Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror, att Utsk. icke gjort sia förtjent af så många förebråelser som det nu fått mottaga, och att man vid en flyktig genomläsningj af Betänk, icke fästat tillräcklig upmärksamhet vid den domaren lemnade rätt att ålägga djupare dikning än till de utsatta dimensionerna. Frih. Baab: Jag beklagar Gr. Sparre, som haft det obeha get att förgäfves strida i Utsk. för en bättre åsigt, och sorn anser sig förpligtad att här likväl försvara Utsk. Det fägnar mig emellertid att erfara det Gr:n delar vår mening. Det är således icke för att kämpa med Hr Gr:n, utan för att söka inverka på Utsk., som jag, i full öfvertygelse om alt Betänk, blir återremitteradt, anhåller att få yttra några ord, dem jag hoppas Gr:n kommer att understödja. Det är visserligen sannt, att genom det tillägg Hr Gr:n omtalat, domaren kan ålägga djupare dikning än det före - 644 Den 16 Maj. slagna minimum, men derigenom blir odlingen möjlig först sedan en kanske mångårig rättegång hunnit vinnas. Odlingshågen skulle svalna under det att rättegångarnes antal skulle betydligt ökas. Jag ber att få fästa Utslcs upmärksamhet på Lagberedningens förslag i afseende på RättegångsOrdn. i fråga om dikning. Jag förordar ej Lagberedningens förslag i afseende på dikenas dimensioner, ty den tiden hade man ännu icke hunnit den förbättring i jordbruket att man insåg behofvet af en djupare dikning; men jag förordar Beredningens förslag att, i st. f. de vanliga långsamma rättegångsformerna, öfverlemna frågan om dikens beskaffenhet åt kompromisser, och jag ber Hr Gr:n inom Utsk. framhålla nyttan af den skyndsamhet, hvarmed dessa ärenden på denna väg kunde afgöras. Gr. Sparre: I afseende å det sista yttrandet ber jag att få upiysa, att Lagberedningens förslag ingalunda var Utsk. obekant, och att frågan om kompromiss äfven der diskuterades. -Att Lagberedningens förslag innehåller ett sådant stadgande kommer sig deraf att kompromiss ingår som ett mom. i dess förslag till RättegångsOrdn.
Uti ett Land som Swerige, der förmögenheten är liten men nägorlunda jemnt fördelad, är skickligheten det som mest skaffar förtroende och aktning. Således lärer principen af allmänt förtroende af alla antagas säsom grund för Nepresentations-rätten. Öfwer proportionen af denna Kammare torde snarare olika meningar kunna hysas. Erfarenheten skall derutinnan lenina den säkraste regeln. Hwad jag således här ämnar antaga är blott förflagswis, men likwäl bygdt pä den satsen, att en alltför talrik församling agerar för långsamt, och att en till antalet för mycket inskränkt kunde corromperas, eller ätminstone blifwa derföre misstänkt af Nationen. Min uppställning af det hela är följande: Bilaga till Mem. 633 Den Al l män lia Kammaren bör bestå af 400 walda Representanter. Af desta får ingen wara yngre än 25 ar, och skola alltid deribland 100 sädane Bönder finnas, som med egen hand bruka egen jord, samt de öfriga 300 wara af hwad annat Ständ som helst. Bonden, som i följe häraf är den ende Medborgare i Staten, hwilkcn äger exclusiv Representationsrätt, skall derigenom föras till den högre bildning, hwarförutan han ej kan känna sitt interesse förbundet med den nya formens bibehällande. Walet till desta 400 Representanter skall förrättas inom en bestämd tid före hwarje Riksmöte, och böra dertill hwarje gäng Electorer utses och wäljas. De wäljandes röster böra beräknas i proportion af ägande jord eller en deremot s,varande lika afgift till Staten, när denna afgift i 4 är warit erlagd. Jordägaren räknar 4 röster för hwarje mantal, och för de mindre hemmansdelarne gäller ett proportioneradt förhällande. Wid Electorswalen iakttages, i likhet med walen till Representanterne, att en fjerdedel utgöres af Bönder som bruka egen jord. Efter en allmän resnings »verkställande öfwer hela Riket, böra alla härader jemnas till likhet i mantal.
