Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» » Ja, hur tj cker Ni, jag ser nt? » svarade han alltjämt skämtande, m e n när h o n såg u p p på H h o n o m, riktigt ruskade han på sig af förskräcO kelse. » Usch, se inte på mig, jag är bara skugP gan af en karl! » Och då han såg in i hennes ö m m a ögon, ' tillade han r ö r d: » Men B omedvetet det går framåt nu m e d stora steg. » Sedan k o m m o de in i sitt gamla glada somm a r h u m ö r o c h talade helt otvunget o m allt, som k o m f ö r d e m. Ella måste tala o m, hvad hon haft för sig under vintern, o c h han berättade henne, h u r han haft det, hur han sökt h e n n e ett par gånger i höstas, m e n förgäfves, och trott sig se en ödets vink däri o c h ej vågat söka h e n n e mer. Så hade han blifvit allt klenare o c h klenare, o c h sådant tar äfven på lynnet, tills han blifvit riktigt sjuk o c h legat där. Men alltid, äfven i de mörkaste ögonblicken hade han minnts henne s o m något af det bästa han ägde att minnas. » När Ni red h e m den där vilda hästen från gärdet, barbacka o c h m e d hängande hår, o c h jag fick hjälpa Er ner v i d stallet, fröken, k o m m e r Ni ihåg d e t? » frågade han. vågade inte tro — », fortsatte han CD med v » Jag e k röst. » Jag skall säga Er, fröken, en gammal man, han har sett o c h äfven själf känt så många känslor k o m m a o c h gå helt spårlöst, man blir så skeptisk på sig själf. Och k v i n n o r — jag trodde den sidan af lifvet var länge sedan utagerad för mig. E n stackars fattig sate, som känner solen skina, han tror lätt n o g han Sr H 5 T * i os GG CK2 SS ITIDSFÖRDRIP Bidrag mottagas med tacksamhet. 3 " Charadlogogryf.
Att godtgörelse för hvad som öfvertages till en början endast skulle af RiksgäldsKont. lemnäs till två tredjedelar, kan måhända anses vara litet, men jag tror icke, att Banken skall derpå något förlora; ty att icke alla dessa papper äro säkra, derom har jag förvissat mig såsom Ranko-revisor, vid några tillfällen, och Banken är dessutom så rik på fordringar, att om den under ett eller annat år skulle hafva något mindre, hvad beloppet angar, sådant säkerligen hvarken ökar eller minskar det förtroende, som den åtnjuter. Hr Gripenstedt har äfven frågat mig, huru jag vill, att de föreslagna obligationerna skola komma i allmänhetens händer. Jag tror, att under närv:de penningeställninsj i landet, införandet af ett inhemskt fondsystem icke eger något särdeles hopp om framgång, Den 30 November f. m. 405 oell jag vet icke ens, om det vore klokt och välbetänkt att göra försök i den vägen. Ty jag fruktar, dels att disponible penningar icke i något särdeles ölverflöd finnas att tillgå, och dels, att om man gör vilkoren höga, att derigenom locka till sig penningar, man ifrån industrien drager en tillgång, som den för närv:de så väl behöfver. Mina obligationer äro icke ämnade dertill, utan blott att förskaffa Banken en lätt realisabel valuta, i st. f. en del af de orealisabla fordringar, den nu har. Det är derföre icke min mening, att alla de erhållna obligationerne skulle utsläppas; men då Banken måste bevara sin metalliska valuta, så är det medel, som dertill begagnas i Franska och Engelska bankerna, att höja räntan för att dymedelst afskräcka från uttagning af metallisk valuta ur deras banker, här icke användbart, ty vi hafva varit alltför raska i en mängd företag, för att sky tillbaka för betalande af hög ränta, blott man får penningar. Det sista statslånet, vi tagit, som kunnat utlemnas mot 8 ä 9 proc., är derpå ett bevis. Vår Bank har derför icke någon annan utväg att taga, då behofvet kräfver, än att minska sina utelöpande sedlar, och denna minskning har hittills skett och sker genom indragning på lånefouderne.
