Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvärtom förhindrar bondejordbrukets nuvarande beklagliga läge, som medför höga räntor och låg arbetslön, på grund af de allmänna ekonomiska lagarne, införandet af fullkomligare produktionssättEn förolyckad. Novell af Gustaf af Gei jer stam, 1 glittrande solsken kom den lilla ångbåten från Kalmar och lade till vid Färjestaden på Oland, tvärs öfver sundet. Det var godt om folk, som stego ur, bönder och bondgummor, drängar och pigor. En probenreuter, som bröt på tyska, lät bära ett par kistor i land och sade till om skjuts vid gästgifvaregården. En gammal prost gick stadigt och småleende fram till en förspänd trilla, som väntade nere vid kajen, steg upp i den och körde i sakta lunk uppför den stora backen, som leder uppför landborgen. När alla passagerarna hade skingrats, stod ännu en ensam man kvar på bryggan. Hans kläder voro slitna, en stor lucka var rifven på ena sidan af rocken, och skjortan, som tittade fram mellan ylleduken och vesten, var smutsig och grå. På hufvudet bar han en rund, toppig filthatt, och bredvid honom låg en liten säck, hvilken var hopknuten med ett snöre och syntes innehålla klädespersedlar. Det såg ut att vara en ung man. Han kunde vara omkring tjugufyra eller tjugufem år, hans skägg var ännu ej fullt utvuxet Men hans ansigte, som var starkt sol-brändt, hade denna egendomliga magerhet, hvilken tyder på umbäranden. Hela hans gestalt var mager och senig, de långa händerna och handlofvarna, hvilka sköto fram under de korta ärmarna, vittnade om styrka, äfven när de som nu slappa hängde ned. Han syntes fundera öfver något. Villrådig stod han på bryggan, gick ett par steg fram och tillbaka, kastadeliksom drömmande en blick öfver det mörkblåa sundet » dar vågorna rullade for en kall nordlig bris, och han stampade ett par gånger, som om han frös. Till sist tog han med tillhjälp af en käpp och lyfte upp påsen på ryggen samt vandrade långsamt fram emot gästgifvaregården. Kommen nära grinden stannade han på nytt och tycktes öfverlägga med sig sjelf, vände därpå om och följde vägen, som bar uppför landtborgen.
Då der knappast finnes någon lag, åtminstone af den natur, som den ifrågavar., som icke omfattar begge delarne, så kan det icke vara annat än det faktiska, d. v. s. det bestående, det rätta, bestående förhållandet i landet, som bestämmer skillnaden emellan hvad sorn är civil-lag och hvad som är ekonomisk lag. Nu kommer ett resonnemang, som i min tanka är alldeles oriktigt: ”Hvad nu vår allmänna civil-rält vidkommer, framträder detta förhållande, blanck annat, äfven uti lagarne ronde krediten. Lagarne ang:de vexeldragning och vexlars form och innehåll, motiverade ur synpunkten af nödiga rältsgarantier, hafva, exempelvis, alltid såsom civil-lag blifvit behandlade, emedan deras verkningar yttra sig egentligen uti det enskilda, borgerliga lifvet, ehuru de (ill sitt begrepp åro af ekonomisk natur.” Jag skulle visserligen önska, att förhållandet blefve sådant, att dessa vigtiga lagar hlefve behandlade såsom civil-lagar; men om man skulle säga: ”exempelvis hafva alltid såsom civil-lag blifvit behandlade”, så är det motsatsen, och hade varit riktigt, om der hade stålt: alltid såsom civil-lag varit behandlade, med ett enda undantag. Det är nemi. förhållandet, att, ifrån och med 1749 t. o. m. nu gällande vexelstadga och alla de förklaringar som utkommit, tillika med den nu gällande stadgan af 1816, så hafva dessa författningar rör:de vexlars form och innehåll m. m. aldrig blifvit behandlade annorlunda, än såsom ekonomisk lagstiftning. Först vid 1834 års riksdag föreslogo R. St. en gemensam lag för både utoch inrikes vexlar; men detta förslag antog K. M. icke, ulan framlade, såsom kontra-propos., ett förslag till en lag för inrikes vexlar. Den antogs af R. St., och delta utgör det enda undantag der lagstiftningen i detta fall har blifvit behandlad såsom civil-lagstiftning. Utom dess har Const.Utsk. ansett att genom 6 och 7 §§ af lagen för R.