Då min moster dog, tog jag tjänst hos en änkefru. ANNA. Var hon sträng mot er? ELISABET. tillräckligt mat vackra presenter hon ville allnog bra men men Nej, det var hon inte. Jag fick min lön Hon var nogräknad och ordentlig och Nej, nej, för en fattig flicka är det mycket bättre tid, jag skulle gå fint klädd. Ja, jag hade det ANNA. Men hvad var det då? ELISABET (häftigt). människa, utan som till en varelse af annat slag frestelsen och jag var ju bara sjutton år! (Brister i gråt.) ANNA (efter en paus). Huru länge stannade ni där? ELISABET. Nära två år, då då måste jag flytta! (Hon Hon talade aldrig till mig som till en med hon varnade mig aldrig skyddade mig aldrig för 70 skyler ansiktet med båda händerna.) Ja jag förtjänade inte bättre. Jag kom först till ett fattigt folk och ANNA (springer upp). Det var då sant! ELISABET. Ni har rätt jag förtjänar inte bättre! Men ANNA (på afstånd). Hvart tog ert barn vägen? ELISABET (bittert). dare.) Jag var länge så sjuk så sjuk. Så kom min sjukdom obotlig, så De togo honom ifrån mig! (Paus. Sedan milJag ser, ni föraktar mig ni, som alla andra. sedan sedan (mycket sakta) på barnbördshuset. mitt arma barn han har ju ingenting ondt gjort! jag på sjukhuset, men som hjärtat var angripet och ANNA (närmar sig). Så? ELISABET. måste ut igen! Då hyrde jag det här rummet. ANNA (deltagande). Har ni kunnat försörja er själf, så sjuk? ELISABET. jag fått i arf efter min moster jag köpte det nödÅh ja! Jag hade några hundra kronor, som Så sade de, att jag inte kunde få stanna jag 71 vändigaste, och goda människor hjälpte mig till arbete (Flämtar.) ANNA. få hjälp af honom, som ? Ni har säkert öfveransträngt er! Kunde ni inte ELISABET (stolt). tillbaka, då jag låg på sjukhuset. Jag ville bara återse mitt barn! (Vekt.) Hvad jag längtade efter honom! (Man hör ett lätt buller.)
197 ”Om förvandling af böter efter 10, 11 eller 12 §§ ege, der Domstol ej utsatt densamma, Konungens Befallningshafvande att förordna.” Jag anhåller om remiss till Lag-Utskottet. Stockholm den 14 November 1865. Erik v. Stockenström. Al Herr Trybom, A. P., om understöd af statsbidrag till utvidgning af Elementarläroverkshuset i Skara. Det oafvisligaste materiela behof för en läroanstalts framgång är utan tvifvel ett för lärjungarnes antal och de särskilda undervisningsgrenarne tillräckligt utrymme. Detta saknas för det närvarande vid Skara elementarläroverk, der lärjungeantalet under de sednare åren vext från tretill femhundra. Nuvarande skolhus uppbyggdes unde" helt andra omständigheter och invigdes år 1833, utan att hafva af Staten åtnjutit annat understöd än ett mindre lån. Då varande gymnasium och skola räknade, som sagdt är, omkring 300 lärjungar, ett antal hvari man icke kunde förmoda någon synnerlig tillvext, då blott ett och annat läroverk i riket egde ett lika stort eller större. De förändringar i elementarläroverkens organisation, som sedan skett, och särdeles den så kallade realbildningens betydliga utsträckning utöfver det knappa mått, som apologist-skolan hade att meddela, hafva icke blott genom lärjungarnes ökade antal tagit större utrymme i anspråk, utan äfven genom sjelfva undervisningens beskaffenhet fordrat större och flera rum. I Skara skolhus finnas för närvarande icke mer än 4 å 6 till lärosalar lämpliga rum. De öfriga äro för låga eller för små, att motsvara äfven billiga fordringar på ljus och luft; men äfven med dessas begagnande har rummens antal varit otillräckligt för undervisningens bestridande, så att undervisningslokaler måst beredas äfven utom skolhuset. Detta oaktadt har läroverket sträfvat framåt, och att det i sina bemödanden icke saknat framgång bestyrkes icke blott genom det ökade förtroende, hvarmed det omfattas, utan 198 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Oaskar man twänget, för att altid fjettra religionen under fördomarnas despotism? och huru skola wi komma till ett afgörande resultat af dest gudomliga sanningar, till en säll bildning af inspirationen, uran att sjelsswaldet, lättsinnigheten och »sedligheten pä den ena sidan fa wisa sina altid wanmäktiga försök akt kullkasta religions-sanningarna, samt den egennyttig» uträkningen pä den andra göra sina försök, akt sangsta menskligheten wid mörkret och fördomarnas oundwikeliga ode? Är ej tryckfriheten etr medel, alt