Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver ett halft sekel har man klagat öfver deras miss - 22 vård — man beklagar sig deröfver ännu i dag oell denna klagan är icke ogrundad, ty den gamle finner öfver allt inom horizonten en vidgad synkrets, der den i bans ungdom skymdes af täta skogar, och man motser med fasa en total skogsbrist i ett land, hvars hårda klimat måste utdrifva dess innebyggare i samma stund skog skulle saknas till brännsle och busbyggnad. Så fruktar kanske en sjuk inbillning i sin öfverdrift, ty med den verkliga misshushållning, som ägt rum med skattenianna-skogarne, sedan de lossades från allmän uppsigt, skulle det befara* de förhållandet redan inträffat, om icke våra skogsmarker vöre serdeles produetiva och återväxten skyndsam, serdeles då de fällde och svedjad6 skogsparkerne några år hållas instängda och fredade från boskapsbettMen tyckligtvis fortfar ännu skogsbruket att vara en vigtig näringsgren 1 åtskilliga delar i detta Län, ehuru svedjande och skogseldar gjort stora och täta förödelser i skogarna. Det är förr nämndt att Mo Härad nästan helt och hållet fournerar Jönköpings Stad med byggnads-materialier och bränsle samt Nissafors Bruk med kol. Hörleska klerken och de öfriga Bruken t Östbo Härad hämla derifrån sina stora kohlbeliofver och Tabergs Bergslag i Tveta Härad finnér ännu kolved inom Bergsmanshemmanens områdeDessa tre Härader, serdeles de två förstnämnde, räkna alltså ännu skogsbruket för sin hufvudnäring och skulle tily förutan föga kunna bestå. Måtte derföre den milda naturen aldrig tröttna att ur sitt fruktsamma sköte reproducera de skogar, som den otyglade menniskohanden år från år våldför och förstör. Det tillhör icke denna berättelse, att föreslå medel till återupprättande af förhållanden som luta; det tillhör den blott att antyda bristerna, och här är en uppenbar — den nemligen: att i ingen del af Länets ©ekonomie råder så stort slöseri, som i skogshushållningen. Jönköpings Län har ägt Två Krono-Parker: Kjersaberget i Tveta och Wisingsö i Wista Härad samt en Härad s-all manning:
Sltfäbag^Orbttttigen, attgåenbe famtnanträbe af 9tff8*@tånbett för gcmettfantma öftoerläggntngat, äftucnfout, t fatnntanfyang bermcb, om änbrtng t' 110 §. tjRegering^Srormen famt 48 ocf) 78 §§. Om änbrtttg t 68 §. 9ltf3bag3 SttTobagS^Orbitingen t affeenbe ä beljanbltttgett af en bet 9flegertng3 SDtajit t uitbcrbåntgl)ct anhållit, bet Äottgl. 9Jtaj:t täcfteS låta utarbeta famt httb början af näfta 9tt'f3bag till 9ttfct3 ©täitber framsätta förffag till bett färfftlba ©tabga ocf) ben färfftlba Sag, font t be föreflagne förättbrabe ft)bcffertta af 17 ocf) 28 §§. 9fegertngo Oftober, poö Äottgf. 9?taj:t i uuberbäntgpet anmält. §. 63. ©eban
Vit-ängen må lemnas därhän med den anmärkning, att aspirationen utgör intet hinder däremot, såsom enhvar, som känner aspirationsförhållandenas historia i Saxos tid, väl inser. Rökstensinskriften fortsätter med följande ord: »Förtäljom folkminnet, åt hvilken hjälte en son födes: det är åt Vilin.» Här måste man fråga sig: kan runristaren hafva menat, att en sons födelse åt en hjälte är någonting så sällspordt och märkvärdigt, att det i och för sig är egnadt att varda ett »folkminne»? Detta är högst otroligt. Runristaren betonar själf, att hvad som gjort denna i sig själf icke ovanliga händelse till ett folkminne är, att det är åt Vilin en son födes. Detta åter förutsätter, att Vilins sons födelse ägt rum under särskildt ovanliga och hinderliga förhållanden, genom hvilka den vardt föremål för ett allmännare intresse. Nu förefinnes i de till oss komna öfverarbetningarna af hedendomens hjältesagor berättelsen om en födelse af denna art, och fadern bär ett namn, som påminner om Vilin och kan vara en variant därtill, nämligen Vilmund. Berättelsen är poetiskt behandlad i Oddrúnargrátr. Borgny, dotter af konung Heidrek, har haft en hemlig förbindelse med en ung hjälte Vilmund. Hon ligger nu i svåra födselvåndor, men kan icke föda. Alla medel, som användas för att hjälpa henne, båta till intet. Ryktet om hennes lidanden sprider sig vida; men, säger dikten, på jorden fanns ingen, som var i stånd att bistå henne – ingen mer än en, sköldmön Oddrun, hennes barndomsvän, men som hon djupt förnärmat genom att lägga henne till last samma slags felsteg, hvars följder hon, Borgny själf, nu uppbär. Men Oddrun, den högsinnade och barmhertiga, kommer och förhjälper henne medels kraftiga galder till att föda åt Vilmund son och dotter. En födelse under sådana omständigheter kan varda till ett »folkminne.» Frågan är nu, om äfven detta folkminne, likasom alla de andra på Rökstenen omtalade, tillhör Lodbrokssagan.
