan, utan i stället inregistrera henne bland dem, som den närmaste framtiden skulle på ett nöjaktigt sätt lösa. Några af de argumenter, som år 1840 gjorde sig gällande och bidrogo att göra prygelstraffets afskaffande till en framtidsfråga, må här framhållas, såsom bidragande att teckna andan hos den riddarhus-majoritet, hvilken icke fann det under sin värdighet att offentligen framträda som käppväldets målsman. Så framhölls: att när Fredrik Wilhelm III ville humanisera strafflagarna i sin armé, och åt en komité af erfarna generaler uppdragit författandet af reformförslaget, befanns bland dessa en gammal utmärkt och tapper krigare, som upptjenat. sig från musköten och nu var generalguvernör i Schlesien. I)å turen kom till honom att i konungens närvaro definitivt rösta, sade han: »Prygel! E. M:t! deraf har jag först mycket erhållit, sedan mycket utdelt — det har alltid förträffligen bekommit.» Yidare: Romerska soldater, som eröfrade verlden, stodo under prygel. Centurionens kommandostaf var en vinranka, den han flitigt brukade. Fredrik den Stores soldater pryglades strängt och Engelska matroser daggas. Yill någon påstå att alla dessa under kroppsaga stående män så länge, så ofta och så ärorikt kunnat segra, om denna aga hos dem utplånat hederskänslan ?
Jag har trott mig upplysningsvis böra nämna detta, för att sätta Ridderskapet och Adeln i tillfälle att öfvertyga sig, det StatsUtskottet redan tagit kännedom af det document Herr Rosenqvist företett. Hvad för öfrigt sjelfva anmärk 5o H< o i3o Den 18 November f. m. ningarne beträffar, så måsle man skilja emellan de bus, tillhörande Magazinsfonden, som för dess eget behof användas, och dem, som äro till andra inrättningar upplåtne. De förra måste ostridigt Magazinsfonden sjelf underhålla, och bland de sednare har Herr Rosenqvist i synnerhet fästat sig vid Maria och Catharina KronoBrännerier här i Stockholm, samt f. d. KronoBränneriet i Söderköping; men Herr von Hartmansdorff har redan fullständigt besvarat anmärkningen, rörande Maria KronoBränneri; och till hvad Herr Tham anfört, angående byggnaden i Söderköping, får jag blott tillägga, alt då i Götha CanalBolagets första ArrendeContract af 1810 en mellanmening var inryckt, som gjorde att Bolaget yrkade arrendets bibehållande, till dess Canalen hlef färdig, och då man tillika fann, att byggnaden af Bolaget underhölls bättre, än af andra kunde väntas, ansåg Konungen år 1824 sig icke kunna vägra bifall till CanalDirectionens ansökning om arrendets förlängning, så länge Canalarbetet fortfar. Hvad åter angår Catharina K ronoBränneri, som blifvit upplåtit till ÖfverStåthållareEmhetets disposition för inrättande af ett Provisoriskt Sjukhus i Hufvudstaden, vid allmännare sjukdomstillfällen, så är det kändt, att en mängd folk, särdeles från Wermeland och Dalarne, hitkomma hvarje vår och höst för att söka arbete; men om någon allmännare sjukdom bland dem yppar sig, är det af yttersta vigt, Den 18 November f. m. 131 att hafva en Sjukhusanstallt lill hands, på det dessa menniskor icke genom vanvård må gå förlorade, och sjukdomen sprida sig i Hufvudstaden.