Mellertid angreps jag af en långvarig sjukdom, och mina läkare förkunnade mig, att om jag ej snart flyttade till ett sundare klimat, skulle allt hopp om lifvet vara ute. Redan länge hade jag beslutit att återse mitt fädernesland; men att i Indien afsluta mina vidsträckta angelägenheter, dertill fordrades ännu ett års tid; man talade oupphörligt om Kaschmir, såsom ett helsans och lycksalighetens land, och Fanny, af ömhet för mig, kanhända äfven af nyfikenhet att se detta så namnkunniga land, tröttnade icke att bedja mig, tills resan blef beslutad och hon sjelf erhållit tillstånd att följa mig. Så ankommo vi med en gammal betjent, som tillika var vår läkare, till eder dal och bosatte oss på den lilla bekanta holmen. Kaschmirs fägring öfverträffade all vår väntan; men dess luft visade ej, åtminstone icke förrän efter min återkomst, sin välgörande verkan på min helsa. Jag måste således tillbringa min mesta tid sängliggande: min betjent gick alla morgnar tidigt till staden, för att uppköpa hvad vi behöfde för dagen, och så var det er möjligt, att med min Fanny hemligen begynna en förbindelse, hvars fortsättande hennes ungdom endast gjorde ursäktlig. Nu kommer er tolk. Jag frågar honom hvad han vill, ty han förekom mig genast som en spetsbof, och jag längtade att snart blifva af med honom. Han stammar, han börjar ett tal för att åter afbryta det; – han synes orolig, förvirrad, och hans svar äro motsägande. Nu inkommer min dotter i rummet, hvilket hon åter lemnar, då hon der finner en främmande. Han kastar sig för mina fötter och tillstår, att han, betagen af min dotters ungdom och skönhet, ej längre kan uppskjuta att göra en bekännelse om ett brott, hvaruti han sjelf blifvit öfvertald att låna sitt biträde, men hvilket han nu bittert ångrade. Efter denna falska förberedelse yppar han att Subadarens son förälskat sig i min dotter, att denne en lång tid sett henne alla dagar, att han beslutat med våld eller list slita henne ur mina armar, att nästa morgon dertill vore utsatt, samt att budbäraren sjelf dertill lofvat vara behjelplig.
»Berta», det bröt sig fram öfver hans läppar, »gör det då icke så förfärligt svårt. Det är ju tungt nog ändå.» Hon bleknade ännu mera. Derpå smålog hon och sade ansträngdt: »Vi gå visst för långt – låt oss vända om». Och de gingo långsamt tillbaka. Sundet låg tungt och grått i den lugna, disiga luften. »Fröken Funcke.» Hon står midt i rummet – midt i ljuset. Det gula atlassläpet ligger fram – nästan öfver fötterna; armarna – bara ända från skuldran – hänga raka längs med sidorna. Hon böjer djupt den smidiga öfverkroppen, helsar åt alla sidor – med detta förbindliga, konventionela leende, som ingen har så fulländadt som hon Så presenterar sig Berta Funcke nu – säker, elegant – »mondaine». Folk tyckte, att hon hade »vunnit ofantligt» efter sin långa sejour i utlandet. Det hade hon också – hon hade lärt konsten att beherska sig. Man kunde icke längre säga om henne, hvarken att hon var oförsigtig eller »vådligt kokett». Damerna tyckte till och med, att hon var »litet stel». Gent emot dem var hon det nu i alla fall. Mot de äldre artig och uppmärksam, mot de yngre sluten, litet öfverlägsen – man såg mycket väl, att hon hade tråkigt. Men det förlät man henne nu till en viss grad – den, som har tillbragt ett par säsonger i Köbenhavn och Paris, har rättighet att vara en smula blasée, om hon också icke är mera än tjugu år. För resten glömde man alltid, att hon var så ung. Förr hade hon alltid blifvit klandrad af sina jemnåriga, till och med känt sig litet ledsen deröfver ibland – nu var det hon, som hade något emot dem. Deras meningslösa prat, deras häftiga enthusiasm öfver de vanligaste saker, deras täta skratt och fnissningar irriterade henne. Isynnerhet fann hon det plågsamt att höra deras omdömen öfver böcker och konstverk. Hennes utbildade, fina smak stötte sig på deras exklamationer, deras starka och svulstiga uttryck, som – hemtade från gatan – hade kommit på modet i salongerna.
