Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru del i sörsta påseende kunnat lyckas eri och anna-, lättast, att allenast utefluta den asskaffade Regeringsformen och i betz ställe Åberopa den nu gällande, Den iz Aug. Zi lande, har dock, wid undersökning om ofrvannämnde 47 §.s innehall befunnits, att swärigheien derigenom e> kunnat ashjelpas. "Berörde 47 §. af 1772 ärs Regeringsform "lyder: Riksens Ständer äga wagt att utnämna dem, "som skola si la i de Ullkort med hwilka Kongl. "Majrk will öfverlägga om de ärender, som honom "hemliga hällas böra: och äro de Personer aldeles "uppdragna alla de rättigheter, som Riksens Srän, "der sjelfwe innehafva; men i alla mäl, som uppenbara kunna wara, blifva de Riksens Ständer med"Heika och under deras rädplägningar hänsk/ulas." Denna fräga huru de hemliga mäl, hvarom Kongl. Mapt skulle med Banco U skottek kunna, enär Han sädant will eller behöfde, rödsta, samt huru längt Banco Utskottets rätt att dem afgöra, sig sträcker, finnes ingenstädes i wära nya Grund-Lagar widrört, utan synes swaret derpå, wara innefatladt under det Allmänna Stadgandet i 32 §. i Riksdags Ordningen: att Banco-Utskottet rwilkorligen bör ställa sig till efterrättelse den Instruktion Riksens Ständer wid hvarje Riksdag för det samma stadfästa och utfärda. Att nu i berörde Jnstruction i afseende pä denna fräga ingen ting stadga, wore, oberäknad ofullständigheten, i flera fall ganska wädligt. Det har altid warit Konungens rätt, att anlita Bankens bistånd, ehuru i en witz bestämd ordning och med bevarande af Riksens Sländers eller deras Utskotts pröfning och beslutande rätt. En, inskränkning deri lärer ej kunna sättas i fräga.
Och allt mitt är ditt, och ditt är mitt; och jag är förklarad i dem. Och nu är jag icke mer i verldene; men de äro i verldene, och jag kommer till dig. Helge Fader, förvara, genom ditt Namn, dem som du mig gifvit hafver, att de blifva ett, såsom ock vi. När jag var med dem i verldene, förvarade jag dem i ditt Namn; dem du mig gifvit hafver, hafver jag förvarat, och ingen af dem är borttappad, utan det förlorade barnet, att Skriften skulle fullbordas. Nu kommer jag till dig, och talar detta i verldene; på det de skola hafva mina fullkomliga glädje i sig. Jag hafver fått dem din ord, och verlden hafver hatat dem, efter de icke äro af verldene; såsom ock jag icke är af verldene. Icke beder jag, att du skall taga dem af verldene; utan att du förvarar dem ifrån ondo. De äro icke af verldene; såsom ock jag icke är af verldene. Helga dem i dine sanning; ditt tal är sanning. Såsom du hafver mig sändt i verldena, så hafver ock jag sändt dem i verldena. Och jag helgar mig sjelf för dem; att de skola ock vara helgade i sanningene. Men icke beder jag allenast för dem, utan ock för dem, som genom deras ord skola tro på mig; Att de skola alle vara ett, såsom du, Fader, i mig, och jag i dig; att de ock skola vara ett i oss, på det att verlden skall tro, att du hafver mig sändt. Och jag hafver gifvit dem den härlighet, som du mig gifvit hafver; att de skola vara ett, såsom ock vi ärom ett; Jag i dem, och du i mig; att de skola vara fullkomne uti ett; och att verlden skall förstå, att du mig sändt hafver, och älskade dem, såsom du ock mig älskade. Fader, jag vill, att der jag är, skola ock de vara med mig, som du mig gifvit hafver; att de skola se mina härlighet, den du mig gifvit hafver; ty du hafver älskat mig, förr än verlden var skapad.
