Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Frölich: Då Frih. Ehrenborgh och Hr Lefren i början af denna discussion förklarade, att det vore dem likgiltigt hvilken fördelningsgrund antoges, kunde jag icke förmoda, att de skulle hafva skäl att anföra emot hvarje annan fördelningsgrund, än den de sjelfva uppgifvit. Man har sagt, att mitt förslag skulle väcka motstånd i Hederv. BondeSt. Min mening är visserligen icke att, genom påyrkandet af mitt förslag, äfventyra saken; men jag önskade få den grundsats erkänd, att man hellre bör så fullständigt upplysa det sanna förhållandet, att motståndet i de öfriga RiksSt. derigenom försvinner, än bygga hoppet om framgång på utgåendet från oriktiga och onaturliga satser. Ur denna synpunkt måste jag motsätta mig Hr Lefrens tillägg, som synes innebära ett på förhand gifvet löfte, att hypotheksföreningarna skola utsträckas till huru små lägenheter som helst. Man får ej glömma, att hypotheksföreningarna äro ämnade att blifva creditanstalter, icke undsättningsanstalter; och om jag haft orätt i min första framställning, hoppas jag således, att man åtminstone icke underlåter att lemna såväl BondeSt. som allmänheten sådana upplysningar om sanna förhållandet, att misstag ej må äga rum om sjelfva naturen af en hypoteksförening. Hr Lefre'n: Uppmanad af Frih. Ehrenborgh att förklara, huruvida i mitt föreslagna tillägg ligger någon motsägelse mot B. o. Ad:s föregående beslut, torde jag få erinra, att hela denna båga om en viss grund för fastighetslånefondens fördelning är ett tillägg, och jag inser icke vid sådant förhållande, huru frågan i något afseende kan anses Den i Augusti f. m. a9 rara i motsägelse med föregående beslutet. Gr. Frölich har ogillat mitt förslag på den grund, att det skulle syfta till en inbjudning för de små läntagarne att deltaga i Bankens fond för fastighetslån. Jag får i anledning häraf upplysa, att dessa lån för närvar, variera betydligt, och att många aro blott på några hundra r:dr.
Ett enda fall beder jag likväl alt serskilt få omnämna, efter det slår i den närmaste öfverensstämmelse med det fall, hvarom nu är fråga: Genom K. Brefvet'-af d. 16 Maj 1818, blef Turrshtrps pastorat i Lunds Stift, som förut haft egen Kyrkoherde, anslagit lill prebende åt Seminarie-prefeclen i Lund; genom bref d. 16 Nov. 1833 blef samma pastorat öfverflyttad!, till praebende åt 2:dra Theol. Adjuncten derstädes; och genom brefvet d. 20 Maj 1834 förordnades, att detsamma framdeles vid blifvande ledighet kunde utbytas mot något af de regala pastoraterna Reslöf, Tygelsjö eller Fossie. Således just ett sådant utbyte som här egt rom. Det torde vara för K. o. Ad. klart, genom hvad som blifvit visadt, att uppenbara och tydliga ändringar uti de förhållanden, som i Presterskapets privilegier äro omnämnde, verkligen ofta blifvit vidtagna, men man har dock aldrig, så vidt jag vet, förut fallit på den idéen att tolka dessa ändringar sä, att de skulle utgjort ingrepp uti Presterskapets privilegier, hvilka privilegier väl, enl. min åsigt om en förnuftig tolkning deraf, icke kunna innebära något annat, än att dit tillhörande egendomar och inkomster icke få ryckas ifrån kyrkan och skolan i allmänhet, utan böra såsom tillförene förblifva till dessas bruk och disposition, men icke att ej någon slags förändring derutinnan må göras, när så befinnes för deras eget bästa vara nödigt. Lika oriktigt är i min tanke det påståendet, att 30:de §:n Reg.F. skulle hafva blifvit öfverträdd, hvilken § säger: Konungen eger att, pä det sätt förr ofligl varit, tillsätta kyrkoherde-beställningar i regala pastor ater". Meningen härmed är naturligtvis, att Konungens rätt till utnämnande af Pastorer i dessa pastorat skall förblifva oförkränt och skyddad af ett bestämt stadgande i grundlagen.