Alla de organismer, vare sig inom djureller växtriket, som tjena menniskan till näring, fortplanta sig starkare och hastigare än hon; och hon kan — hvad djuret i allmänhet ej kan — med konst undanrödja hindren för deras förökande. Häraf följer, att befolkningen, huru mycket den än må växar aldrig kan öfverskrida tillgången på näringsmedel, för så vidt menniskan brukar sin förmåga att främja de till hennes-näring tjenande organismernas förökelse, och utrymme icke saknas för hennes och deras utveckling. Så länge detsist-nämda ej inträffar, kan ej blifva fråga onj öfverbefolkning. Men just denna fara, att menniskoslägtet skall förökas till sådant antal, att på jorden ej mera fins utrymme för menniskorna och de organismer, som skola tjena dem till näring — så aflägsen den än må vara — är just hvad som gifver den malthusiska teorien dess skenbart sjelfklara karakter. Om också den åsigten, att folkmängden tenderar att växa hastigare än tillgången på näringsmedel, måste — på ofvan anförda grunder — anses ohållbar, skall dock, menar man, folkökningen dock slutligen nå en punkt der gränsen med afseende på utrymmet är uppnådd. Men äfven detta antagande, anmärker författaren, härrör från en falsk analogi. Alla andra lefvande varelsers begär äro en gång för alla gifna och förblifva städse desammaj icke så menniskans. Hennés animaliska behof äro ej förr tillfredsstälda än nya hehof uppstå. Liksom djuret behöf-ver hon först näring och dernäst ett skydd för kölden och väderlekens oblidhet. När dessa behof äro tillfredsstälda, gör sig fortplantningsinstinkten gällande, likasom hos djuren. Men här skilja sig vägarne. Djuret kommer aldrig längre; menniskan deremot har här endast satt sin fot på det första trappsteget af ett oändligt framåtskridande. Sjelfva de begär, som hon hade gemensamma med djuren, förfinas och förädlas; nya vakna hos henne, om hvilka djuret icke har någon aning. Hennes andes ögon öppnas, och en^outsläck-lig vetgirighet vaknar. Hon trotsar de tropiska öknarnesbrännande hetta och polarhafvets isöknar, men det är icke för födan.
Atta gjorde anspråk om indragningar af Pensioner, Bencficier, Tjenster och Disposttioner af Krono-Domainer, till och med redogörelse för Statens medel, har haft det mast oförmodade motstånd, och hwilket alt pä det högsta smärtat ost, som häraf lydeligen döra inse söljderne för KronoSkatteoch Skaire-Fralse-jorden, som, igenom Rikets olyckeliga förminstning och Näringarnes försatt och en deremot ökad Bemillning, nödwändigr mäste förswagas an mer. och fluretigen ga aldeles under, och hwars räddning warit förnämsta föremålet för den twekan Bonde-Standet wid Constikutions antagande agt, som ock aldrig blifwit i desta ämnen antagen, derest ej Skändet sörwanrat sä önstade som billiga följder af Kongl. Maj.-t gjorda I^ädiga erindran till de öfrige Respeclive Med-Ständen, men hwars möte sa litet swarat emot war wänkan och förmodan. Af wara Ledamöter i Bewillnings - Utstottel, hafwa wi ägt den underrättelse, att fragan om Bewillning för Hus i Staderne, hwarest destc aro akt anse som Husa ub-egenbomar och af storr wärde, saktes i sraga och wi känne af erfarenheten, hwad fwärigheler möker wid förmögenhekers uppställning. fom karr kan dö jas och otullromligheten af dennas Taxering; och jag inser med bekymmer såsom en följd af alt detta, att samma proponionelle ökade statt, nu som hittills, nödwandig' stall drabba Jordbruk och Näringar, och hwilken i anseende till den projektera, de Summans storlek öswerstiger all förmåga.