kringsprida en allmän kännedom oin begge desta ytterligheter och derigenom ästadkomma en helsosam kännedom och utöfning af det sanna och rätla? Osedliga handlingar, begängna Voldt och i tysthet, wäck» alltid mera efterföljd, än om de utställas för allmänhetens bedömmande. Lasten, fräckt sedd och uppenbarad, wäcker altid afsky; tyst och boldt ulöfwad retar den sinligheken och ökar lär - Dm 26 Iumi797 tärjungarnes antal. — WZgar någon, som lägger handen pä hjertat, och fördomsfritt granskär sin sa wäl rheoreuska som prakkiffa erfarenhet, bestrida denna sanning? Man har sä ofta uprepat klagan om religio. Hens förfall, om atheismens tilltagande och kringspridandei Jag frägar deremot: har någonsin pä jorden funnits en warelse, sofi» icke haft åtminstone en dunkel aning om ett högre wäsende? eller skola wi kalla alla dem acheistcr, som ej under samma form, som wi, dyrka Gud? Nej, för ark förblinda hopen, hafwa lättsinnigheken och den egennyrriga fördomen skrikit om Guds förnekare, da religionens sanna utöfning i stället med hwarje ar wunnik siera anhängare
Som bevis på att detta ämne rörer enskild mans rätt får jag nämna, att adier i detta båtgille gå i arf, kunna pantsättas o. s. v. Hvad Frih. Gederström projectevat rör:de undersökning, huruvida trafiken tarfvade alt inköpa gillets nu ägande rätt, så beror det ju af Göthe - a68 Den iS Januari. borgs handlande att så göra, och den metoden att blifva gillet qvitt kan nog följas, Ständernes inblandning förutan ; och finner Götheborgs stad sin fördel af köpet, så står det staden fritt. Skall Staten inköpa gillets rätt, så hör Götheborgs stad ingå med en und. anhållan till Konungen, och Han pröfva huruvida Han finner för godt att hos Ständerna anmäla ärendet. Hr Ed enil jelin: Jag vill endast, till följe af Frih. Cederströms ytliande om behofvet af bålar, yttra, att det finnes i Götheborg s. k. fribålar, hvilka äga rättighet att frakta när gillets fat koster icke stå lill hands. Under de 43 års tid, sorn jag varit i Götheborg, liar jag icke hört klagas öfver brist på båtar för varulastningen, icke ens under de år, då trafiken varit starkare än någonsin, nemi. åren 1812, 1813 och 1814- Frili. Cederström: Jag anhåller alt få uppläsa några rader af betänk.:
Och i hvilketdera fallet som helst, är den stegrade införseln, mot den 23 minskade utförseln, sålunda föranledd af orsaker och omständigheter, som hvarken kunna eller böra motverkas genom en tullbeskattning. Då af hvad sålunda blifvit anfördt visar sig, dels att priset å Spanmål på den utländska marknaden oftare öfverän understigit det på den inhemska, dels att tillökningen i de införda beloppen, der en sådan eger rum, beror af helt andra skäl än af frånvaron af en tullsats, måste deraf följa, att införselsafgift å nu ifrågavarande artiklar icke är hvarken behöflig — hvilket framgår redan deraf, att Sverige numera i regeln är ett spanmåls-exporterande land — ej heller i nämnvärd mån egnad att hämma införandet af utländsk vara, då sådan är af nöden för den inhemska förbrukningen. Vid bestämmandet af de varuslag, som, enligt Komiterades åsigt, tills vidare böra med tull beläggas, hafva Komiterade utgått, dels från hvad statsbehofven härutinnan kräfva, dels från hvad Komiterade ansett böra vara ett medgifvande åt de inhemska näringarnas hilliga anspråk. Ej mindre för att i detta senare hänseende blifva i tillfälle att så tillförlitligt som möjligt bedöma dessa anspråk, än ock för att vid behandlingen af frågan om de särskilda tullsatserna få varuvärdet eller tillverkningskostnaden, der denna lagts till grund för beräkningen, utrönta, hafva Komiterade sorgfälligt sökt förskaffa sig alla erforderliga och tillgängliga upplysningar, samt i sådant hänseende rådfört sig så väl med idkare af Svenska fabrikshandteringar och handtverkerier, som med handlande, hvilka sysselsätta sig med införseln af utländska varuartiklar. De undersökningar, som härvid bort anställas, hafva, för att blifva mot ändamålet svarande, ofta måst vara af ganska omfattande beskaffenhet. En detaljerad framställning af desamma, med angifvande af särskilda prisuppgifter, beskrifvande af varuprof, och mera dylikt, skulle, af sådan anledning, icke kunnat lemnäs utan en vidlyftighet, som ansetts öfverstiga de lämpliga gränserna för redogörelsen öfver Komiterades arbete.