Tag därför ett ömt farväl af ert bättre jag, innan ni ger er i väg – det är en väns råd! Och Rantzau installerar sig bekvämt i det andra soffhörnet, med en grimas af smärta och leda. Han har nyss haft ett svårt anfall af sin gamla åkomma, gikten, och befinner sig för ögonblicket i ett tillstånd af kroppslig och andlig nedslagenhet. Hans lefnadsfilosofi öfverflödar af räfvens förakt för rönnbären, och eftersom han just ingenting har att förlora, ger han fritt uttryck åt sitt hjärtas bitterhet och sin moraliska indignation gent emot tidens lättsinne och ondska. – Ni vet icke, hvad ett hof är! fortsätter han. – En samling intrigerande lättingar, som lefva för ingenting annat än kabal och skandal. Omne humanum a me alienum borde vara hofmannens valspråk. Han är absolut likgiltig för allt mänskligt. Goda tonen fordrar det, he! Han vet, att hjärtat bara är en köttbit, och att all känsla måste bero på dumhet eller hyckleri. – Men ett hof består ju icke blott af hofmän. Det finns också en kung – och en drottning. – Nåja – svarar Rantzau med en axelryckning. – Vi undersåtar äro ju i allmänhet stämda för att kungen är ofelbar. Kungen kritiserar man icke, he! På sin höjd tillåter man sig att beklaga drottningen. Man vet, att han negligerar henne. Hon är för blond för hans smak, he! Och en kunglig person i en säng inger honom mera vördnad än kärlek, he! he! Med ett ord, hennes ungdom och skönhet har icke gjort ringaste intryck på den höge gemålen! – Å, det måste vara hofskvaller! säger Struensee småleende.– Jag tror mera på det faktum, som kom till världen den 28 januari. – Detta faktum af kött och blod bevisar på sin höjd, att kungen i början visade sin unga drottning en smula galanteri, he! Det tog snart slut, och ni har förmodligen hört, att fru Plessen bär ansvaret för olyckan. He! Denna alltför moraliska duenna lär ju ha lagt sig emellan barken och trädet. Men jag tror icke, att hon egentligen bär skulden, fast man gjort henne till syndabock. Det fanns människor, som hade intresse af oenigheten mellan de höga makarna.
I afseende härå får Utskottet upplysa, att enahanda förslag jemväl vid sednaste riksdag varit bos Rikets Ständer framställdt, hvarvid Utskottet uti dess utlåtande, 169 dertill afstyrkt bifall af skäl, alt skiljaktighet emellan skattejord och frälsejord ändå skulle bibehållas; att den åsyftade friheten från grundskatt väl skulle uppstegra nuvarande skattejords värde, men derigenom också grundskatterne komma att egentligen blott utbytas mot förhöjd ränta å jordens kapitalvärde; att likartade förslag tillförene blifvit af Rikets Ständer alslagne samt att i förslaget icke blifvit närmare utvecklade de grunder, hvarefter löseskillingen för grundskatterne skulle komma att beräknas och i öfrigt erforderlig utredning af ämnet icke varit för Utskottet tillgänglig; och enär berörda utlåtande då blifvit utaf Rikets Ständer bifallet, och några förändrade omständigheter sedermera icke inträffat, anser sig Utskottet böra hemställa, att ifrågavarande motion icke må till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda. Stockholm den 13 Maj 1834. STOCKHOLM, TRVCKT HOS JOH. BECKMAN, 18Ö4. Slult-UtskotU-li itlålande, JV:o lii. i \:a JI53. Ank. til) isxp.-Utsk. d. 29 Maj 1854, kl. 6 e. m.