Nådiga disposition, yttrat den underdåniga önskan, att i afseende på de arne slags dagsverken , som till Kongsgårdarne varit utgjorde, hvarutaf en del såsom ett ovillkorligt åliggande skulle grunda sig på Contrakter, en dsl åter tillkommit genom frivilligt åtagande, KonglMaj:t täcktes låta genom vederbörlig undersökning utreda förhållandet härmed, samt dem af allmogen, som dertill ej voro förbundne, tillgodonjuta den befrielse från dagsverksskyldigheten, de kunde äska och hvartill de berättigade funnes , såsom ock förordna, att de dagsverken hvilka tills vidare blefvo erforderlige att in natura utgöras, m|tte Stats-Utskottets Bettini andeni 493 upphöra nar Kongl. Majit funne utväg, att Allmogen derifrån befria; sä hafva Committerade, i sammanhang med regleringen , hemställt , samt Kongl. Majit under den 32 Mars 1814 bifallit, att hvad anginge de dagsverken, som under benämning af Hofveri-skyldighel blifvit utgjorde, skulle Arbets-Bönderne äga, att desamma med penningar betala efter årligt Markegångs-pris, undantagande Sexton Hofverier, som utgöras af närmast intill Flyinge boende Arbets-Bönder, hvilka dagsverken Arrendatorn derstädes egde rättighet att in natura begagna emot det han derföre erlade till Stuterielnrättningen betalning, efter enahanda beräkning som Arbets-Bönderne för de öfrige; Och beträffande åter det andra slaget af dagsverken, som. till Höbergning och stängsel blifvit utgjorde af Allmogen i Sju Härader, hade Allmogen, häröfver hörd, förklarat sig nöjd, att desse dagsverken, etter årligt Markegångs-pris, betala under 30 år, dock med vilkor, att detta åtagande ej skulle ligga Allmogen i vägen, så vida skäl framdeles kunde finnas till dess befrielse från arbets-besväret, utan motsvarande ersättning.
”Ja, emedan hvarje svärmare, ehuru beklagansvärd, dock är värd aktning för sitt sträfvande; huru mycket mera den, som af sin brinnande kärlek för religionen blifvit ledd för långt i sitt nit?” ”Bah!” sade Rudolph föraktligt i det han uppsteg och satte sig vid pianot, ”jag kan ej tåla dessa svärmare.” ”Och dock är äfven ni en svärmare!” sade Ferdinand halft leende. ”Jag, en svärmare!” utropade Rudolph i det han hastigt vände sig om. ”Ja, ni som alla andra.” ”Och hvari består då mitt svärmeri, om jag får fråga?” ”I drömmar, i djerfva, vågsamma drömmar, drömmar om en sällhet, stor men brottslig, förbjuden. Tro mig jag känner dem.” Rudolph spratt till vid dessa halfhögt hviskade ord och bleknade djupt. En blick af oändlig bitter smärta, blandad med hat, träffade den talande; derefter vände han sig bort och började spela ett vildt, bullrande stycke. Emedlertid sutto de öfriga allvarsamma och tysta, och en viss förstämning hade bemäktigat sig dem. Men med de gladare, fridfullare toner, till hvilka Rudolph småningom öfvergick, återvände lugnet i deras hjertan. Lilla Helena uppsteg och smög sig bort till den spelande, på hvars stol hon uppklättrade och slog armarna om hans hals, då han upphörde att spela. ”Du är så snäll;” sade hon, räckande honom sin lilla mun att kyssa. ”Jag måste hålla af dig.” Han tog barnet i sina armar och smekte det innerligt. ”Du håller af mig också, men hvarföre?” frågade hon. Rudolph lutade sig ned och hviskade något till den lilla. ”Ack så roligt!” utbrast Helena, ”du håller af mig för det jag liknar mamma, du håller då af henne med?” Dessa barnets ord nådde Elisabeths öra, men hon låtsade ej höra dem, utan fortsatte sitt samtal med Virginia, som ingenting märkt. Ferdinand hade äfven hört Helenas utrop och lyssnade till svaret, men det bestod blott i en kyss som förseglade den lilla munnen. Lustfärden.