Ständer vid sist hällne Urtima Riksdag åt Herrar Fullmägtige öfverlemnat, att låta besörja Utlåningen vid General Assistance-Contoiret ef~ de Reglementariska föreskrifter, som Herrar Fullmägtige, med afseende på omständiglieterne, kunna pröfva lämpelige och att det sedermera skulle ankomma på Rikets Ständers Revisorer, att nödige rättelser och förbättringar härutinnan vidtaga; så håfve vi underrättat oss om de af Herrar Fullmägtige på försök föreskrifne förändringar med Contoirets Låne-rörelse, samt i hvad måtto de på Contoirets närvarande tillstånd haft inflytande. Härvid håfve vi inliemtat, att RiksgäldsContoiret, på detta Contoirs Låne-rörelse under loppet af Två och ett halft år, fått vidkännas en förlust af 34,983: i4* 6, hvilken förlust hufvudsakligen härrört af den sedan år 1816 förhöjde aflöningen till Contoirets Betjening: och att denna Betjening, hvilken, jemlikt Rikets Ständers ofvanberörde Beslut, nu mera tillsättcs endast med provisionella förordnanden, likväl icke kunnat hittills förminskas. Då Rikets Ständer bestämt, att de intill nästa Riksdag vid Assistance-Contoiret vid - Riksens Ständers tagande åtgärder endast borde r-igtas på tvätt* ne hufvudsakliga föremål, det ena, att ge« liom en förändrad reglering vid Utlåningen med hvad dertill hörer, söka vinna en jernvigt emellan Inkomster och Utgifter, så att Inrättningen i det närmaste mått?
Jemtland har derjemte vid södra grenen af Angermannaelfven, ehuru af olika beskaffenhet, likväl synnerligen rikhaltiga odlingstillfällen, men som ligga obegagnade. Det är visserligen sant att bättre än att upsätta ett institut är det att understödja nybyggens upkomst i dessa trakter. Det vore derföre önskligt att anslaget till odlingshjelp för nybyggare, som endast är 3,000 r:dr, kunde ökas. Jag trodde att det åtminstone borde ökas med en nolla till; men jag hoppas att, huru ett bestämdt anslag finnes för detta speciella fall, man kan något (ika det genom att taga af det anslag, som är upfördt med 10,333 r:dr 16 sk. lill s. k. landtmanna binäringar. Jag skulle tro att delta hörde mera till ämnet, än hvad revisionsberättelsen gifver vid handen att dessa medel blifvit använda till, då en bro i Upsala stad, om jag ej missminner mig, erhållit anslag, som på dessa tillgångar blifvit anvisade. Denna bro tror jag hade mindre att göra med landtbruket och dess bina - Den 24 Å p r i f. ringar än förevar, odlingslägenheter hade haft. Men derjemte är det af stor vigt att Jemtlänningen erhåller tillfälle alt inhemta huru de rika jordlägenheter, som redan äro upodlade skola under deras klimat behandlas och gifvet är således att en jordbruksskola väl måste kunna göra betydlig nytta i denna sak. Jag får derföre anhålla om återremiss och då 9:de punkten står i så nära sammanhang med den anses innebära ett afslag på den 9:de, sä har jag ingenting att invända emot en återremiss af begge punkterne, ehuru jag icke har något att anmärka emot den 9:de punkten. Frih. Palmstjerna: Jag vill påminna mig alt för en stund sedan Hr von Hartmansdorff yrkade att StalsUtsk. icke hade någon rätt att väcka frågor i RiksSlms plena; men hans sista anförande innebar likväl en fordran pä alt Slatslltsk. skulle begagna en sådan rätt.
St:r updrogo åt Kronprinsen Oscar, äfvensom dessförinnan åt Hans företrädare Carl Johan, att under Konungens sjukdom föra Regeringen. Jag kan ej erinra mig ett sådant förbehåll. På sätt Gr. Lagerbjelke anfört, finnes för öfrigt intet hinder i Utsk:s förslag för att denna benämning må framdeles iakttagas, och det förefaller mig högst sannolikt, att den i alla fall och utan något särskilt beslut derom nu, kommer alt, vid skeende tillämpning af §:n, i verkligheten varda använd. Det synes alltså vara en mindre nödig formalitet, att nu särskilt föreskrifva det. Hr Gunther har för öfrigt velat fasthålla vid sin under det första anförandet gjorda anhållan, att 3 mom. af 39 <§:n måtte utgå; men jag kan icke heller i detta fall vara af en med honom öfverensstämmande mening. Den värde ledamolen har ansett, att förvecklingar genom detta mom. kunde upkomma, och att det i alla händelser vore af mindre vigt, om landet under någon kortare tid blefve utan laglig Regering. Det är icke allom gifvet, att på detta lediga och lätta sätt upfatta den i många andras ögon ansvarsfulla och tunga regeringsbördan. Det är icke heller troligt, att saken under alla omständigheter aflupe så utan sina svårigheter. Ty under de brydsamma förhållanden, som en icke aflägsen erfarenhet visat kunna upslå; månne icke då Sverige, utan Regering, skulle kunna äfventyra ganska stora faror? Föreställom oss, att t. ex. en Rysk flotta under en tid af, låt vara blott några få dagar, som regeringslös! tillstånd räckte, oförmodligen visade sig utanför Stockholm, eller att inhemska fiender höjde uprorsfanan eller pesten utbröte i hufvudstaden. Alla dessa tilldragelser äro af natur att plötsligt inträffa: och jag tror att Sverige skulle i sådant fall reda sig ganska slätt, utan någon lagligen existerande styrelsemakt.