T i’ * ■"i • : . J t"!~ ~ "•>' " 1 « .4 » i r:n ' Hk! U. I ■ i r.r;: i . ? i - [» J.-.fi<- >-rii ;; - -|fV> ! ~'Vir:" L)J. Vö-ik-' *- ' - t.- -iv: ;tr . f~ i-o v: v , . -r'•:• -■ ’.h ;. st* • - •; -7,” i-w. *4lvk (s ! i“—h’ i i i-. «. ■ 4 i',. - |; ak i TM i* ■ 'v:-;; • '-h-.ri.i. it - icCyi.r . ä‘: I 4 , .!,.!»• .. I ■ .-. •'.* *»». 4... l|I4>. • -l.. - i.-. > ••• • • ' i ' i1 1/ 1 arne ; a;.kc;r.f j - j ; V v..:/-' • : -r *r;kk|. : 77 ■ ' .j ■; ;; 7,7i jxtjÖ t'• !?r Vt jrir ... f ! ;/! K:‘•'7;' f »li-ij?:1'*' »•: •/ */' • • * H i - ; -!•-! t(edie■ iri”l—“ 1- -r—• -iurkt k' ui':i .;- j -7 i • >;; i,-.' i V)clt.;tt{- vvk-ti.é.V; jeth,.'.:: r ■ 3 :•. It — u,; - ” k ‘ v :.
Till ett fullständigare ernående af detta ändamål torde likväl ännu erfordras sådane stadganden, som kunde tillförsäkra dessa företag ett framtida vidmakthållande; emedan i annat fall, och om, såsom nu är händelsen, afsyningen efter fullbordadt anläggningsgöromål blifver den sista åtgärd, som å det allmännas vägnar, vid understödets tilldelande, med det verkställda arbetet tages, det kommer att inträffa, att, ehuru omsorgsfullt och väl än detsamma må vara utfördt och sålunda vid besigtningen förtjent af det lofvade anslaget, tidens gnagande tand dock ofelbart förr eller sednare gör åverkan på den menskliga flitens verk. Hämmas icke sådane skador i lid, så är klart att de så mycket snarare skola åvägabringa förstörelse; och Statens bidrag, som verkat så välgörande, om det möttes med ihärdig, medborgerlig ansträngning till en rätt vård af dess frukter, går småningom lill nyttan förloradt för den framtid, som deraf eljest skulle skörda en stadigvarande fördel i samma mån, som den kände sin förbindelse alt värdigt motsvara det allmännas rättvisa fordringar, i gengäld för den åtnjutna hjelpen. Det synes alltså tydligt att Staten, då den med summor, mer eller mindre betydande lill belopp, vare sig i låneväg eller såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, understödjer arbeten af den art, att dermed åt menigheter och assosiationer beredas lättade försörjningsutvägar, äger skäl att förvissa sig ej allenast derom att dessa, individer biler korporationer, ordentligen utföra hvad de för ifrågavar. arbetens verkställighet, mot bidrag af statsmedel i en eller annan form, sig åtaga, utan ock att berörde företag, efter fullbordad anläggning, jemväl sedermera af dessa menigheter, jordägare eller bolag underhållas i det skick, att ändamålet med sjelfva arbetet ma varda uppfylldt, och understödet icke förgäfves lemnadt. Men då hittills icke finnes något band på menigheterne eller enskilde i detta fall, anhåller jag att, för afhjelpande af denna brist, vördsamt få föreslå: Att R.