Ca valleri icke torde utan understöd af Staten kunna försiggå; samt att Kongl. Maj:t och Kronan åtog sig att, enär uppsittning af den del af Bataljonen, som lemnat 200 hästar med sadelmunderingar och pistoler till Hussar-Regementet, kunde komma att ega rum, då i fullständigt och godt skick återställa, hvad sålunda af hästar och effecter blifvit Bataljonen afhändt. Ifrån denna tid hade hela Södra Bataljonen ulgjort Infanteri; men, ehuru Kongl. Maj:t, vid aflevereringen af de fordrade 200 hästarne, äfven i Nåder tillförsäkrat rusthållarne att slippa erläggandet af hästvacance-afgift, hade likväl Bataljonens samtlige rusthållare, utom för 3:ne numer, uppå derom från Kongl. Maj:t gjord framställning, redan år 1791 åtagit sig att under 5o års tid erlägga en sådan afgift, mot rättighet att få uppbära de för Cavalleri-Indelningen anslagna hemmansräntor. Då efter dessa 5o årens förlopp nu fråga blifvit väckt om] förnyandet af contractet om denna hästvacance-afgifts fortsatta utgörande under 5 år, hafva rusthållarne, utom för 58 numer, hvilka dock sedermera blifvit förminskade till ett antal af 27, deruppå ingått, likväl endast, såsom motionärerne förmodat, derföre, att de ej hoppats kunna blifva befriade från denna börda, och ehuru de nogsamligen insågo, alt en sådan befrielse borde dem rättvisligen vederfaras. Vid sådant förhållande hafva motionärerne anhållit örn Rikets Ständers medverkan dertill , att antingen Bohus-Läns Regementes Södra Bataljon må förändras lill ständigt
Besvärso. Ekon.-Utskottens Utlåtande, K-o 33. 7 drande af öfverträdelser af ifrågavarande förbud, utaf Bergslaget blifvit lagde öfver elfvarne, betydlig olägenhet tillskyndades allmogen, som derigenom sattes ur stånd att för sine transporter till aflägsna fäbodar och slogar elfvarne begagna, har motionären yrkat upphäfvande af Kongl. Resolutionen den 13 November 1747, i hvad den lägger hinder i vägen för skattejordsegarne att till hvilken som helst försälja virke, och att desse jordegare måtto förklaras berättigade att, utan intrång af Stora Kopparbergs Bergslag, för flottning begagna Dal-elfvarne med deras bifloder och öfriga vattendrag; och har motionären derjemte, med förmälan, att denna fråga jemväl vid 1844 och 1845 års riksdag förevarit och vunnit framgång, men sedermera blifvit satt i förening med frågan om upphäfvandet af Stora Kopparbergs Bergslag privilegier samt kopparräntans förmedling, hemställt, att den af motionären nu väckta fråga måtte utan sammanhang med nyssberörde företagas och bringas till slut. Sedan Utskottet, för behandling af förevarande motion, sammanträdt mqd Lag-Utskottet, så gå Utskotten nu att i frågan sig yttra. Af en i bestyrkt afskrift vid motionen fogad, den 12 Jan. 1802 af Kongl. Maj:t i nåder utfärdad Resolution, hafva Utskotten inhemtat, att uppå af allmogen i Jerna socken af Stora Kopparbergs län gjord und. ansökning att fritt och obehindradt, utan intrång af Stora Kopparbergs Bergslag, få använda sine skattehemmans skogar, Kongl.
Sitt nådiga samtycke till den beslutade liqviden och derom krigs-kollegium i nåder underrätta. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 1 April 1848. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln d'en 2g Mars Preste-slåndet den 2g Borgare-slån let den i April —• Bonde-slå ndets den r Rikets Ständers underdåniga skrifvelse , angående förmånsrätt för förskott på till försäljning (Lag-utsk. Bet., H:o24.) S, A. K. Sedan, i anledning af gjord framställning om behofvet af en lag, hvarigenom den, hvilken till försäljning emottagit varor eller konnoissemcnt 78 Expedilions-lJisk Uris Forslag till und. Skrifvelse, IV o ^g. dera samt på blifvande köpeskilling lemnat varu-egaren förskott, kunde betryggas emot förlust af det förskjutna, i händelse den sistnämnde råkade i konkurstillstånd innan varorna blifvit försålda och betalda eller kommit förskottsgifvaren tillhanda, Rikets sednast församlade Ständer beslutat utfärdande af en författning, sorn, for berörda fall, under vissa vilkor tillerkände förskottsgifvaren förmånsrätt utur värdet af varorna, men E. K. M., på anförda skäl, i nåder förklarat Sig icke kunna bifalla det i sådant afseende af Rikets Ständer framställda förslag; så hafva Rikets Ständer, vid innevarande riksmöte, detta ämne ånyo under öfvervägande förehaft, hvarvid Rikets Ständer väl funnit en del af de i berörda förslag förekommande inskränkande vilkor, de der hufvudsakligen föranled t E. K. M. att Lill detsamma vägra Sitt nådiga samtycke, icke vara lämpliga; men för öfrigt ansett sig höra instämma i sednast församlade Ständers åsigt 0111 rättvisan och billigheten af ifrågavarande förmånsrätt^ enär densamma grundal1 sig på en i varorna förvärfvad panträtt, ehvad förskottsgifvaren redan emottagit och således är innehafvare al de varor, hvarpå han förskjuter penningar, eller ock blott bekommit en handling, som utmärker, att varorna blifvit till honom afsända.