Mänga fördelar föreställer jag mig vara med detta förslag förenadt, deraf de vigtigaste äro: att norra stambanan vid dess första utsprång från Stockholm under en längd af ungefär 3J mil blir gemensam för bäde d<m vestra linien åt Sala, samt den af alla ofvannämnda myndigheter förordade direkta östra rigtningen; att jernvägen på östra linien närmast hufvudstaden berör vida mera kronojord än på den vestra, hvarigenom expropriations-kostnaderna skulle betydligt förminskas; alt jernvägen Stockholm—Örsundsbro—Sevalla—Sala blir ungefär lika lång som jernvägslinicn Stockholm—Odensala—Simtuna—Sala; alt afståndet emellan Odensala och Upsala också är ungefärligen lika stort som emellan Örsundsbro och Upsala, hvarföre denna förstnämnda, sträcka torde kunna byggas för det anslag Kongl. Majit nu begärt för bibanan emellan Örsundsbro och Upsala; och slutligen att Mälaren redan träffas vid Ekolssund, hvarigenom de på jernvägen norr ifrån kommande tyngre effekter ej behöfva fortsätta på jernväg ända till Stockholm, utan kunna från Ekolssund taga den billigare sjövägen. På hvilka alla skäl jag vördsammast får föreslå, att det af Kongl. Majit nu äskade anslag till norra stambanans påbörjande, 5,830,000 Kidr Kunt eller en något högre summa, måtte af Rikets nu församlade Ständer anvisas till byggande i första rummet af en gemensam iernvägsstambana från Stockholm öster om Sigtuna-fjärden till HusbyOdensala samt derifrån samtidigt dels i vestlig rigtning öfver Simtuna emot Sala, dels i nordlig rigtning-från Odensala till Upsala. Om remiss af denna motion tili Stats-Utskottet anhålles ödmjukligen. Stockholm den 50 November 1862. E. Heykenskjöld. 628 Motioner kos Ridderskapet och Adeln 1862. Af Grefve Taube* Meutling Edvard, angående ändringar i Kongl. Förordningen om brunvins försäljning. Då allmänna erfarenheten ådagalägger, att, sedan Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, jemlikt 14 § Kongl. Förordningen den 7
Fa» stigheter å Landet erlägga, men att Fastigheterna i Städerna derjemte skalle erlägga 4 procent af byrån.” ”Då åbyggnader å Landet icke taxeras till något bestämdt värde, utan blott, dåde äro brandförsäkrade, skola afses^i don mort en emot förlust af eldsvåda tryggad egendom eger ett större värde > anser jag jemlikhet i detta fall vinnas, om Hus i Städerna påläggas i Fastighets-Bevillning 1 per mille af värdet, så länge Jord-egendom betalar 2 per mille; men hvaremot skäligt är, då Hus i Städerna gifva deras egare en direct inkomst genom hyra, att de i sådant fall taxeras till en afgift, svarande emot Jordens grundskatt, hvilket lämpligast sker derigenom, att en viss procent af hyran erlägges såsom Bevillning.” ”Resultatet af denna förändrade Beskattnings-grund kan väl icke tillförlitligen uppgifvas, emedan General-sammandragen öfver Bevillningen sammanslår i ett värde Hus, Tomter och Stadsjord; men då |a3,141 Hus och 60,126 Tunnland Stadsjord äro sammanlagda yärderade till Bil. till Bevillnings-Utskottets Vtl. IV.-o 28. 7g 54*°53,317 R:dr, så ock derest man antager, att af denna summa Husens värde uppgår till 5o millioner, blifver närvarande Bevillningen, som för dem utgöres, efter 2 per mille, 100,000 R:dr, men, nedsatt till hälften, skulle den endast komma att utgöra R:dr 5o,ooo. ”Då kändt är, att Husen 1 Stockholm och Götheborg, som utgöra det största värdet, gifva en allmännelig revenue af 6 procent, och att Taxerings-värdet i allmänhet understiger det verkliga värdet, som i de större Städerna Bestämmes efter hyresbeloppet, synes med all säkerhet kunna antagas, att Hyres-summan, hvarå Bevillning skulle beräknas, utgör minst 3 procent af Taxerings-värdet, 5o millioner, hvaraf uppkommer en summa af i,5oo,ooo R:dr, och, då härå beräknas 4 procent, skulle det utgöra e 60,000.