Jag har aldrig kunnat tro annat, än att någon för oss förborgad politisk orsak varit skälet dertill, att man så gynnat ett främmande land på vårt lands bekostnad. Men om nu R. St. besluta ett annat förhållande; om de begagna sin rättighet att bestämma tullen på alla från Finland inkommande varor med undantag af den å spannmål,hvarom K. M.sjelf äger att forordna, su erhåller vår Regering derigenom ett skäl för afslag å hvad sorn kan påstås af en annan Magt till fördel för dess undersåtare, men till skada för Svenska medborgare. Det är således, efter min tanka, nödigt, att R. St. vid detta tillfälle, icke såsom Beviiln.Utsk. föreslår, i und. anhålla, att något särskildt undantag för Finland icke må äga rum, utan i stället i und. anmäla sitt besluta derom; och det är på denna grund, som jag förenar mig med den värde ledamot, som yrkat återremiss, på det vi måtte få detta betänk, tillbaka med det uttryckta resultat, som förvarar R. St:s rätt att sjelfva höja och sänka tullen å alla varor, med undantag af spannmål. Jag har sett uti en tidning den s. k. undervigten uti handeln med Finland bestridas; men jag förmodar, att de utförselsvaror, som deri föregåfvos utgå från Sverige till Finland, till största delen bestå af utländska varor, som här legat på nederlag, så att min öfvertygelse är, att Svenska varor i föga mån införas till Finland i jemnförelse med de varor, som derifrån ingå till Sverige. Jag anhåller derföre om återremiss af betänk., på det Styrelsen icke måtte kunna i diplomatisk väg inkräkta på R. St:s uti Reg.F. förvarade magt och myndighet att höja och sänka tullen på alla varor, med undantag af spannmål. Denna rättighet bör icke kunna eluderas genom liandelstraetater; ty då låter det tänka sig, att Regeringen skulle kunna genom dylika tractater höja och sänka tullen på varor från alla länder , med hvilka Sverige står i handelsrelationer.
Riksförsamlingens fullmäktige i Riksgäldskontoret, hvilka böra vara Fem, väljas, å lagtima riksdagar, af samma valmän och på enahanda sätt, som nästföregående § löreskrifver; gällande äfven i afseende på ordförande och vice ordförande lika stadgande för fullmäktige i Riksgäldskontoret, som för Bankofullmäktige, enligt nämnde §, eger rum. § 74. Å hvarje lagtima riksdag förordnar Riksförsamlingen revisorer till ett antal af Tolf för hvart år, hvilka till halfva antalet af hvardera kammaren utses, att, enligt Regeringsformen och serskild instruktion, granska Statsverkets, Riksbankens och Riksgäldskontorets tillstånd, styrelse och förvaltning. Hvarje revision skall omfatta ett års afslutade räkenskaper. Revisionsförrättningen tager årligen sin början den 15 September eller, om helgdag då inträffar, dagen derefter, och skall inom två månaders tid vara fullbordad. Revisorerne välja sjelfve inom sig ordförande, hvilken tillkommer afgörande röst, derest, vid omröstning bland revisorerne, rösterna för tvenne skiljaktiga meningar utfalla lika. De anmärkningar, som revisorerne finna sig befogade att i sin berättelse till Riksförsamlingen framställa, skola, sedan förklaringar deröfver inkommit, å nästföljande lagtima riksdag öfverlemnas till vederbörande utskotts granskning och vidare behandling. Till fullmäktige i Riksbanken och Riksgäldskontoret samt til! revisorer af Statsverkets, Bankens och Riksgäldskontorets tillstånd, styrelse och förvaltning, skola ej andra väljas, än sådane, som kunna vara riksdagsmän och ledamöter af utskott. Ej eller må till revisor utses den, som vid något af dessa verk är redovisande eller löntagande. § 76. På samma gång och på lika sätt, som fullmäktige och revisorer, enligt förestående fyra §§, utses, tillsättas jemväl suppleanter, alt, vid inträffande förfall för de förra, träda i deras ställen, nemligen för fullmäktige i Riksbanken Tre suppleanter, för fullmäktige i Riksgäldskontoret Två, och för hvarje års revisorer Sex, hvilka sistnämnde väljas till halfva antalet af hvardera kammaren. § 77. Riksförsamlingens nämnder och valmän utse sjelfve bland sig sina ordförande. § 78.