Det är ett stycke näktergal i denna rikt begåfvade strupe och i dessa penningeoch äre-snikna tider (med dess kommunikationer) är det en oskattbar lycka att vi fa kalla henne vår. Det är något af en pudels rörande, hängifna blick i Mignons ögon, då hon betraktar sin räddare och befriare, men det är ännu ej kärlekseld. Detta är ett fint drag af artisten, den stackars lilla landstrykerskans känslolif är ännuallt för kaotiskt att hon kan göra sig reda för hvad hon känner. Men i andra akten då rivalen, gäckande, skön och förledande, kommer i beröring med henne — då tändes den slumrande gnistan! Spegelscenen gafs utmärkt, dock vill jag här erinra fru Edling om Madame Galli-Mariés spel med pudervippan, hvilken hon vid tonerna af den melankoliska visan, som skildrar hennes forntid, plötsligt tappar, stirrar hemskt framför sig, som såge hon bilderna af all sin jemmer-svält, stryk, köld och förödmjukelse draga förbi själens öga, tills ögat åter faller i spegeln (vid durtonartens entré) och hon glömsk af sorg och nöd med barnslig och spirande qvinlig hänförelse besjunger toilettburkarnes mirakler, som måla öfver den gamla sorgliga bilden af den lilla tatterskan och trolla fram en flicka, en flicka, som Wilhelm kanske skulle — ack! I sista akten lyckades fru E. nu bättre än förr. Det qvinligt mjuka kom rätt godt till heders denna gång, hvar-förutom det kärnfriska i sångerskans skaplynne hindrade henne att falla offer för den sentimentalitet, som lurar i vissa delar af den annars så vackra musiken. Igenkännings-scenen kunde dock göras med mer effekt, hr Nygren stod nu för och skymde i stället för att vid sidan öppna armarna för sin Sperata, som från fonden ilar ned i hans armar. Att tala särskildt om fru Edlings sång, behöfs icke. Hennes Mignon kom i det hänseendet fulländningen så nära som trots någon.
Emot hufvudräkningen hafva Revisorerne anmärkt, att deruti funnes obehörigen afförda dels, under rubrik brist från år 1859, 45 R:dr 47 öre, oaktadt för detta be - — 293 - lopp afdrag egt rum vid upptagande af den i sistnämnda års räkning utbalanserade kontanta behållning, och dels, under rubrik telegraferna på rikets vestra kust, 6 R:dr, utgörande från kassan i Götheborg till kassan i Stockholm levererade portomedel, hvilka, i hufvudräkningen uppdebiterade, icke bort derstädes krediteras, samt att följaktligen den till år 1861 utbalanserade skuld, i räkningen upptagen till 121 R:dr 38 öre, rätteligen utgjorde endast 69 R:dr 91 öre. Med öfverlemnande af transsumt i dessa delar af Revisorernes ofvannämnda berättelse, har Eders Kongl. Majit, genom nådig remiss af den 24 sistlidne Oktober, anbefallt Telegraf-styrelsen att afgifva underdånigt utlåtande i berörde ämnen; och får Styrelsen till åtlydnad häraf, jemte remisshandlingarnes återställande, nu underdånigst anföra följande. I anledning af Revisorernes anmälan i första punkten, har Telegraf-styrelsen, uti skrifvelser af deu 24 November nyssförlidet år, anmodat Eders Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvande att ånyo låta höra innevånarne uti de sju här ofvan uppräknade städer, huruvida icke de, med instämmande uti den af Revisorerne sålunda uttalade åsigt, numera voro villige att åtaga sig att antingen sjelfve, kostnadsfritt för Telegrafverket, upplåta och framgent underhålla ändamålsenliga lokaler för dervarande telegrafstationer, eller ock med hela beloppet eller till en del ersätta verket den årliga kostnaden för berörda ändamål.