Detta silfrets stigande i yärde skall då betyda fall i värde åt våra expo?i Den 14 Julii e. mi fabia produkter; och det är då icke blott möjligt, 1 utan äfven sannolikt, att det belopp af producter, sorn nu förslår till liqvide med utlänningen, för årJiga räntan, skall snart, må hända, inom et tiotal af år, eller förr, förslå mindre; ja, kan hända, icke, till hälften; då åter räntan, utan att ökas till siffran, dock blef Sverige dubbelt dyrare, än nu; pch när, i bara räntor, hela det lanta Silfver-Capitalet åter till utlänningen blifvit erlagt; men Ca* pital-skulden dock står qvar, för att med sina årliga räntor trycka våra barn, barnabarn och efterkommander; så skola åtminstone icke de prisa yår klokhet, — Om nu alla dessa skäl icke kunna fullkomligen förkastas; så säger försigtigheten oss, att tiden ännu icke är inne, till en realisations anstäl. lande, och att vi följakteligen förfara klokare, då vi uppskjuta dep till en lägligare; samt emedlertid åtnöja oss att, till dess förberedande, göra hvad vi kunna; derigenom, att vi återförhjelpa Naringarne till den verksamhet, som kan åstadkomma pn stor förökning i produetion, så att vi, genom öfverskott deri, må kunna småningom förstärka yår Bank, utan farliga och dyra jLånebiträden; det vill säga, att vi söka en naturlig och oberoende väg att realisationen värkställa, icke en artificiel, och för ali framtid betungande. Jag utbeder mig, att ännu få tillägga något. Det gifves, Mine Herrar! i striden angående realisation emellan bade uieningarne dock en point de reunion. Båda önska den stadga, den säkerhet i pappersmynt^ t sorn rea. 744 Den 14 Julii t., m. Usafionen blott ger; och i ändamålet äro dé alltså enige; men det är medlet och tiden för ändamålet, sorn utgör tvisteämnet.
Detta förhållande skulle, enligt min öfvertygelse, äfven rättvisa en utsträckt vapenöfning med Bevärings-manskapet inom hufvudstaden och dess omgifning, emedan ingenting är naturligare, än att den först angripne försvarar sig sjelf så långt egna krafter medgifva, intill dess hjelpen hinner ankomma; hvaraf följer, att Beväringsmanskapet på sjelfva Krigstheatern eller å kustortei na behöfver utbildas till den högre grad i krigstjenst, hvartill de inre provinsernes Beväring kan hinna i depöter vid krigets utbrott. Det vore till och med en orättvisa emot de först anfallne provinsernes invånare, om de lemnäs till onyttigt slagtoffer för bristande vapenöfning och i saknad af anförare. Jag fäster i sådant afseende en synnerlig vigt uppå en stam af fullkomligt instruerade, väl hällne och moraliskt pålitlige, Corporaler, emedan Bevärings-truppens hastiga danande och disciplinerande hufvudsakligen måste bero på det närmaste kamrat-förhållande mellan Instructörer och manskapet. Lif-Bevärings-Regementets reducerande skulle onekligen gifva styrka åt det förslag, ett annat Utskott afgifvit och som icke saknar försvarare, nemligen att inställa exercis med Bevärings-manskapet, som, enrolleradt, endast vore att påräkna till indeldta Armeens recryterande under krig. Detta förslag anser jag förkastligt af många skäl, hufvudsakligen derföre, att sjelfva idéen af Bevärings-pligten derigenom försvagas och måhända rent af dödas. På grund af hvad ofvan blifvit anfördt, tillstyrker jag icke allenast LifBevärings-Regementets och Hallands Bataillons bibehållande; men äfven att Rikets Ständer för sin del medgifva, att Kongl. Maj:t må, genom indragning af ett behöfligt antal Nummer af de i Rikets vestra provinser indeldta Regementetoch deraf uppkommande vacance-afgifter bereda medel till bildande och underhållande af det Underbefäl vid nämnde Bevärings-Corpser, som Kongl. Maj:t pröfvar nödigt.”