St:r äro samlade, och vi behöfva i detta fall icke gå långt tillbaka för att påminna oss en sommar, då R. St:r hade i det närmaste slutat sina arbeten, men det dock ansågs nyttigt, att de fortfarande voro samlade, och följden blef att de tillbragte hela sommaren tillsammans utan att hafva något synnerligt att göra. Jag tror mig således hafva anfört tillräckligt med exempel på kända förhållanden, för att visa att prorogation af Riksdag är nyttig. Jag anhåller om bifall. Hr Cederschiöld, Gustaf: I motsats till den förste värde talaren anser jag detta förslag vara af särdeles stor vigt, och vill Don 14 December f. m. 317 derföre med miu röst förorda detsamma. De anmärkningar, lian anfört, hafva till en stor del blifvit vederlagda af Gr. Lagerbjelke, men det finnes åtskilliga andra, som torde förtjena att besvaras. Hr Printzensköld började med en fråga, som visserligen icke lior hit, nemi. ang:de de tätare Riksdagarne, men denna fråga kan dock i viss mån anses vidröra äfven den nu förevarande. Han ansåg att de täta Riksdagarne skulle vara skadliga; men mig synes deremot att det politiska lifvet derigenom vunnit en högre utveckling. Han anmärkte vidare i afs:de på Utskms sammansättning, att R. o. Ad:s ledamöter skulle komma att ombytas och att eontinuiteten i målens handläggning derigenom skulle rubbas. Jag tror deremot motsatsen. Yi höra nemi. dagligen af Landtmm tillkännagifva nden om afsägelser af ledamöter, som nödgas afresa till hemorten. Vore deremot detta förslag lag, komme säkerligen prorogation genom R. St:rs och K. M:s sammanstämmande beslut att inträffa samtidigt med största behofvet för Riksdagsmännen från landsorten att besöka hemorten. Frågan om prorogation framställde sig redan för öfver 25 år sedan. Vid 1834 års Riksdag väcktes af frami. Frih. Boije förslag om rättighet för LagUtsk:t, att äfven efter Riksdagens slut kunna fortsätta sina arbeten. Sedan dess hafva idéerna utvecklat sig, och man har funnit att hvad som då gällde om LagUtskit, gäller äfven om andra Utsk.