Kommersc-kollcgium derefter, uti sitt under den 27Marssistlidne år afgifna underdåniga utlåtande i ämnet, yttrat att, oaktadt förbättringar af Sölfvitsborgs hamn under de senast förflutna åren blifvit vidtagna, och stadens handel jemväl i någon man tilltagit, kollegium likväl funne omständigheterna icke vara sa förändrade, att de gufve kollegium anledning att frångå dess, under den 21 Februari 1844 afgifna, underdåniga utlåtande öfver Sölfvitsborgs stads äldstes då gjorda underdåniga ansökning om utvidgad handelsfrihet för staden, — har Kongl. Maj:t, genom nådigt bref den 13 April sistlidne år, i betraktande af hvad Generaltullstyrelsen i frågan anfört, samt med afseende å de skäl, som lågo till grund för Kongl. Maj:ts, den 13 Juni 1844 meddelade nådiga beslut uppå Sölfvitsborgs stad» äldstes sist omförmälde underdåniga ansökning, funnit sig sakna skäl att stapelstadsrfitt staden i nåder bevilja. Till Utskottet har derförutan blifvit ingifvet utdrag af magistratens i Sölfvitsborg protokoll för den 16 December sistlidet år, utvisande, att stadens röstegande innevånare fattat det beslut, att i händelse stapelfrihet skulle staden beviljas, stadens innevånare voro förbundne att genast på egen bekostnad uppföra samt Kongl. Maj:t och kronan tillhandahålla erforderligt tullhus med vågbod. I enlighet med den åsigt, som Ilikets Ständer uttalat i sin, vid sistlidne riksdag till Kongl. Majit aflåtna, underdåniga skrifvelse i enahanda fråga, anser Utskottet de åtgärder, som leda lill befrämjandet af handel och näringar böra, så vidt möjligt är, vidtagas.
Enär med denna tillgång dagliga godståg icke kunna upprätthållas på vissa delar af stambanan med den regelbundenhet, att offentligt tillkännagifvande derom kan på förhand meddelas, samt då äfven snälltågs-maskinerna skulle till antalet blifva otillräckliga, derest någon af dem skulle komma att erfordra en långvarigare reparation, så beslutade Styrelsen att anskaffa ytterligare 4 snälltågssamt 6 gods-lokomotiv, sedan Styrelsen öfver Statens jernvägsbyggnader, uppå gjord framställning, förklarat sig villig, att af nästa års anslag till de nya banorna dertill förskjuta medel, mot vilkor att Trafikstyrelsen uppsatte motsvarande materiel på de nya banorna, när dessa kunde öppnas för rörelsen. Af förestående lokomotiv blifva godsmaskinerna levererade detta år, mot liqvid i nästa Februari månad, och snälltågslokomotiven nästa vår. Härigenom blifva för vestra och södra stambanornas trafik under nästa år disponibla tillsammans 75 lokomotiv, eller nära 1 lokomotiv per mil. Deremot återstår för Trafikstyrelsen att sedan, på sätt nämndt är, de för bearbetade delar af nya stambanor beräknade summor till rörlig materiel redan blifvit använda till anskaffande af transportmedel, som ej kunna från de äldre banorna undvaras, utan alt af ny materiel ersättas, att uppsätta för de nya bandelarna behöfliga lokomotiv och vagnar. Med afseende på antalet af de bantåg, som kunna antagas dagligen behöfva framföras emellan Stockholm och Upsala, Katrineholm och Norrköping samt Laxå och Katrineholm, erfordras för den förstnämnda banan minst 5 » » andra » » 4 och » » tredje » » 4 eller tillsammans 13 lokomotiv, hvilka under våren och sommaren nästa år böra anskaffas. '6 Kongl. Maj:ts NådProposition N:o 47. Af egentliga personvagnar egde de färdiga banorna vid förra årets slut 180 stycken, hvartill under innevarande år kommit ytterligare 30. så att för vestra och södra stambanorna nu disponeras inalles 210 personvagnar utom 6 så kallade stats-, 7 postoch 5 fångvagnar. Förenämnda antal är det minsta möjliga för behofvet på dessa banor.