Det vore sannolikt en vinst för Postverket; och jag tror i allmänhet, att postförarne skulle vara benägne alt lemna någon ersättning, och hvilken skulle motsvara den skjutsförhöjning Ilr von Troil föreslagit. Jag har hört Hr Post-direeteuren lemna en upplysning om att man äger rätt att skicka paketer med postiljonerna; jag trodde detta vara förbjudet, och att man endast fick skicka dem med paketposten. Väl vet jag, att postiljonerne stundom af välvilja medtaga beställningar; men jag hade icke begrepp om, att de äro skyldige att göra det. Hr von Troil, Emil: Det liar varit mig mindre angenämt att förnimma, att det förslag jag ansett mig böra framställa till fullkomnande af våra postinrättningar, icke vunnit bifall af den, som skulle hafva det förnämsta bestyret med verkställigheten. Jag beklagar, att den nuvar. Öfver-postdirecteuren icke i detta afseende äger samma åsigter, som hans närmaste företrädare, hvilken, då han kort före sin död låg sjuk, lät kalla mig till sig och yttrade, att det grämde honom att ej kunna lefva, för alt se bragt i verkställighet just en af de förändringar, som jag 1111 föreslagit, nemi. postens förskaffande med gästgifvarskjuts, och aLt han under sin tjenstetid kommit i öfvertygelse, att den - D e n 12 Mar s. na förändring vore både nyttig och verkställbar. — Vidare liar jag hört invändas, att fullkomnandet af postväsendet icke kan tillvägabringas i vårt land på samma sätt, som i andra mera befolkade länder med Iifligare rörelse. Det må visserligen hafva sin riktighet, att någon olikhet i afseende på sättet bör ifrågakomma; men deremot vågar jag påstå, att communication.erna i allmänhet och Postverket isynnerhet äga högre vigt, i samma mån en nation är spridd öfver en större jordyta. Der folkmängden är sammanträngd, t. ex. inom en enda stad, der tyckes icke någon postinrättning behöfvas, emedan man personligen kan träffa hvarandra; men i den mårt afstånden blifva större, tilltager behofvet deraf.
Dessutom kan jag icke neka, att jag likasom tvekar, huruvida icke den ledamot, sorn först började discussionen, uppfattat det lämpligaste sätt, hvarpå frågan här borde behandlas, ty det är klart, att om man här vill ingå uti en fullkomlig sakdiscussion, så stöter man på patrull. Ja, jag tror, alt denna fråga är så beskaffad, att om man önskar dess fortgång, sedan Utsk. tagit ut steget så godt det kunnat, så bör man mindre derom tala än handla. Jag skulle derföre önska, alt discussionen nu vore slut, pä det att vi måtte kunna afgöra saken genom votering; ty att discutera, alt vidare öfverlägga 0111 en sak, hvilken, enligt hvad Frih. Ridderstolpe nyss anfört, sedan 28 år varit väckt och af förnuftige män i Sverige begrundad, det tror jag icke leda lill saken. Jag anser mig höra tillägga, att alia de, sorn äro af samma tanka som Hr Gripenstedt, böra akta sig för alt yrka en återremiss, aldra minst på ett sådant skäl, som det han anfört, emedan jag icke kunnat fatta annat än alt det amendement, som Hr Gripenstedt föreslagit, är af den enkla och klara beskaffenhet, att man icke kan betvifla det ju icke K. M. skall inse nödvändigheten af att vid en blifvande reorganisation af styrelseverken, ställa densamma i öfverensstämmelse med den antagna departementalstyrelsen. Detta går således vår hön förutan, om K. M. får en allmän opinion härom från R. St. och sedan företager ämnet till nåd. pröfning. Den vid förevar, betänk, fogade reservation upplästes på begäran af Gr. Gyldenstolpe, Ant. Cahr., som derefter yttrade: Jag anhåller att fä hörja mitt yttrande dermed, att jag förklarar mig ingalunda tillhöra det af Frih. Ridderstolpe omnämnda gamla gardet, och att jag således icke eller är bland dem, som anse en förändrad organisation af styrelseverken såsom obehöflig. Det är endast i afseende på den form, hvarunder, Utsk. framställt detta behof, som jag är af olika tankar med Utsk.