Jag anhåller, att dessa anmärkmr, såsom välgrundade och icke vederlagda i Utskrs svar på återremissen, måtte blifva af R. o. Ad. fastställda, såsom de, hvilka böra ingå i statsregleringen. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr.: Jag kan på intet vis af Frih. Cederströnvs anförda skäl finna mig öfvertygad om riktigheten af nedsättning uti det föreslagna priset för ordin,-väntan, och yrkar således bifall till hvad Utsk. har föreslagit. — Jag hade hoppats, att vid denna riksdag, då R. St, disponera större tillgångar än vanligt, något afseende skulle fästas vid motionen om hemmantals-räntans nedsättning; men då Utsk. ej fästat afseende derpå och ej ansett en sådan nedsättning för närvar, vara lämplig, så anser jag mig nu i detta afseende ej böra yrka något vidare, utan får hoppas på framtiden, och att R. St. slutligen måtte inse nödvändigheten af jordbrukets lättande från skattebördor, hvilka äro detsamma orättvist pålagda och med ännu större obillighet bibehållna. Ut»0 att begära någon ändring af Utsk:s betänk., hvartill jag yrkar bifall, så ber jag att härmedelst få reservera mig mot denna del af betänkandet. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Huru man beräknar priset på den delen af ordin.räntan, hvilken utgöres af indelt spanmål, är likgiltigt, emedan inkomsten deraf går till vederbör, indelningshafvare. Men för den Kronan behållna andelen är det icke så. StatsUtsk. har uträknat, att Den 6 Augusti f. m. 13 3 efter medeltalet af markegångsprisen, hade summan stigit upp till 56[,ooo r:dr och således med ii,ooor:dr öfverstigit det belopp, hvartill denna del af ordin.räntan blifvit, på grund af Stats-contts förslag, upptagen uti K. M:s propos.; men det anmärktes redan vid betänkts första föredragning; o DÖ" att tväuoe års hög markegång hade verkat på detta pris. Det är således osäkert, om det kan vidhållas.
Många skäl finnas för den mening, alt denna banas anläggning nära nog i främsta rummet bör af Staten understödjas, äfven örn Staten icke af denna anläggning hade den omedelbara fördel, som härflyter deraf, att densamma kommer alt tillföra stals-banan en ökad inkomst lill ett ganska betydligt belopp, hvilken omständighet innefattar det vigtigaste skälet för anslaget till denna bana. Staden Borås utgör medelpunkten i ett distrikt, der väfnads-slöjden med dess binäringar är befolkningens hufvudsakliga näringskälla och mäugden af de råämnen, som för denna fabrikation från aflägsnare ställen tillföres orten, samt af de fabrikater, som derifrån försändas, uppgår sannolikt (ill en större massa, än sorn till transport på någon annan dylik mindre bana kan komma i fråga. Den utgör, efter noggrann beräkning, för det närvarande omkring 250,000 skeppund; men värdet af dessa varor, så vidt de icke bestå af spanmål och andra födo - 38 Stals-Ulskoltets Utlåtande M 233. ämnen, är flerdubbelt högre, än värdet af de hufvudsakliga transport-artiklarne på de öfriga mindre banorna. Det lider derföre icke tvifvel, att denna trafik skall vara i stånd att bära omkostnaderna för anläggningen af en jernbana, som åtminstone i allmänhet måste betingas af detta vilkor; och då ingen ort i landet finnes med en så betydlig omfattning, som lider af försvårade kommunikationer i samma grad, som Borås och dess omgifningar, torde det villigt böra medgifvas, att ingenstädes anläggningen a( en jernbana är mera eller ens i lika mån af omständigheterna påkallad. Om frågan således inskränkte sig dertill att bestämma huruvida Staten företrädesvis skulle bereda Borås förmånen af en jernbana, svarande mot dess behof och till den längd af fyra mil, som är i fråga, och om dervid lemnades alldeles ur sigte, att Staten af denna bana har för sin egen jernbans-anläggning en särskild fördel, så vill det synas mig, att meningarne knappast skulle vara delade derom, att företrädet tillkomme Borås.
