Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
[Decharge jsr och förvaltning för nästlidet år äro jemväl granskade af dertill D~J^i0^r”ee utsedde Revisorei’, hvilka för förvaltningen lemnat hvardera KonKonto-; en. Metalliska kassans förändringar. 1860 till och med den 31 Dec. Inkomna Dukater. 633. » 11 n 11 11 30 Juni 122. 6,102. n v 11 11 >1 14 Sept. 4,03 7AV S:gr 755. 39,42 7AV 14 torets Direktion decharge, hvarå Fullmäktige sedermera, likmätigt 5 § i Revisorernes Instruktion, meddelat sitt godkännande, sedan, hvad Låne-Kontoret i Wisby beträffar, en vid detta Kontors räkenskaper förekommen anmärkning blifvit af vederbörande på nöjaktigt sätt förklarad. § 13- Till fortsättning af den redogörelse för metalliska kassans förändringar, som förekommer i 14 § af 1860 års Revisions-bei’ät telse, meddela Revisorerne följande, nemligen: Utgifvet myn Bankens metalliska kassa i myntadt tadt. Silfver i och omyntadt m m. har Silfv.-Specie. ökats: R:mt minskats: „ „ , „ „ 14 Sept. 198,750. 7,993,636:53. Då från ökningen 7,993,636: 53, drages minskningen 4,319,076: 31. visar sig den effektiva ökningen med Ruut R:dr 3,674,560:22.
Enligt 1849 års öfvergångsslat upgår visserligen ifrågavar:de Lectorslön till 600 R:dr i likhet med de Gymnasii-Lärares, hvilka icke äro ledamöter af Stiftets Consistorium; men vid den lönereglering, då nämnde öfvergångsslat bestämdes, togs aldeles icke i betraktande, att ena hälften af donationen, eller förutnämnde 15 T:r spannmål, tillhörde icke Lector s-lönen, utan voro anslagne såsom arfvode för vården af Domkyrkans Bibliolhek. Genom inberäkning af äfven sistberörde 15 T:r spannmål i Lectors-lönen, har således de medel, som af enskild person blifvit anslagne för ett visst afsedt ändamål, blifvit derifrån ryckte, utan någon motsvarande ersättning. När härtill lägges: att Läraren i Naturalhistoria, förutom vården af Domkyrkans Bibliolhek tillika med stort ansvar och på det mest tillfredsställande sätt vårdar Elementar-Läroverkets Bibliothek, upgående till omkring 11,000 vohlmer, äfvensom Läroverkets alla öfriga dyrbara och värderika Naturhistoriska, Numismatiska och Ethnografiska samlingar utan den aldra ringaste ersättning, att Läraren i Naturalhistoria, oaktadt denna vetenskap i likhet med de öfrige ingår i undervisningen, likväl icke räknar jemte öfrige Lectorer vid läroverket tour och befordringsrätt till högre löneförmåner, så förenas med orättvisan af de 15 tunnorne spanmåls mistning, tillika obilligheten att icke åtnjuta den ringaste ersättning för den tidsödande och ansvarsfulla befattningen såsom vårdare af Elementar-Läroverkels Bibliolhek och samlingar. Det är på grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, och hvilka förhållanden redan vid nästl. Riksdag blefvo af Läroverkets dåvarande Ephorus vitsordade, som jag härmed vågar vördsamt föreslå, det R.
Jag har dock egentligen begärt ordet endast för att upplysa, att PresteSt., såvida man får tro tidningarna, bestämt tullen till 3 sk. eller i likhet med hvad den nu är. För min del instämmer jag dock med dem, som yrkat, att den må bestämmas till 4 sk. Gr. von Fersen: I anledn. af den siste talarens yttrande får jag upplysa, alt jag är nog lycklig att här äga till hands prot.utdr., rör:de PresleSt:s beslut i denna fråga, och att der står, att PresteSt. bestämt tullen å caffe' i enlighet med hvad Utsk. föreslagit i betänk. N:o 29, d. v. s. till 4 sk. Deremot vet jag ganska väl, att BondeSt. bifallit Utsk:s sednare utlåt, i denna del; men jag har också icke omnämnt detta Stånd. Hvad åter Hr Lefre'ns yttrande angår, skulle jag, om varan endast kunde betraktas som en consumtionsartikel för de högre classerna i samhället, icke bestrida hans sats. Jag tror likväl, att den måste räknas såsom föremål äfven för de lägre classernas consumtion, och detta t. o. m. i större grad än för de högre classerna. Men äfven denna omständighet skulle, jag bekänner det, icke hindra mig att antaga den högre tullen, emedan utgiften drabbar i så små portioner. Deremot finnes en annan omständighet, som bestämmer min öfvertygelse, och det ar farhågan för lurendrejeri. Erfarenheten har visat, att då tullafgifterna voro högre, förtullades vida mindre, och att då nedsättning sedermera skedde, ingick på loflig väg så mycket större quantitet af varan; och det är detta ändamål som bör sökas, helst consumtionen i begge fallen med säkerhet kan antagas förblifva på samma punkt. Jag åberopar i detta afseende de sifferförhållanden, som blifvit ådagalagda antingen i Hr Wijks reservation eller i Tullcommitte'ens förslag, jag minnes ej säkert hvilketdera. Gr. Horn, Claes Fredr.: Jag har begärt ordet i anledn. af Hr Lefre'ns yttrande. Det synes, som han vill betrakta caffe' som öfverflödsvara.