När v i slutat, slog han sina armar om min hals och hviskade med tårar i ögonen: » Tack, mamma. » Sedan den stunden har jag aldrig behöft förebrå honom för ouppfyllda skyldigheter af något slag. Han är pålitlig och plikttrogen som en mogen man, och j a g vet, att han aldrig begagnar min frånvaro till att svika mitt förtroende. G. L. från prinsessan Ingeborgs hembygd. Intryck från en fotvandring g e n o m Nordsjælland. Upptecknade för » Idun » af A. Roth. v g j å naturligtvis alla våra läsarinnor lifligt intressera sig för prins Carls trolofvade, prinsessan Ingeborg, böra de också ha intresse af att nu få veta något om hennes hembygd, det vackra Nordsjælland, hvarest hon på Charlottenlund och Fredensborg tillbragt så godt som hvarje sommar af sitt unga lif. Från denna synpunkt våga vi hoppas, att följande små 2 intryck &gt; från en 1897 fotvandring genom dessa trakter ej skola vara ovälkomna i Iduns spalter. IDUN sagoprins, hvars namn gått så långt som västerländsk kultur har nått. Hvem tänker mer på sagan om Amele och hans träkrokar, när man står vid Hamlets graf? Nej, det är den odödlige I. Helsingör. skaldens prins af Danmark — den moderna mänVi voro tre flickor, en skånska, en småländska niskan, Hamlet, som vi alla känt och hvars skarpa, och en blekingsflicka, som hade beslutit att föregeniala repliker träffat oss personligen, som de taga en fotvandring i det pittoreska och för sin träffat den tid, i hvilken de skrefvos, och den tid, leende skönhet så berömda Nordsjælland.
Maj:t föreslagit; dock att, hvad angår den Landskamereraren Gardell tillkommande pension, denna bör utgå med samma belopp, 3,000 Ridr, hvartill pensionen för Landskamererare vid sednaste riksmöte bestämdes. 41:o. I betraktande af ej mindre Sekreteraren i Landtbruks-akademien Johan Theophil Nathorsts stora förtjenster om Svenska jordbruket, än ock det utmärkta sätt, hvarpå han alltsedan 1841 under en tiderymd, då jordbruks-näringen inom landet gjort hastigare framsteg ån någonsin förut, såsom Akademiens Sekreterare dertill medverkat, har Kongl. Majit i nåder föreslagit, att Nathorst, som under sistlidet år uppnått don ålder af 65 år, vid hvilken Statens civile embetsoch tjenstemän äro i allmänhet berättigade att, om försvagad helsa dertill föranledei’, ur tjenst afgå med pension från allmänna Indragnings-staten, finge, i likhet med hvad för de sistnämnde sålunda är stadgadt, efter erhållet afsked från berörde Sekreterare-befattning, uppföras å Indragnings-staten till åtnjutande af årlig pension af 3,600 R:dr, motsvarande åttatio procent af hans nuvarande aflöning 4,500 R:dr. Denna nådiga framställning är, enligt hvad Utskottet af de till den Kongl. Propositionen hörande handlingar inhemta!, föranledd af Kongl. Landtbruks-akademiens till Kongl. Majit don 10 September nästlidet år afgifna underdåniga memorial, deruti dock Akademien anhållit, att Kongl. Majit täcktes föreslå ifrågavarande pension åt Sekreteraren Nathorst till hela beloppet af hans nuvarande aflöning; — och hafva uti samma syftning motioner blifvit väckta inom samtliga Riks-Stånden, nemligen hos Ridderskapet och Adeln af Grefve Mörner, G. G. I)., hos PresteStåndot af Professor Selander, hos Borgare-Ståndet af Herr llosenqyist och hos BondeStåndet af Riksdags-fullmägtigen Johannes Larsson från Jönköpings län.