■ N:o 267, i anledning af erhållen återremiss å Stats-Utskottets Utlåtande N:o 165, angående väckt motion om afskrifning af 1836 års spanmålsarrende för Ryda Kungsgård eller nedsättning i arrendets belopp. Ståndet godkände Stats-Utskottets Utlatanden N.'ris 165 och 267. N:o 268, i anledning af erhållen återremiss å Utlåtandet N:o 166. Lades till Handlingarne. N:o 269, i anledning af erhållen återremiss å Utlåtandet N:o 167. Lades till Handlingarne. N:o 271, i anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 149, angående åtgärder till Ull-culturens befrämjande. Lades till handlingarne. N:o 272, i anledning af ånyo väckt fråga om en Magazins-byggnads uppförande vid Mörbylånga Köping på Öland. Bifölls. N:o 273, i anledning af tvänne till Stats-Utskottet remitterade motioner om Vexel-Controllörs-befattningarnes upphörande. Lades till handlingarne. N:o 274, i anledning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, angående ador ningen för deras Secreterare och Notarier. De i detta memorial föreslagna Voterings-propositioner godkändes, och N:o 275, angående yrkad ersättning för forslingen af Presterskapets i Lappmarkerne lönings-spanmål. Bifölls. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets Betänkanden: N:o 80, i anledning af väckt motion, att Husar-Regementenas unifdrmer mätte 1 Prot. Utdr. d. 22 dag.
a7* Städernes tolag och andre dem på vissa varor beviljade afgifter uppbäras genom deras egen försorg, och erläggas efter de för hvarje stail gällande föreskrifter och fastställd procent, beräknad å det i denna Taxa pä de fleste inkommande och utgående varor bestämda värde, eller det enligt 7 §. å de öfriga utrönta värde; och iakttages dervid, att alla varor, som enligt Taxan äro i allmänhet fi ia från införseleller utförseltull, befrias från tolag vid inkommande eller utgående, äfvensom de varor, hvilka i Taxan serskildt ifrån tolag befrias. §. 28. De undantag ifrån allmänna föreskrifter oro fartygs och varors tullbehandling, som i serskilde fall, enligt derom meddelade Nådiga Förordnanden, för vissa Städer och Orter, Verk och Inrättningar hittills egt rum, skola äfven hädanefter tills vidare tjena till efterrättelse. i<*4 AV. till Expcdilions-Ulskotiets Försteg lill und. Skrifvelse tf.o 3o8. §• 39- I afseende på Sveriges oell Norrige.? inbördes handels-förhålianden, linder till efterrättelse Kongl. Maj:ls den 24 Maji i8a5 utfärdade Nådi* ga Förordning. §. 3o. Svenska sjöfarten på aflägsnare orter njuter tills vidare följande förmo ri e r af lindring i tulloch convoy-afgifter, nemligen: af i5 procent för producter och tillverkningar af länder, belägne på fasta landet af America, norr om a5 graden nordlig latitud, eller af någon ibland de
Hvad angår Revisorernes anmälan derom, att utgifterna för skrifmaterialier och expenser samt ljus och ved för Förvaltningen af sjö-ärenderna och Sjöförsvars-departementets Kommando-expedition betydligt öfverskridit det härför beviljade årliga anslag af 2,500 R:dr, får Förvaltningen underdånigst åberopa sitt, i anledning af en dylik anmälan vid 1847 års Slats-revision, den 3 Februari 1848 afgifna utlåtande, deruti Förvaltningen, instämmande uti Revisorernes åsigt om lämpligheten af ändrings tillvägabringande i missförhållandet mellan tillgång och utgift i berörde hänseende, underdånigst föreslagit, att på 5:te hufvudtiteln måtte, såsom förslags-anslag, få till skrifmaterialier och expenser m. m. uppföras: för Sjöförsvars-departementets Kommando-expedition 400: „ Förvaltningen af sjö-ärenderna med Konstruktions-kontor 4,100: och för Flottans Stationer 17,400: eller tillsammans 21,900: Revisorerne hafva förmenat, att den anmärkta anslagsbristen, till en del, härrört deraf, att af berörde anslag blifvit bestridda åtskilliga, för detsamma främmande, utgifter, såsom: för ett bombmälnings-instrument, för stanser till kask-vapenplålar, till mäklare-courtage å köpta vexlar m. m.; men detta förhållande, som föranledis deraf, att dels nämnde utgifter icke, ulan en till onödig vidlyftighet i räkenskaperna ledande reparation af en mängd småsummor på de särskilda Stationerna, kunnat å andra anslag anvisas, dels andra tillgångar för deras betäckande, för tillfället, icke varit af Förvaltningen disponibla, kan, i anseende lill omförmälda utgifters mindre betydliga belopp, ondast i högst ringa mån hafva inverkat på det anmärkta resultatet.