Hon grät sällan eller aldrig, men hela hennes kropp kunde skaka i konvulsiska ryckningar, under del ögonen brände torra och heta. Flickorna Strömmer råkade hon sällan. Sedan hon gått ned till isen flere dagar och icke funnit någon där, undvek hon att gå ut. Hon var nä- stan rädd för att råka någon, som kunde säga henne något om Berner. En eftermiddag kom emellertid Lisa till henne, strålande glad. Hans Rude hade friat till henne, och hon ville tala o m det för Elna, innan någon annan fick veta det. Lisa var så upptagen af sig själf och sin Hans, att hon ej gaf akt på Elnas bieka ansikte. Hon salt och pratade, tills det blef skymning, då måste, hon gå, Hans skulle hemta henne nere vid grinden. När hon redan var utom dörren, ropade hpn in till Elna igen, att hon kunde helsa från häradshöfding Berner, han kom jämt hem till Bjärseby, Anna och han voro så goda vänner; tänk om de finge fira dubbelbröllop till våren. Så ännu en strålande nick, o c h så var hon borta. Det var som o m någon slagit Elna midt i an siktet. Det svartnade för heni.es ögon, och hon måste taga fast i en stol för att icke falla. Så, det var slutet! Nu var det att börja om lifvet på nytt. Att rycka upp alla de gamla drömmarne, att glömma och döda, att skaffa sig nya intressen och börja på nytt med att älska andra. Hon skulle kunna skrika högt i förtviflan. Nej, hon var ej skapad så. Hon var en af dessa kvinnor, som älska en gång i sitt lif, en enda, som då gifva sig helt, med hela sin själ. Och nu skulle hon lefva och vara glad, vara glad utan hopp, med detta svidande minne på djupet i sitt hjärta. Hon kunde icke en gång bedja, det var, som om hon med ens hade kommit så långt ifrån sin Gud. När hon hörde sin fars steg ute i förstugan, visste hon ej, huru länge hon hade stått där, om det hade varit minuter eller timmar. Hon sprang upp på sitt rum; hon kunde icke råka honom nu, ännu kunde hon icke förställa sig. Den natten sof icke Elna. Timme efter timme gick i tårlös förtviflan.
Vid denna § hafva anmärkningar blifvit gjorda: af herr Hammarhjelm, C. G., som ansett att de lärdomsstycken, uti hvilka en skol-lärare bör kunna, enligt § 6 mom. 1, med färdighet undervisa, äro alltför vidlyftiga, och derföre hemställt, att detta moment måtte förändras, så att någon inskränkning i berörda kunskapsmått blefve medgifvet; af herr prosten Traneus, som önskat fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten af ett förtydlig; nde uti den i § 6 mom. 2 lemnade föreskriften, rörande folkskole-lärares tillsättande, der orden lyda: ”mellan de på förslag uppförda anställes derefter val af församlingens i sockenstämma samlade röstegande ledamöter, hvarvid rösterna beräknas likasom vid klockareval och ordförandens i skolsty reisen röst gäller likasom kyrkoherdens vid klockareval.” 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 91. På grund häraf och då kyrkoherdens ifrågavarande rösträtt, genom Kongl, resolutionen af den 20 Juni 1794, är bestämd till hälften af de närvarandes af.ifna röster, borde ordförandens i hvarje skolstyrelse, inom hela riket, rösträtt gälla lika mycket; men så vore icke förhållandet, emedan, genom 78 § i Kongl, resolutionen af den 12 December 1734, på allmogens besvär, den inskränkning gjordes i pastors rösträtt vid klockareval uti Bohus län och Halland, att allmogen i dessa provinser tilläts sjelf tillsätta sina klockare i samråd med pastor; och stadgades vidare, genom Kongl, resolutionen af den 24 Januari 1835, i anledning af de beständiga tvisterna om betydelsen af detta samråd, ”att pastor eger, att ensam upprätta klockareförslaget, men vid valet blott rösta för embetet och bostället.”