Schäffle har med erkännande af arbetets förtjenster kritiserat det i åtskilliga punkter och särskildt sökt visa ohållbarheten af det sätt, hvarpå Marx vill tillmäta hvars och ens del i afkast-ningen af samhällets arbete, efter hans antal arbetstimmar, samt föreslagit modifikationer i Marx ’ teori, hvilka enligt hans tanke skulle fylla de egentliga luckorna i densamma. På den senaste tiden har en ny socialistisk skola uppstått och, i synnerhet bland Frankrikes arbetare, vunnit stor utbredning, hvilken i principen enig med Marx i fråga om produktionsmedlens förvandling till kollektivegendom såsom mål, tillika strängt fasthåller lagen om en gradvis fortgående utveckling, hvilken icke medgifver några språng. Det kan synas förvånande, att Marx, som så af-gjordt höll på den historiska kontinuiteten och betraktade * Laveleye torde vara känd äfven i vårt land, icke s&amp; Schäffle, hvarför vi nämna att han beklädt platsen af finansminister i Österrike.det närvarande kapitalistiska samhället såsom ett nödvändigt utvecklingsskede för att komma till framtidens socialistiska samhälle, kunde föreställa sig, att sistnämda öfver-gång kunde ske nära nog med ens, då likväl öfvergången från den äldre, enklare, individualistiska hushållningen till den kapitalistiska skedde så långsamt och småningom, samt att han kunde hysa en så stor förbittring mot detta öfvergångsstadium. Men orsaken är lätt funnen. Marx kände det sociala eländet icke blott genom böcker eller hörr sägen. Han hade sett det på för nära håll för att icke personligen på det djupaste röras och uppskakas deraf. Man märker detta, då man i hans bok läser t. ex. skildringarne om en del engelska arbetares hungerdiet, om barns öfver-ansträngande i fabriker m. m. Han är visserligen mycket fåordig i sina beskrifningar; men sättet, hvarpå han beskrif-ver, talar så mycket mera. Man märker, huru en dämpad men koncentrerad vrede mot ett samhälle, som låtit så många menskliga existenser offras för ett fåtals förfinade kultur, går såsom en dold undervattensström under den skenbart lugna historiskkritiska framställningen.
Sålunda har på endast få månader Kongl. Lifrustkammaren till skänks fått emottaga mellan 100 och 200 särskilda artiklar, alla passande föremål att bevaras bland dess samlingar, och till ett penningevärde, som säkerligen kan uppskattas till omkring 30,000 R:dr R:mt, oberäknadt deras till en del oskattbara historiska värde. Denna uppgifts riktighet kan säkert bekräftas både af Intendenten, Herr Friherre Georg Fleetwood och af Rustmästaren vid Museum. 198 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1865. Då redan på denna korta tid en sådan betydlig vinst skördats åt Staten och det allmänna, hvad har man ej då att förvänta under en lång följd af år och då det öfver hela landet blifver allmännare bekant att passande gåfvor för samlingarne med tacksamhet emottagas? Men hvilken vinst har då författaren, eller rättare sagdt författarinnan, ty den förtjenstfull boken är utgifven af Mille Octavia Callén, — af detta mödosamma arbete? Säkerligen alldeles ingenting, ty det ringa arfvode hon kunnat betinga sig för öfverlåtelsen till en bokhandlare, som på eget förlag sedan utgifvit denna skrift, motsvarar sannolikt endast föga den tid och möda, hon måst uppoffra för att få reda på alla de historiska data och uppgifter hvaraf detta arbete öfverflödar nästan på hvarenda sida. För sjelfva författareskapet har sannolikt ingenting såsom ersättning kunnat återstå. Då Staten på detta sätt, genom en enskild persons bemödanden och nitälskan (samt dertill en qvinna) att framdraga i ljuset och inför offentligheten de allt hittills nära nog okända bevisen ifrån vårt lands vackraste och ärorikaste bedrifter och handlingar — alldeles opåtänkt och opåräknadt redan kommit och allt framgent kommer i åtnjutande af de stora förmåner, som här blifvit visadt, kan då Staten undgå att visa sin erkänsla genom meddelandet af någon godtgörelse åt den, som härtill i så betydlig mån bidragit? Visserligen icke! Det skulle vara under dess värdighet. Detta har också blifvit insedt af en ledamot af Vällnfliga Borgare-Ståndet, Herr Rydin, som vid 1860 års riksdag väckte en motion om en ringa belöning åt Mille Octavia Carlén.