Det var icke den förfinade lidelse jag förestält mig. Det var precis samma slags kyss som min man lärt mig att afsky. Jag kände svala, fuktiga läppar kring mina, kände tänder tryckas in deremot, detta otäcka, som är glupskt utan värme. Med ett ord: gnistan fattades totalt. Hvarför? Var det hans eller mitt fel? Han återtog sin förra ställning som om ingenting förefallit. Och så tilltalade han mig med ”ni”. Jag gjorde naturligtvis också detta, men det sårade mig. Samtalet fortgick som förut. Men icke länge. Så kysste han mig igen. Jag var så förvirrad att jag icke vet om det var en eller flera gånger. Jag mins nu blott att han till sist stod vid sidan af min stol, såg ned på mig och sade mycket lågt men fullt tydligt: ”Lad mig omfavne dem, jeg vil föle deres legeme mod mit.” En blixtsnabb tanke på att jag är längre än han flög genom min hjerna och jag reste mig icke, som hans mening var, utan jag såg endast upp till honom och i det dåraktiga hoppet att kunna framkalla den felande gnistan räckte jag sakta upp mina armar och lade dem kring hans hals, allt under det jag log upp emot honom utan det ringaste tvång och förkonstling. Han smekte mina kinder, mina axlar, mitt hår; jag tryckte min kind in mot hans rock, just som man har sådant begär att få göra, när det är någon man håller af. Men gnistan fattades ännu, trots hans kyssar, ty det ”du” som jag törstade efter, det fick jag ej. Ljusen brunno ned i stakarne; han blåste ut dem. Vi hade endast lampans rödaktiga halfdager. Det låg en skam öfver mig. Denne man, som jag kysst kallade mig ni! Personligen var jag ett intet för honom. Hvad ville han med sina smekningar? Hvilken underlig menniska jag är ju gammal och ful! Hur kan han nedlåta sig till...? Jag vet icke hur det kom sig, men jag sade: ”I morgon är det sista föreläsningen; ja, och så reser jag på öfvermorgon.” ”Men ni kommer då snart igen, från Malmö och hit är det icke så långt.” ”Nej jag kommer icke.” ”Kommer ni icke! Hvarför?” ”Jag vill icke träffa er.”
Jag fortfar att vördsamt afstyrka den missluindsamhet, som BancoUtsk. förordat, och anhåller, att R. o. Ad. icke måtte gå längre än Hr Akerman i sin reservation föreslagit. Frih. Raab, Adam Christian: De skäl för en afskrifning, som Frih. Stjernstedt anfördt, äro visserligen hvad man kallar behjertande, men deremot måste å andra sidan erkännas, att R. o. Ad. icke varit njugg uti beviljande af särskilda gracer åt enskilda personer, vid denna riksdag, och jag tror icke, att prejndicatet skulle vara nyttigt, om R. o. Ad. i detta fall skulle gå längre än Hr von Hartmansdorff och flera andra ledamöter af Ståndet önskat och med hvilka jag således förenar mig. Hr von Hohenhausen, Michael Silvius: Jag instämmer alldeles i den åsigt, som Hrr Bildt och von Hartmansdorff här yttrat om beloppet af hvad som kunde efterskänkas. Samma åsigt har Utsk. också alltid såsom regel yrkat. Härvid har dock ett särskildt förhållande yppat sig. Det är väl sant, att Discontdirectionen i fråga om afskrifningar icke kan gifva något löfte, utan utlofva att hänskjuta frågan till R. St. Men denna förespegling utgör likväl den bevekelsegrund, som förmått en gäldenärs slägtingar att göra en afbetalning, hvartill de icke kunnat förbindas, och derföre har Utsk. för denna gång tillstyrkt bifall till af - 632 Den 21 December e. m. skrifningen. För min del önskar jag, att Bancodiscont-directionen hädanefter aldrig måtte gå längre än reservanterna önskat, men jag skulle dock tro att närvarande fall icke skulle kunna blifva något farligt prejudicat. Frih. Cederström, Jacob: Accorder med låntagare eller deras borgesman, då låntagarne kommit på obestånd, skulle väl i vissa händelser kunna förskaffa Banken några riksdalers vinst, men mångfaldigt större förluster i andra fall.