Med instämmande i föregående Revisorers uttalade åsigt, att denna Afdelnings räkenskaper voro förda efter en mindre redig method och under förklarande, att. dessa räkenskaper för närvarande ägde en så förvillande och, enligt Revisorernes tanke, onödigt invecklad uppställning, att det knappast torde vara möjligt att på den tid, som vid ett revisions-tillfälle deråt kunde egnas, vinna en nöjaktig insigt i för hållanderna, hafva Revisorerne hemställt, att en enklare och mera upplysande räkenskapsmethod måtte blifva anbefalld, och Såsom skäl och stöd för dessa åsigter exempelvis anfört: l:o*att åtskilliga medel, såsom reseoch traktameiits-kostnader, vedoch lysningsmedel, traktamente till Mägistrats-personer för besigtningar m. m., blifvit, hvar för sig, förda på trenne särskilda conti, 363 _ ehuru, efter Revisorernes tanke, vida större enkelhet vunnes, om hvarje ämne endast på ett conto och der fullständigt afhaadlades; 2:o att ifrågavarande räkningar icke heller alltid sins emellan öfverensstämde, till bevis hvarpå anförts, att för år 1845 utgifter för reseoch traktamentspenningar å det ena conto upptagas till 15,850 R:dr 38 sk. 10 rst, men uti det andra åter till 21,797 R:dr 21 sk. 10 rst, deraf likväl anslags-summan, 6,666
Ty också jag vet att hvar sak har två sidor, och man har emot mig begagnat den, som icke var för mig fördelaktigast. Jag får nu vördsamt anhålla om Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet, icke för att i detalj vederlägga allt, hvad som under mera ledighet, blifvit med så mycken sorgfällighet utarbetadt; men för att förklara mig öfver de invändningar, som endast visa, att jag blifvit missförstådd, att man fästat sig vid orden mera än vid saken. Man har mycket uppehållit sig vid det sätt, på hvilket jag citerat §, af RegeringsFormen. Jag bekänner rent ut, att jag icke väntat mig de slutsatser man sökt draga derutaf, och att jag icke trott mig förbunden, att i ett Anföran^ de, sådant som mitt, afskrifva en hel paragraph af RegeringsFormen, då det icke var nödvändigt för mitt ämne. Min afsigt var blott att visa i hvilka allmänna förhållanden Konungen befann sig enligt RegeringsFormen till Nationen, och till sina närmaste Rådgifvare. Då jag i detta afseende anförde det Grundlagens stadgande, som innehåller, att Konungen äger alLenuJiyra Den 5 Maji . ml Riket', ansåg jag alldeles öfverflödigt att utföra det påföljande af samma paragraph, som innehåller, att det sladle ske, pd fått denna liegeringsForm förejkrifver, emedan det förstods af sig sjelf, och emedan ett sådant tillägg endast förlängt ordställningen, utan att förändra saken. Då jag uti mitt Anförande tilläde hvad samma paragraph innehåller, att Konungen Jkulle inhämta underrdttelfer och råd af ett StatsRdd, Honom jenligt g $. dock förbehållet att allena besluta', visade jag deremot fjelfva fättet, på hvilket vid Styrelsen tillgick, och att jag fästat uppmärksamhet vid hvad Regerings-Formen i den delen föreskrifver. Jag har sedermera hört vid detta tillfälle konstiga och vidlöftiga utläggningar öfver nämnde paragraphers lydelse. Det är nu icke min tanka att ingå i någon undersökning derom, ty det är icke min rätt och det hörde icke till mitt ämne, att förklara Grundlagen.
De vid KammarRättens reglering öfverflödige befunne personers aflöning utgår af 2:dra HufvudTitelns besparingar, nemligen: ( 37 ) Spanmål unpenni der lonell. ö KammarRättsRådet Schierbeck 120: — 1,260: Registrator Weste 55: — 550: 46. 5. 5. och torde jemväl böra uppföras till utgående å Allmänna Indragnings-staten. 6:0 För öfverlntendentsEmbetet har jemväl, enligt Eder Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 11 December i83o, en ny Stat blifvit fast stäld, upptagande, Spanmål, under lönerne T:r959: Pgr 10,100: hvartill kommer det vid sista Riksdag beviljade anslag till Musaff Taflor 500: Summa 959: —• 10,600: gamla Staten lemnar tillgång inberäknadt anslaget lill Musaei taflor 768: — 10,565: 8. hvadan ett ytterligare behof af 191:— 56: 5.4* uppkommit, och hvilket lärer böra å Stat uppföras. 7:0 A SundhetsColIegii Stat är anslaget för farsoters och smiltosamma sjukdomars botande 6,000 R:dr förliöjdt, enligt Eder Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 23 Januari och 27 Februari iS3o med 3,000 R:dr att utgå till nästa Riksdag; och får StalsContoret härvid åberopa dess den 11 i denne månad afgifne underdåniga utlåtande, i anledning af SundhetsColIegii Berättelse om förhållande med berörde anslag. Följande årliga anslag, beviljade att utgå allenast till nästa Riksdag, finnas derjemte å SundhetsColIegii Stat upptagne. Till Extra ProvincialLäkares aflönande enligt Eder Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 23 Januari och 25 Juni i83o R:dr 2,000: För underhållandet och begagnandet af en Electricitets-machin till fattiga sjukes kostnadsfria betjenande, enligt Eder Kongl.