Ja ; Den det ej vill, röstar Sej ; Tinner “Nej/' anses Rikets Ständer hafva, i enlighet med Ridderskapet och Adelns mening, beslutit “/’ underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Maj:! täcktes ho A llmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets Memorial N:o 93. 5 l:o låta undersöka, huruvida litt lillie till undervisning uti alla till medicinedoktorsgraden hörande ämnen md kunna beredas grinna derhän, att hon kan erhålla rättighet till läkarekonstens utöfning, samt meddela resultatet af denpa undersökning till en kommande riksdag; 2:o tilldela qvinna rätt att erhålla sådana beställningar vid telegrafoch postverken samt jernvägarna, till hvilka hon, efter afla g da föreskri/na kunskapsprof, kari anses lämplig; samt 5:o tilldela qvinna, sorn genomgått fullständig och godkänd lärokurs vid Stuteris seminarium för bildande af lärarinnor, kompetens till lärarebefatlninqar vid lägre elementarläroverk och pedagogi er." Omröstningen har utfallit mod 70 Ja mot 37 Nej; och hafva Rikets Ständer alltså beslutit i enlighet med Ja-propositionen; hvilket för samtliga RiksStånden vördsamt anmäles. Stockholm den 22 Maj 1806. Rå Höglofl. Ridd. och Adelns På Högv. Preste-Ståndets ledamöters vägnar: Sigurd Hildun:;. På Hederv. Bonde-Ståndets ledamöters vägnar: ledamöters vägnar: C. 11. Björnstjerna. På Yällofl. Borgare-Ståndets ledamöters vägnar: L. J. Lovén. .4. Hedin. G. Broomé. Bih. till R. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Särskilda Utskottets Betänkande N:o -10. 5 att
Det är endast upplysningar lian skall lemna. Huruvida det kan skada eller hindra Revisorerne, att granska målen innan de göra anmärkningar, lemnar jag åt livar och en annan, än Talaren, att bedomina. Hvad åter intrånget beträffar, sorn tros härröra genom slutmeningen af i3 §., att icke Revisorerne skulle få yttra sig i förhand öfver de handlingar, som dem kunna blifva meddelade, och icke angå de år, sorn tillhöra deni att granska, har man åberopat Tryckfrihetslagen. Jag tror ej, att den bärär tillämpelig. Det torde vara skillnad emellan hvarje enskilt man och en ledamot af en Revision. Hvar enskilt man har rätt att begära handlingar och fritt yttra sig öfver dem. Denna rätt äga Revisorerne äfven såsom enskilte, utom Revisionen; men inom Revisionen torde det vara deras skyldighet att hålla sig vid de föreskrifter, som äro dem lemnade, och jag tror det vara rätt att de icke få yttra sig öfver livad sorn ej hörer Deu i5 Ju 11 uaili f. m. tilt saken. För dem hörer till saken att yttra sig öfver de tvänne åren, icke öfver hvad som går utöfver dessa år. Derföre tror Jag icke den enskilta yttrandeoch gransk-, ningsrätten vara inskränkt. Här är icke fråga om den enskiltes rätt, utan om föreskrift för Revisorerne, huru de skola handla. Det är anmärkt vid i5 §., att den deruti befintlige föreskrift, angående Revisionen af KammarRätten, skulle göra hinder. Men Ta-, laren borde läsa §:n till slut, då han skall finna, att intet hinder deraf kan uppkomma, Om ett års Räkenskaper ej hunnit blifva granskade af KammarRätten, hafva Revisorerne likväl lika rätt. De få då ökadt besvär genom ziffergranskningen, men hindrade blifva de ej. Vid den 18 §. har anmärkning blifvit gjord deremot, att Revisorerne ej directe till Konungen skulle få göra anmärkningar öfver hvad som kan vara felaktigt.
Under vanliga förhållanden är det förslag, som Utsklns tillstyrkande innehåller, så rikligt och så oskyldigt, att åtminstone jag för min del ej skulle linna någon betänklighet ali genast bifalla detsamma; men sedan R. o. Ad. här om aftonen, i förtroende till de stora financielia insigter, öfver hvilka en värd Grefve då höll en så vacker panegyrik, gjort ett försök, sora intet land i verlden, ej ens sjelfva Amerika, vågat, nemi. att medgifva den rättighet åt hvarje bolag, som tecknar sig för en million r:dr, att trumfa sig till alt stifta privatbanker och öfversvämma landet med sitt mynt; få fordras deremot correctiver, strängare hos oss än annorstädes; och då det i sanning är bättre att ej få någon ny privatbank, än att få 100 skadliga, hvilkas uppstående landets styrelse ej har rättighet att hindra, si får jag yrka den förändringen i i mom. af denna §, att actieägarne skola ovillkorligen i contant insätta ioo proc. af teckningssumman, då banken stiftas. Gr. Frölich: Di jag blir i tillfälle, vid en annan punkt, nemi. den 9, att visa Hr Lefren att min afsigt ej varit sådan i fråga om creditsedlars utgifvande, som han har trott, så vill jag ej 1111 upptaga liden dermed; och då för öfrigt en annan ledamot, som förut ej deltagit i discussionen, nu upplrädt och hotat med stränga åtgärder i en sträng ton, så kunna måhända dessa stränga åtgärder och denna stranga ton förmå mig att alldeles lemna discussionen.