Den 11 November e. m. PresteSt:s prot.utdr., som här ofvan näst före framställandet af den sista propos:n btifvit inlagen. Hr von Hartmansdorff: Kanske det torde tillåtas mig att uppläsa de ordalag, som efter min förmening borde blifva R. o. Ad:s beslut. De skulle vara: ”vinner nej, vidblifver R. o. Ad. utan något tillägg sitt beslut ali bevilja Carolinska institutet det ökade anslag StatsUtsk. föreslagit. Hr Rosenblad: Måhända vore kortaste sättet att komma till slut här, om Hr Landtm, täcktes efter hvarandra framställa de båda förslagen till contra-proposition. Kanske då, om den ena eller andra skulle besvaras med öfvervägande ja, alt den, som vore af motsatta sidan, skulle vilja medgifva, att den opinion, till hvilken han hörde, finge, till besparande af tiden, så sent på aftonen, förfalla, utan en dubbel votering. Eljest är det så godt att så fort som möjligt skrida till den dubbla voteringen. Hr Frih. o. Landtm, uppläste nu först BorgareSt:s beslut i denna fråga, och derefter Hr von Hartmansdorffs förslag, hvarefter Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade till contra-propos. vid den blifvande voteringen antaga BorgareSt:s beslut. Ropades starka ja, blandade med nej. Då Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna, att ja öfverröstat nej, begärde Hr von Hartmansdorff votering. Upplästes till justering och godkändes följande volertsproposilion: Den, som antager till contra-propos. BorgareSt:s förslag, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, antager R. o. Ad. till contra-propos. Hr von Hartmansdorffs förslag. Hvarjemte bestämdes, att så väl BorgareSt:s beslut som Hr von Hartmansdorffs förslag borde anslås bredvid den uppspikade voter:s-propositionen. Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 5g. Nej — 55.
Tjugo år hafva ju nämligen i dessa dagar förflutit, sedan denna riksdagsordning antogs, och i nära tre gånger tjugo år hade dess genomförande dessförinnan nästan oafbrutet. stått på dagordningen. Sju år brukade i den gammaltestamentliga tiden betraktas såsom laga tjenstetid för en brud och hebnes hemgift. I vårt nya riksdagsskick kom den giljande ungersvennen visserligen snart nog i besittning af bruden, maktställningen, men först tjugo år sednare kom han i är efter ackord att öfvertaga något mindre än en tredjedel af den efterlängtade hemgiften. Men ingen kan väl på allvar vi \ ja påstå, att de män, som på sin tid arbetade för den nya represen ta tion sordningens genomförande, då icke väntade sig annan frukt deraf än efter tjugo år en afskrifning af trettio procent af grundskatterna. Syftena voronaturligtvis då som alltid vid dylika tillftillen mångahanda, men med uqdantag af hvad som innefattas under de afskrifna trettio procenten, hafva de väl i det närmaste alla blifvit gäekade. För så vidt de voro af mer eller mindre personlig och egen-nyttig natur, är detta icke att beklaga. Men man får väl alltid tänka sig, att i denna för vårt folk så vigtiga brytningstid äfven fnnnos män, som sågo längre än till de enskilda och klassintressena, män, som i reformen icke sågo dess eget mål, utan endast ett stort medel till uppnåendet af andra och högre mål, till en tidsenlig konstitution el utveckling i främsta rummet. Och huru hafva väl dessa förväntningar blifvit uppfylda? Och om försig-tigheten nu äfVen skulle * tycka att till och med, en tid af fulla tjugo år är för kort till ernåendet af några fallfärdiga resultat i den vägen, så återstår det dock alltid att fråga: hafva vi öfver hufvud taget gjort ett enda steg framåt i den riktningen, och huru l&amp;ngt hafva vi dervid hunnit? Det är fara värdt, att svaret på dessa frågor, om det ärligt afgifves, kommer att blifva af mest nedslående art. Närmast måste orsaken härtill naturligtvis vara att söka hos reformen sjelf. Det är icke alltid nog med att en reform varit länge diskuterad.
Meri anledning häraf hafva uti åtskilliga Socknar af Länet öfverenskommelser slutats, att faltigvårds-omsorgen skulle fördelas emellan flera eller färre afdelningar af Socknen eller så kallade Rotar; hvaremot uti Länets öfrige Socknar fattigvården utan en sådan fördelning ombesörjes af hvarje 6 Socken gemensamt, ehuru på olika sätt. Emedlertid och då intagandet uti en Församling medför rättighet, om behofvet så fordrar, att åtnjuta allmänt understöd inom samma Församling, har den omnämnda roteindelningen haft till följd, att frågor om inflyttning från en Församling till en annan, oftare än förr förekomma vid Sockenstämmorne och genom besvär dragas under Eders Kongl. Majrts Befallningshafvandes pröfning, dervid stundom visar sig, som skulle den Församlingarne medgifna rätt att i dessa ämnen besluta, vara menlig, ej allenast för jordbrukaren i allmänhet, som genom Sockenstämmornes beslut ej sällan finner sig inskränkt i val af de arbetare, som han för sitt jordbruk behöfver begagna, utan ock för den arbetande klassen, som hindras från ett fritt bruk af sina krafter på sådan ort, der deras användande skulle medföra större fördelar än som annorstädes kunna vinnas. Antalet af fattige, som på landsbyggden i Länet erhålla större eller mindre bidrag till deras uppehälle, utgjorde år 1838: Mankön. Qvinkön. De årliga utgifterna till dessa fattiges understödjande beräknades vid nämnde tid alt uppgå till 1*3,478 R:dr Banko. I afseende på hälsovården är Länet indeladt i 5 distrikter, försedde hvardera med en Provincial-Läkare.