Kungörelser i åtskilliga verldsliga ämnen skola under Gudstjensten , efter Predikans slut, från Predikstolen afkunnas. Allmänheten samlas i Kyrkan för att behörigen fira Sabbatsoch Helgedagen, för att af Bäraren inhämta undervisningar och förmaningar och för att högtidligen begå Herrans Heliga Nattvard. Det kan icke vara förenligt med så - Underdåniga SkrifvelseK 117 dana föremål, att de verldsliga inblandas på nämnda sätt, hvarigenom sambandet i andaktsöfningen före, under och efter Predikan afbrytes och rubbas samt Församlingens medlemmar störas från deras vigtiga förehafvande. Riksens Ständer hafva trott sig fötenade hvar för sig nödiga förhållanden, att för Allmänheten lika säkert sorn hittills kungöra de Författningar och Påbud, den bör åtlyda, och från Gudstjensten skilja allt hvad för densammas oafbrutna fortsättning och en derunder hos Församlingen fortfarande andakt kan vara hinderligt, då Riksens Ständer för sin del antagit den ändring uti 2. Kap. 5. §, Kyrkolagen: att, med undantag af sådana Kungöranden som hafva en bestämd Gudlig syftning, med hvilkas uppläsande må på lika sätt som hittills förfaras, alla öfriga till Kyrkorna ankommande Författningar, Beslut och Underrättelser skola, när Gudstjensten är fulländad, af Presten från Predikstolen afkunnas; dock att efter Predikan, och sedan bönerne äro läste, Presten lemnar Menigheten kännedom, att den till förberörda Handlingars åhörande bör vid Gudstjenstens slut i Kyrkan qvarstanna. Detta Förslag till ändring i Kyrkolagen få. Riksens Ständer hos E. K. M. i underdånighet anmäla. Riksens Ständer framhärda etc.
Angelägenheten fordrade, att en vice-landshöfding då i hans ställe förordnades; och som nämnde landshöfding vid berörde förhållande lagligen icke kunde fråntagas alla sina löneinkomster, och dessa då utgjorde endast det högst ringa beloppet af inalles 2,280 r:dr, eller ungefär hälften af hvad en landshöfding derstädes ansågs böra åtnjuta, och äfven för honom sedan blifvit faststäldt, kunde det icke skäligen fordras, att ordin.-landsh. 9 H. 3 Den i Juli f. m. skulle under permissionstiden aflöna vicariat) , hvilken icke heller kunde åtnöjas med mindre äu hela lönen, då ock ordin.- landshöfdingen icke sjelf fått behålla det ringaste. Ur sådana skäl tillädes den tillförordnade vice-landshÖfdingen af medel , sorn för dylika fall liro under K. M:s disposition, ett arfvode, svarande mot då var. lundsli, lönen. —- Detta förordnande förnyades ytterligare någon tid och upphörde , sedan den omnämnda frågan i Hofrätten på ett tillfredsställande sätt blifvit afgjord, då ordin.-landshöfdingen åter inträdde i sin tjenst. —• Genom bristande upplysning om sammanhanget härmed och om lönevillkoren vid landshöfd.ljensten i Jemtland, blef detta arfvode anmärkt af R St:s år 1835 församlade revisorer; men i8?7 års revisorer, hvilka äfven hade denna fråga, eller just för den lid Coust.Utsk. nu anmärkt, under deras granskning, och om sakens förhållande före afgörandet tagit kännedom, funno deremot intet alt härvid erinra, hvilket icke synts hafva bort undfallit Const.Utsk:s uppmärksamhet och föranledt en närmare , lätteligen vunnen, utredning af saken, innan den, på sätt nu skett, blifvit framförd, och hvartill i allt fall dess mindre vigt näppeligen synts hafva kunnat föranleda. i y:de anmärkn.punkten har till föremål åtskilliga lidningsindragningar.