Något sådant finnes icke alls stadgadt, då deremot prest, som i detta afseende felar, gör sig förfallen till ganska strängt straff. Af alla dessa skäl anser jag högst olämpligt att låta kronofogden få att skaffa med befästandet af dessa giftermål, utan önskar, för min del, att uppdraget i stället måtte lemnäs åt domaren. Sådana äktenskap förekomma val ej så ofta, att olägenheten af tilläfventyrs en eller annan mils längre resa kan för kontrahenterna vara af någon särdeles betydenhet. Det prot., som bör vid en sådan akt upprättas, skulle äfven vara i bättre förvar, om det läge i domarens arkiv, än om det skall blandas tillsammans med de handlingar, som stadna hos kronofogden, och som i allmänhet icke äro afsedda att i all framtid bevaras. Dessutom förekommer här, att pröfvandet af frågan om hinderslösheten är uppdraget åt tvänne särskilda myndigheter. Först skall denna nemi. pröfvas af presten, innan lian utfärdar lysningen, men sedan skall också kronofogden verkställa enahanda pröfning, innan han samtycker till att befästa och inprotokollera äktenskapet. Detta synes mig icke höra till förtjensterna i förslaget, och kunde lätteligen hjelpas, om, såsom jag föreslagit, vigseln anförtroddes åt vederbörande domare, som då också kunde meddefa tillstånd till lysning. Man har visserligen sagt, att denna ^édnare måste verkställas af presterskapet, emedan det ensamt' förer kyrkoböckerna, ur hvilka upplysning kan vinnas om hinderslöshet verkligen förefinnes; men den prest, som i detta fall skall meddela lysning, har blott att tillgå den kyrkobok, deruti den ene af kontrahenterne finnes upptagen, och måste i afseende å den andra förlita sig på en uppgift af Rabbinen, och då kan ju pröfningen lika väl förrättas af domaren. Icke heller i afs. å sättet för upplösande af äktenskap emellan kristen och jude innehåller den föreslagna lagen några bestämmelser, och LagUtsk:t har bemött denna ganska vigtiga anmärkning med det, enl. min tanka, svaga skäl, att icke heller i K. Förf. af 1860 något stadgande i detta afseende förefinnes, samt att Utsk:t icke nu vore befogadt att sträcka sin åtgärd derhän att uppgöra nya stadganden i detta fall.
Gralialema uti 3:dje och 4:de klasserna, hvilkas underhållstagare hufvudsakligen tillhöra sist om,förmälda kategori, synas visserligen påkalla förhöjning, ehuru llertalct af dessa underhälls-tagare, ännu efter afskedandet, kan med arbete till sjn bergning mer och mindre bidraga; men dä tillika i betraktande läges, att pensionärerne i berörde klasser uppgå till det stora antalet af mer än 9,600 personer, hvaraf följer, att jemväl en ringa tillökning i underhållet skulle medtaga en ganska betydlig del af Kassans öfverskottsmedel; att (fen årliga tillkomsten af gratialister, äfven i fredstid, vida öfverstiger antalet af dem, som med döden afgå; samt slutligen alt, genom stadgandet i Kongl, brefvet den 10, September 1831 om manskapets af indelta regementerna föra år derefter och. då karlen, uppnått 50 års ålder tillträda underhåll, en icke ringa årlig tillväxt i pensionärernes antal uppkommit och än ytterligare uppkommer; så täcktes Eders Kongl. Majit nådigst pröfva, att uti dessa förenade omständigheter anledning finnes för handen till iakttagande af all nödig varsamhet i afseende på underhällens förhöjning. —- Krigs-kollegium, under hvars närmaste vård Krigsmanshus-kassan är ställd, skall likväl icke underlåta, att, om och när en sådan förhöjning, utan äfventyr för Kas - — 210 — sans bestånd idler rubbning i grunderna lör dess förvaltning, kan tiga runi, derom bos Eders Kongl, Maj:l göra underdånig framställning. Krigs-kollegium framhärdar med djupaste vördnad, nit och trohet, Stormäkligste Allernädigste Konung! Eders Kongl. Majlis CAHL I). FORSBERG. Stockholm den 19 Februari 1850, underdånlgslo och tropligligstc tjenare och undersåter, J. P. LEFRÉN. C. F. LAURÉN. Erland Dahlquist.