Alla talare sorn yttrat sig, hafva dels bestämdt ultfyekt sig för principen och äfven den enda, som deremot har gjort något inkast, Hr von Hartmansdorff, har icke eller satt sig emot den, ehuru han önskat, att den förlust för Banken, som han trodde skulle inträffa, icke mätte blifva alltför stor. Då jag förra gången hade ordet, gaf jag tillkänna, alt min och, som jag tror, hela Utsk:s afsigt med detta betänk, endast varit att bereda Bancofullm. ett tillfälle att, när så passar sig och det för realisationens uppehållande är hehölligt, begagna utvägen af att köpa och sälja vexlar. Jag skulle derföre önska, när alla talare godkänt principen, att R. o. Ad. vid betänk:s återremitterande ville förklara, att Ståndet godkänner denna princip, eller öfverlåtande åt Bancofullm. af rättigheten att köpa och försälja vexlar. 4 H. 30 Den 13 November f. m. I anledn. häraf yttrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., alt sådana förklaringar vid återremisser, som den nu af Hr Akerman ifrågasatte, egentligen kunde äga rum vid behandlingen af de statsregleringen, bcviliningen eller Riksg.cont. ruride frågor, hvilka i 09 § Reg.F. äro omnämnde; men att vid bordläggningen af sådane frågor, som den nu förevar., hvaruti, i anledn. af anmärkmr till förändring, RiksStin äga alt antingen utan återremiss besluta om förändringen eller återremittera förslaget med dylika anmärknir, grundlagen icke syntes föranleda till återremiss med förklarande af Ståndets tanke. Sedan uppå härefter framställd propos. öfverliiggningen förklarats vara slutad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. ansäge de emot BancoUtskis förevar, mern. gjorde anmärknir föranleda tilt detsammas återremitterande. Ropades ja. Lades på bordet följande från Utskin inkomne ullåtin, betänk in och mern., nemi. från Stats-, samt Allm. Besvärsoch Ekon.-Utskotten:
Ja, jordens barn äro sällast, ju mera de tillhöra jorden, ju fastare hon håller oss tryckt intill sig, och ju mindre den fängslade anden kan höja sig deröfver, ty ju längre kedjan är, desto tyngre är den, ju högre själen flyger, desto smärtsammare känna vi oss skilda både ifrån himmel och jord. Vi hafva förlorat fotfästet på jorden, utan att kunna hinna himlen, — tillade han halft för sig sjelf med denna melankoliska blick, som gjorde hans ögon så vackra, under det han stack sin arm under Alfs och lemnade kyrkan. — Nej, min herre, de äro ännu icke återkomna, — svarade en af uppassarne i värdshusets förstuga, till svar på Alfs fråga efter den ryska majoren, som han sett resa till Langenau på morgonen. — Bruka de dröja der hela dagen? — Nej, de komma vanligen hem till middagen. — Huru kommer det då till, att de dröja så länge i dag? — Jag är verkligen icke i stånd att begripa det, men i alla händelser återkomma de nog i afton. Klockan är endast åtta, och vi få ett herrligt månsken. — Det är sannt, de hafva velat undvika hettan och dammet på dagen. — Ja, det är förmodligen orsaken till deras dröjsmål. Gossen fläktade dammet af sina skor med servietten, som han höll öfver armen, och gick tillbaka in i matsalen, der han höll på att duka bordet för soupe’n. — Hör på, Johan! —ropade Alf hastigt åt Malkolms betjent, som i detsamma gick förbi. — Säg din herre, som redan är derinne, att jag går ut och kanske icke återkommer förr än senare. Det hade fallit honom in att återvända samma väg de nyss kommit, ett stycke utom staden, i förhoppning att möta de väntade brunnsgästerna, en idé, som skulle kunna synas hvar och en temligen besynnerlig, men då man är kär, så har man mycket besynnerliga idéer, och det är ingenting att säga derom. Den unge kandidaten, som icke ville gå in för att undvika en möjlig fråga af sin kamrat, borstade som hastigast dammet af sin rock och sina krusiga lockar, tryckte hatten derpå och gick ut genom porten igen med så raska och spänstiga steg, som om han icke varit ur sitt rum på hela dagen.