Härvid anser jag mig böra fästa Eders Kongl. Majits uppmärksamhet derå, att samma brist i lagstiftningen, som eger rum i fråga om sättet och vilkoren för»äktenskap emellan medlem af Svenska kyrkan och mosaisk trosbekännare jemväl förefinnes i afseende å äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillåtet är: och jag har ansett konseqvensen fordra, att jemväl denna brist nu blefve afhjelpt. Deremot torde någon uttrycklig tillåtelse til! ingående af äktenskap utaf sistnämnde slag ej behöfva i lag meddelas, enär det förbud emot äktenskap emellan medlem af Svenska kyrkan och mosaisk trosbekännare, som Eders Kongl. Majit ansett i kyrkolagen förefinnas, väl icke, med afseende å Kyrkolagens grunder och ordställningen i dess föreskrifter, kan utsträckas derhän, att det skulle utgöra hinder jemväl för bekännare af annan kristen troslära att här i landet äkta jude, samt ej heller annorstädes i lag något förbud emot ett sådant äktenskap finnes stadgadt. Derföre har förslaget blifvit sålunda uppstäldf, att äktenskap af nyssnämnde art förutsättas såsom redan tillåtna; och uppställningen i öfrigt synes lämplig äfven i det hänseende att lagstiftaren derigenom undgår att uttala ett medgifvande, som tilläfventyrs kunde stå i strid med ett främmande religionssamfunds stadgar, och hvarigenom ett slags episkopalmagt öfver sådant religionssamfund kunde synas vara af lagstiftaren utöfvad. De momenter, som i detta ämne ytterligare framställa sig, äro frågorna om lysningen, vigseln och den religion, hvari barn bör uppfostras. Kongl. May.ts Nåd. Proposition JW 32. 5 Hvad lysningen beträffar, synes mig att i afseende å de blandade äktenskap, hvarom nu är fråga, böra gälla enahanda grunder, som i afseende ä andia sådana äktenskap äro utstakade i Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847 och i 9 § af Förordningen angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning af den 23 Oktober 1800; och jag har ansett en hänvisning till nämnda stadganden vara i detta hänseende tillfyllestgörande.
I följd af hvad sålunda blifvit anmärkt och då, efter min tanke, den af häradshöfdingen Montelius antagna grund för beräkning af den meranämnde fastebref åteeknade och derför utfordrade lösen uppenbarligen var stridande emot både ordalydelsen och rätta förståndet af 1821 års expeditionstaxa och således, ej mindre hvad angeck dessa nu angifna fall, än äfven till förekommande af enahanda missbruk hädanefter, borde efter laga pröfning undanrödjas, samt i öfrigt, på sätt ofvan omförmäldt vore, häradshöfdingens förklaring, i afseende å de begge äldre fastebrefvens lösen, ej eller kunnat för gällande antagas, fann jag mig föranlåten att, uti skrifvelse den 31 Augusti 1840, anmoda Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea HofRätt att emot härads ' O höfdingen, för dess anmärkta öfverträdelse af åberopade författningar, utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet gåfve anledning. Sedan Advokatfiskals-embetet, inför Kongl.