N:ts lVädiga proposition innefattar, att de äro med ändamälsenllga 8tadganden körsedde, ma tillstås att mot 'bie (3) procents Lanta insätta Lapitaler bos Lanken, att aterbetalas ester sex veckors uppsägning; dock ma 8tockbolms 8parLank ej kunna äga, utöfver 80,000 L:dr, Oötbeborgs 8parLank icke utöfver 20,000 L:dr ocb någon ak de öfrige 8parLankerne, icke utöfver 10,000 L:dr, salunda emot Läuta innestaende. ^tt 8psiLanKerne skven wä erbälla rättigbet att bos Lanken upptaga län utan omsättning, pä bögst 12 mänader, ocb mot 5 procents Länta, samt emot pant sk goda bordrings-Oocumenter, som till ett belopp ak minst bälkten, i värde öfverstiga det utgående länet; dock ma ej wera i Ian utgikvas, än sammaniäknadt öo,ooo L:dr till 8tockbolms 8parLank, 20,000 L:dr till Oötbeborgs 8parLank, ocb 10,000 L:dr till nägon ak de öfrige 8parLankerne. 0. ^tt sa väl uppläningen at, som utläningen till 8parLankerne. sär besörja; i 8tockbolm, i Oötbeborg ocb i Nalmö, allt ekler de Oistricter som kör LancoOisconten ocb för bvartdera LäneLontoret äro anvisade.
Vid berörde förslag, sora af Borgare-Slåndet är vordet godkändt, har en Ledamot inom Ridderskapet och Adeln anmärkt, att det vore att befara, det controllen öfver den allmänna uppbördens behöriga redovisande uti Ränteriets räkenskaper skulle mycket försvåras, genom ifrågavarande contan ta behållnings insättande i Ränteriet samt utoch inhetalningarne derå; och att det åsyftade ändamålet bättre vunnes om Spar-Banken i stället erhölle assignations-rätt inom ofvannämnde summa på Rikets Ständers Bank. Utskottet kan icke dela den yttrade larhågan om en försvårad controll, genom antagandet af Utskottets i förenämnde punkt upptagna förslag, destomindre, som det deraf uppkommande bestyr måste blifva föremål för en serskild räkenskap, och Utskottet tror icke ändamålet kunna lika väl ernås genom assignations-rätten, utom det att en sådan rättighet möjligen kunde missbrukas; men Utskottet bar vid den förnyade behandling af förevarande punkt, som följt af de erhållne återremisserne, fäslat uppmärksamhet dels dervid, att det deruti förekommande och från 183 §. i BancoReglementet hemtade uttryck: ”med ändamålsenliga stadgatiden försedd,” vore något obestämdt, och dels att någon tid icke funnes ulfäst, då Ränteriets befattning med utlefverering af medlen skall upphöra; och då Utskottet anser det vara i sin ordning, att den Spar-Bank, hvilken anmäler sig till erhållande af Creditiv i Banken, har af Kongl. Maj:t i Nåder sanctionerade stadgar; så får Utskottet, af sådan anledning och till undanrödjande af ofvannämnde ofullständigheter, tillstyrka, att 33 punkten måtte erhålla följande förändrade lydelse; §. 36.
Betänkanden. rens och Garfverildkarens olika jnteressen, hvarvid de, som gynnat den förre, sökt, att antingen erhålla en skälig ersättning för det råämne, som han enligt författningarna är skyldig att bålla Garfveriidkare!! tillhanda, eller åtminstone befrias ifrån Skyldigheten att helt ock hållet förspilla sitt arbete, utan att detta länder hvarken honom sjelf ellet någon annan till nytta; hvaremot de, som åt den sednare velat bereda fördelar, ansett GarfveriNäringens bestånd stå i närmaste sammanhang med nu gällande författningar om Ekbarkens samlande, och derföre yrkat, att desse måtte bibehållas, om än medförande de olägenheter för Jordbrukaren, hvaröfver klagan blifvit förd. Enär Utskottet afgaf sitt Utlåtande i anledning af de vid dess Betänkande gjorde anmärkningar, hade Utskottet reda» då till ögonmärké, att så mycket som möjligt söka förena dessa olika intressen; och bar Utskottet äfven nu vid jemförande af Respective RiksStåndens utlåtanden ej funnit sig kunna föreslå någon an»an jemkning, än den .Utskottets sednare Utlåtande hufvudsakligen upptager: att nämligen en Jordägare eller Hemmansinnehafvare, sorn bevisligen erbjudit närmast boende Garfvare barken å utsynta Ekar, men ej derföre kunnat erhålla skälig betalning, så att hans arbete och möda ian blifva ersatt, bor helt och hållet ifrån afskalningsskyldigheten befrias , eiler, om Garfvaren ej åstundar barken, det då må vara ägaren fritt, att försälja den till hvilken Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. 935 sorn beläst inom Riket, eller att disponera den till hvad bruk honom för öfrigt godt svnes. Denna således föreslagna jemkning, utgörande Högvördige PrestStåndets redan fattade beslut, synes äfven vara ett medium emellan de öfriga Respectiva RiksStåndens utlåtanden, hvilka innefatta de 2ne ytterligheterna, exportfrihcl eller författningarnas absoluta bibehållande, sådana de nu äro. Och lära Riksens Höglo/].