Hr Professoren Liedbeck hade yttrat, att hvad Hr Biskop Thyselius i förevarande ämne anfört, synes så riktigt, att det bör leda tillåterremiss och förtjenar, att af StatsUttkottet tagas i närmare öfvervägande; tilläggandes Hr Professoren, att det torde, vid nuvarande så långt framskridna Riksmöte, icke kunna föranleda betydlig besparing, helst Ståndens och Utskottens redan antagne Tjenstemän ingått i sina befattningar med förhoppning, att åtnjuta lika förmåner, som deras företrädare under närmast före~ gående Riksdagar ; men det kan och bör för framtiden i sin mohn bereda en billig inskränkning af de dryga och för StatsVerket så betungande Riksdagsutgifterne. Genom ProtocolIsUtdrag af den 3o Januarii, bar Vällofl. BorgareStåndct äfven återremitterat ifrågava - ^22 Stats-Utskottets rande Betänkande, i anledning af Hr Norei framställda anmärkning, att Kamereraren uti StatsContoiret, som af StatsUtskottet är tillkallad och antagen att biträda Utskottet, och följaktligen i lika prcedicament med den öfriga Betjeningen, icke blifvit å AflöningsStaten uppförd till månadtligt arfvode, på lika sätt, som vid de föregående Riksdagarne, ehuru Kamereraren länge måste sysselsättas med biträdet hos Utskottet och med jemn uppmärksamhet följa Stats-regleringen. StatsUtskottet har tagit dessa Anmärkningar i öfvervägande.
Hr Wernstedt har yrkat i sin motion, att ingen vidare försäljning af de besparingar, som kunde på fourage-persedlar inom K. hofstallet äga luin, skulle få ske; att, till följe af dessa besparingar, anslaget för hofstallet måtte nedsättas; att alla medel, som influtit för försåldt fourage, skulle till statsverket ingå eller summan för del försålda fourage!' afdragas på ita hufvudtitelns anslag; samt slutligen, att alla räkenskaper, sorn äga gemenskap med hofstallets fouragering, skulle öfverlemnas till granskning af K Kammarrätten eller R. St:s revisorer Jag anhåller att få för R. o. Ad. omnämna och i minnet återföra, huru den ifrågavar. fourageriugen uppkommit och sedermera fortgått. 1809, då Ständerne anslogo en viss summa till hofhållning åt K. Carl XIII, yttrade Ständerne, att denna summa vore gifven, oberäknadi det anslag, sorn erfordrades för hofstallets underhåll, för att efter Konungens eget välbehag användas. Hästantalet vid hofstallet utgjorde 1809, 202, men nedsattes då till 15c). Sedan Ständerne öfverlemnat en viss rund summa till hofhållning, yttrade Ständerne i skrifvelse d. 18 Nov. 1809: ”hvarförutan utfordringen för i5o hästar i stället för 5.02, som antalet nu utgör, bör af statsverket in natura bestås, beräknadt efter i5 t:v 23^ kanna hafra, 365 Lfå hö och 5 tjog halm för hvarje häst om året”; och i en ytterligare skrifvelse af den q.5 Aug. 1809, sedan StatsUtsk. omtalat det anslag, som lill Konungen blifvit lemnadt, tillägges: ”samt utfodring in natura för i5o hästar, hvilken, jemte utfodring för 9 drabanthästar” De besparingar, som ägt rum, hafva hufvudsakligen kunnat ske, derigenom att före 1823, då H. M. Drottningen återkom, var hästantalet betydligt ringare än nu.