I den drömmen fanns en ung, vacker mamma, som var så fin, så fin, och som alltid grät, när hon var ensam, och alltid skrattade, när hon var med andra. Där fanns också så snälla, snälla herrar, som gåfvo honom slantar, läto honom sjunga visor och dricka vin. — • Ja, ibland mindes han också en liten häst och en sammetsblus, men det var något Gus ansåg vara så onaturligt, att han nästan skämdes tro, att de varit hans. Så kom den där underliga svarta vagnen och tog mamma — det var alldeles fullt med folk, som bar bort alla möbler — Gus var så rädd. Han satt i en skrubb och grät. Och så fick han komma in till grannarna — men de voro så onda på honom jämnt. Då sprang han bort. • — Här brast alltid tråden af Gus ' erinringar. Hans kringirrande gatulif var någonting så hemskt, att han aldrig kunde ge form åt det. Han mindes bara mörkret — det förfärliga mörkret, som tog honom på nätterna; — om dagarne gick det bättre — litet bättre! — Men han var ständigt rädd, så förfärligt rädd. Det var då, nu två år sedan, som hans nuvarande herre fann honom en natt, hopkrupen i en portgång, halfdöd af svält och kyla. Ibland saknade Gus sitt usla lif på Paris gator lika lidelsefullt, som han saknade sin vackra dröm, men han hade fått nog af att springa bort. Han tordes inte. Här hade han ändå tak öfver hufvudet, och när han på nätterna sträckte ut armarna, kunde han » känna väggar » — och det var så tryggt; — och så fick han mat mest hvar dag — och när husbond ' inte druckit allt för mycket, slog han heller inte så hårdt. — Och så hade han ju. Här drog ett litet leende öfver de vissna dragen, ett litet hemlighetsfullt leende, som plöjde djupa linier i de infallna kinderna, men som ändå för ett ögonblick kom honom att se ut som ett verkligt och som ett lyckligt barn. Men solskenet i det lilla ansiktet var kort. I dag var det en så svår dag! Kecetten hade varit ovanligt god i går, på söndagen, husbond ' hade varit borta » på fest » hela natten, och nu låg han på scenen och sof, utan att det lyckades Gus att få lif i honom.
Fåfänga kvinnor äro vanligtvis intriganta, och ehuru min faster icke hade några utmärkta själsgåfvor, ägde hon likväl förmågan att, när så erfordrades, spinna ihop en liten intrig för befrämjandet af sina önskningar. Hon höll också god min, visade sig vänlig emot Johan, men lämnade honom och mig så få tillfällen som möjligt att vara tillsammans. Då hon och grefven talade med mig om Johan, framställde de honom såsom en kall förståndsmänniska. Hon brukade yttra: “Ifall Johan Kellgren någon gång kommer att fästa sitt hjärta vid en kvinna, skall kärleken likväl alltid spela en underordnad roll i hans lif. Han är född till bokmal, och af hjärtat beklagar jag den, som fäster sig vid honom; hon kommer allt att få många bittra stunder.“ Därpå suckade faster. Talade hon åter om grefven, så berömde hon honom och sade, att det syntes huru högt han älskade mig. Denna taktik gjorde önskad verkan. Jag började finna Johans väsende kallt; detta, i förening med att faster på allt vis hindrade oss att få utbyta tankar, förvandlade min känsla från svärmisk entusiasm till en orolig och misstänksam passion. Då jag i mitt hem icke kunde tala vid Johan och af honom höra, att jag allt fortfarande var älskad, beslöt jag att möta honom ute, för att gifva honom del af de tvifvel på hans tillgifvenhet, som uppstått i min själ. Jag skref några rader och bad honom möta mig då jag företog en promenad. Det första han då yttrade var: “Bertha, detta möte plågar mig, och du måste afstå ifrån att sålunda träffa mig.“ “Afstå,“ utropade jag häftigt; “det vill säga, du önskar, det jag skall försaka att få tala vid dig. Johan, Johan, faster har rätt, då hon säger, att du icke förmår älska. Om du det gjorde, skulle du vara den förste att begära ett möte med mig.“ Jag var djupt sårad af hans ord och färdig att utbrista i gråt. Johan såg på mig med en blick, som uttryckte så mycken kärlek, att den borde hafva hämmat mina tårar. “Om jag icke älskade dig så högt, som jag gör,“ sade han, “skulle jag icke underkasta mig att icke få växla några kärleksfulla ord med dig. Nu gör jag det därför, att jag icke vill köpa denna lycka på bekostnad af ditt rykte.