Jag delar denna åsigt och är öfvertygad, att en stor del af det missnöje, som försports mot visitationsrätten , härrört derifrån, att denna rättighet varit nedlagd i händerna på personer, hvilka aldrig bort äga densamma; personer, som måhända icke utöfvat denna rättighet på annat sätt, än att de vexerat folket, utan att de hafva gjort några egentliga beslag. Den skilnad man, utöfver hvad TJtsktns förslag innehåller, velat göra emellan s. k. rörliga och icke rörliga varor, finner jag oriktig och anser de stadganden, Utsktn härutinnan föreslagit, böra bibebåilas; de utgöra hvarandras fyllnad, och att borttaga rättigheten till visitation efter det ena slaget af varor utan att tillika borttaga det andia slaget, vore ungefär detsamma, som att bibehålla straffet för den som stjäl, men borttaga påföljden för tjufgömmaren. Jag skulle likväl anse detta sistnämnda brot t vara af en vida farligare natur, och är öfvertygad, alt, under en tid då vi beklaga oss öfver mängden af brott mot äganderätten, vi skulle äga mindre anledning till klagan, om icke så många tjufgömmare funnos. Jag anser således högst vigtigt, att vi icke borttaga rättigheten till husvisitation och blott tillåta visitation af de rörliga varorna; ty dessa controller måste följas åt för att stärka hvarandra. Jag vill nu icke vara vidlyftigare utan slutar med att i allo förena mig med Hr Prytz, och önskar att han, vid behandlingen inom Utsk.-n af den återremiss hvarom jag anhåller, må kunna göra sina åsigter gällande. Frih. Boye, Ludv.:
Jag anhåller om remiss al denna mia motion till vederbörligt Utskott. Stockholm den 30 November 1862. Georg Nyqvist, från Wermlands län. Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, derom, att de kronofogdar, som dlnjvla pension enligt Kongl. Brefvet den i5 Februari 1841, hädanefter mätte erhålla pension « enlighet med bestämmelsen i Kongl. Brefvet den 16 Mars 1858. Att Staten tilldelar eli mindre pensionsbelopp åt de kronofogdar, som före den 16 Mars 1858 erhållit afsked, ån till dem, som efter nyssnämnda år afträdt sina tjeustebefaltningar, synes mig lika litet öfverensstämma med billighetens och rättvisans fordringar som med en stats värdighet, då nemligen väl icke kan såsom 704 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 437. grundsats antagas att de förre gjort sig mindre förljenta af det allmänna än desse sednare. Antalet af de kronofogdar, som erhållit pension enligt äldre Kongl. Brefvet den i5 Februari 1841, är med visshet nu mera icke stort; att här låta alla ifrågavarande pensionstagare vederfaras lika rätt, kan ej sålunda för Staten blifva något särdeles tryckande. Det vore nemligen bär blott fråga om att förhjelpa några få 70-årige män till högre pensionsbelopp för de få år, som de, enligt naturens ordning, kunna hafva återstående af sin lefnad. Jag vågar derföre vördsamt hemställa: att lill de kronofogdar, som åtnjuta pension, enligt Kongl. Brefvet den 15 Februari 1841, måtte hädanefter beviljas pensionsrält enligt Kongl. Brefvet den 16 Mars 1858; och anser jag denna min hemställan destomer befogad och billig, som ifrågavarande afskedade tjenstemän inbetalt afgift till civilstatens pensions-inrättning, hvarifrån de nu, såsom på indragningsstat öfverflyttade, icke erhålla pension. Stockholm den 50 November 1862. Anders Andreasson, från Elfsborgs län. N:o 437.