Brefvet till KammarCollegium och f. d. KammarRevisionen af den 20 October om hvars tillvarel se den ädle Motionären synes hafva haft någon aning, innehåller, att ingen skattskyldig, eho den vara må, är underkastad observationer och efterräkningar efter 3:ne års förlopp från det årets slut, för hvilket räntan eller uppbörden beräknas. Och det följer således häraf, hvad ock genom särskild författning finnes föreskrifvit, att reservationskraf för anmärkte utskylder, om det skall gälla, ovilkorligen mäste inom nämnde tid hos den skattdragande vara verkstäldt. KammarCollegii, StatsContoirets och KammarRevisionens, på Nådig befallning, utfärdade Circulairebref af den 3 October 1782 stadgar en tid af 10 år, hvarunder Uppbördsmannen är för sin uppbördsmanna-förvaltning redooch ansvarskyldig, hvilket stadgande grundar sig på den helt naturliga omständigheten, att Kronan icke bör hafva sämre rätt att söka redo och räkning af sine förvaltare, än den, som i Lagarne är hvarje enskild medborgare för sine fordringars utsökande förunnad. KammarRätlens Instruction föreskrif - u 78 Den 5 Januari i. ver, uti 8 alt Revisionen af hvarje räkenskap bör vara fulländad inom ett år från den dag räkningen till KammarRätten inkommit; samt uti i5 §., att om revisionen utöfver denna tid fördröjes, vederbörande RevisionsContoir då af all rätt till anmärkningsprocent gjort sig förlustigt; och samma Instructions 10 §. ålägger KammarRätten, att inom a:ne år, sedan, i anledning af gjorde anmärkningar, reservationskraf blifvit hos de skattskyldige anstäldt, hafva öfver dessa anmärkningar meddelat hufvudsakligt Utslag, emedan, såsom orden lyda, ”der sådant ej sker _, all verkan af reserva tion skr afvet emot de skattskyldige kommer att förfalla” När sådane stadganden firtnas, närman af dem ser, huru omsorgsfullt
Jag tror mig alltid hafwa wigtiga skäl att anse en sädan indragning, soi^ högst betänkelig; sä wida c) tvid samma tillfälle andra Författningar widtagas, hwarigenom ett nestigt beroende fbrckommcS, som blott pahande för en kraftlös generation, en gäng afgjordt, ej utan de största uppoffringar kan ändras. Det blir alltid en säker grundsats, att nära eller längwäga relationer, om de kunna ärhällas, dä ej inre styrka förutsätter möjligheten af ett motständ, i ett dylikt fall högst ofullkomligt uppfylla ändamälct. Äfwcn som att alla Relationer Stater emellan äro grundade pä egennytta, samt klandcrfritt böra wara det, ty Chevalerie - likt ätaga sig den swagcS förswar blcf aflagt med den lidens lunga rustning och Roma» »eska tänkesätt. I afseende pä det projekterade indragnings sättet, torde tillätaS mig göra den crindran, att om än all oreda werkcligcn skulle kunna fbrekommas, som Lörbelningrn af rättigheten att betala och skyldigheten att 1Z48 Den 4 Octsber. att hälla Kark, troligen bbr wäck^; anser iag dock för en afgjord omöjlighet, att i w? t pä tillaängar fy tvärr ej rika Land, wid ett väkommande k ig, vä eir gäng anffoffa Folk och Hästar jemte tillhörande utredning': äiwcn om ost därtill lämnades fl^ra MänuderS berednings - tid. Oe Rustande skulle dä fä »vidkännas, genom stegrade pttscr, wida bclydlligare Utgifter : samt troligen den största stränghet bchdfwa anwändas för att äterfä Arn^ecn i ett komplett tillständ. Nägot uppskof wid tillsättandet af nuwarande vacanccr, samt rn och annan lindring i afseende pä beklädningsskyldigheten, jämte rättigheten till wista Oagswerken af sine Karlar, är enligt min Lfwertpgclse allt hwad de Rustande för det närrvarande bör förunnas.