Först skall hon feja golfvet i stugan, tills det blir hvitt som en snö. Men prinsen hjelper henne, hvaremot prinsessan förärar honom sin ring i gen-gåfva. Dernäst blir hon skickad till trollets syster, ’för att höra sagor’. Men äfven nu ger prinsen henne goda råd, huru hon skall skicka sig under vägen: hon skall gifva sin kudde åt grinden, att den ej må klämma ihel henne, och den andra skinkan åt gårds hundarne, att de ej må bita ihel henne o. s. v. Hon undkommer sålunda alla faror, och uträttar sin matmoders uppdrag, hvarefter förtrollningen löses och allt får en god ända. B. Prins Hatt under Jorden. Ifrån S. Småland. Det var en gång för länge, länge sedan, en konung som hade tre döttrar. De voro öfvermåttan fagra, och mycket vänare än andra mör, så att deras like inte fanns hvarken nära eller fjerran; likväl var den yngsta prinsessan främst, icke blott i skönhet, utan ännu mer i hjertelag och ett huldt sinne. Härigenom blef hon mycket afhållen af alla, och konungen sjelf unnade henne godt framför någon af sina andra döttrar. Det hände sig om hösten, att det var marknad i en stad inte mycket långt ifrån kungs-gården, och konungen sjelf aktade fara dit med sina män. Som han nu skulle gifva sig på väg, sporde han sina döttrar, hvad de helst önskade till marknads-gåfva, såsom han alltid hade för sed att gifva dem någon föräring när han kom hem. Straxt begynte de äldsta prinsessorna uppräkna kostbarheter af alla de slag, den ena ville ha det, den andra det; men den yngsta prinsessan begärde icke någonting. Häröfver blef konungen förundrad, och frågade om icke äfven hon önskade sig något smycke eller annan grannlåt; men hon svarade, att hon hade fullnog af gull och dyrbarheter. Som nu konungen ändock icke ville afstå med sitt spörsmål, tog hon till orda: »väl vet jag en ting som jag gerna ville hafva, om jag blött dristade bedja dig derom.» ’Hvad kan det vara? Frågade konungen.
”Om jag äfven måste medgifva behöfligheten af att söka bringa föreskrifterna i Regerings-Formens 56 och 8i §§ i närmare öfverensstämmelse med hvarandra och af ett närmare bestämmande i öfrigt af sättet för Grundlagsfrågors behandling i allmänhet, kan jag dock ej godkänna Utskottets härtill gjorde förslag deri, att ett olika behardlingssätt för ett af Constitutions-Utskottet framstäldt grundlagsförslag blifvit föreslaget att ega rum, då Ett eller flere Stånd vid återremissens besvarande detsamma förkastat oeh då de det godkänt. Utskottet har nemligen föreslagit, att, derest Två eller flere Stånd förkasta det efter återremissen gjorda förslaget, det skall förfalla, men att, om Tre Stånd detsamma godkänna och det af det Fjerde förkastas, omröstning deröfver i Förstärkt ConstitutionsUlskott skall ega rum. Mig synes bevarandet af allas rätt bättre varit iakttaget, om Utskottet, i likhet med hvad i afseende på Ett Stånds förkastande af förslaget blifvit hemstäldt, eller att frågan då komme under omröstning i Förstärkt Utskott, låtit samma procedur ega rum, äfven i den händelse Utskottets förslag skulle af endast Ett Stånd hafva Comtitutiom-Ut»hottets Memorial, N:o 33. 15 blifvit godkändlj men under ingen synpunkt kan jag godkänna, att, då Två Stånd stannat mot Två i en sådan fråga, denna skulle helt och hållet förfalla, alldenstund detta, endast med andra ordalag, är alldeles detsamma, som att stadga, att Två Stånds åsigter i dylika frågor skulle ega att afskära och fullkomligt undertrycka de andra bådas, enär beslutet att förkasta ett förslag och önskan, att detsamma måtte förfalla, ligga hvarandra temligen nära. Ett sådant underlättande att omintetgöra ett af Två Stånd godkändt förslag torde vara så mycket mindre behööigt, som, äfven i händelse förslaget skulle i Förstärkta Utskottet antagas, hvarje Stånd i allt fall vid nästföljande Riksdag deremot eger sitt veto.”