Så vidt jag förstår, så vore väl denna omsorg öfverflödig, då det just står i den åberopade lag-§;n: "i och för deras embeles skull.” Således kan detta väl ej tillämpas annorlunda , än i öfverensstämmelse med denna ordalydelse. Utsk:ns förslag till 34 § hlef af R. o. Ad. bifallet. Den 11 Mars. 35 §: n, lii' von Rosen: Följande mening i denna §: ”Till sitt biträde äger han, då behofvet för särskildt tillfälle det fordrar , alt kalla en livar inom roten boende person, som är valbar till ålderman,” skulle jag önska blefve utesluten. Jag befarar, alt, om denna mening qvarstode, åldermannen kunde blifva besvärlig lör sina grannar, och jag vet ej heller hvad biträde han skulle behöfva, så framt han ej ville spara sitt eget besvär. Då jag likväl tror , att detta ej kan blifva särdeles stort, så anhåller jag att denna mening mätte uteslutas. Hr von Hohenhausen: Det var just på dessa af Hr von Rosen upplästa rader, som äfven jag önskade fästa R. o. Ad:« uppmärksamhet. Jag tror visserligen , att vid flera tillfällen, då åldermannen äger att bevaka ordning och stillhet inom sin ort, han kan behöfva andras biträde lill ordningens upprätthållande, att det således äfven bör vara hans rättighet att påkalla ett sådant biträde, och detta förhållande äger rum inom städer och öfverallt. Äfven i de lägsta corporationer afarbetsclasserna äger åldermannen rättighet att tillkalla biträde till ordningens upprätthållande; men det är i afseende på hvem han skall kalla och huru han skall göra det, som jag har önskat få anföra några ord. Besvärade han ofta onödigtvis mångå, då kan man vara ganska säker om att han ej länge blefve ålderman, utan snart nog blefve ombytt.
Hvad åter angar den mening, att Riksens Ständers afgörande rätt i Anmärknings frågan blott skulle inskränka sig till detn, som röra 107 §•, men ingalunda kunna utsträckas till dem, som angå den ioö-te; så har jag förut vidlyftigt sökt utreda detta ämne, och visa, att Riksens Ständer hafva, efter Grundlagens bokstaf, samma ratt i afseende på båda § §.na. 1 Riksdags-Ordningens 2() § står nemligen : Under Riksens Ständers ö f v er lä gg n in g ar pm sådana frågor, nemi. sorn angå Anmärkningar, efter både 106 och 107 §.§. får Konungens beslut ej någon pröfning underkastas. Nät Stånden således uttryckligen tillåtas att niu Den 25 April, der vissa vilkor, af? er lägga om alla slags Anmärknings-frågor, så mäste de ovägerligen äfven hafva rätt att deröfver besluta, bellst en rätt att öfverlägga, utan rätt att besluta ej sy. nes kunna tänkas. För öfrigt anser jag för min del ett befaradt missbruk af Riksens Ständers afgörande magt, i frågor rörande igö §. mindre äfventyrlig, än i dem, som röra 107 §; ty i förra fallet är den anklagade, af Sveriges Rikes Lag tillräckligen skyddad mot en möjlig förföljelse, i det sednare deremot står han blott under Opinionens Domstol. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham■ De Anmärkningar, som blifvit gjorda röra alldeles icke saken, och jag kan icke eller instämma med Herr Hertzenbjelm deri att Anmärkningen blifvit iemnad obesvarad, fastän det yttrande som nu inkommit endast är en underrättelse huru Utskottet arnar behandla frågan j men med Herr Hertzenhjelm förenar jag mig deruti, att detta Memorial måtte hvila intill dess man kan inhämta hvad beslut Utskottet i denna fråga fattadt. Och får jag hemställa om Ridderskapet och Adeln skulle vilja anmoda Constitutions Utskottet att serskildt meddela samma beslut, innan dess allmänna Betänkande i anledning af granskningen af StatsRadets Protocoller kan inkomma.
Hvarför nämner man ångern som ett slags rentvagningsmedel, till hvilket det när som helst skulle stå en fritt att taga sin tillflykt, – hvarför har man aldrig mod att ställa fram det oåterkalleliga, när all ånger är så fullständigt vanmäktig deremot? Hvarför gör man det icke? När det är så till förtviflan omöjligt att taga tillbaka det minsta lilla ord, en blick, ett intet! Hvarför lär man oss icke att vi mot intet stå så vapenlösa som mot det förflutna, mot domen af det som skett! Ah – jo. Sådant hade man kanske sagt henne. Men med tomma ord ... tomma ord! Lifvet lär oss det på ett annat sätt. Det gjorde henne godt att gå; det var som om den fysiska tröttheten skulle skänka lindring. Fram och tillbaka gick hon, fram och tillbaka. I allt som förr gått henne emot hade hon fäst sitt hopp till andra. Far och mor, bröder och tanter, alla hade stått tillreds att jemka till rätta för Marianne, när hon satt det på tvären. Det gälde blott att efter omständigheterna använda det rätta: tårar och leenden, böner, smekningar. Här var detta maktlöst. Ingen kunde hjelpa henne. Ingen kunde stryka bort den ruttna lilla fläcken och göra den frisk igen. Yttre tillfälligheter hade räddat henne från att bli hvad verlden kallar äktenskapsbryterska ... Yttre? – Det var deri förödmjukelsen låg. – Yttre omständigheter, det ville med andra ord säga slumpen. Ingenting i hennes vilja, utan endast slumpen hade fått afgöra att barnet skulle bära hennes mans drag. Men inom henne fans det något som icke dömde efter det yttre, icke efter slumpen. Och till ingen kunde hon vädja från denna dom. Ja, det innersta i hennes varelse krympte sig till och med under medvetandet, att de qval hon led, skulle för andra vara blott nonsens, ja, en ren löjlighet. Hon hade ju intet förbrutit. Intet? Hvad kalla ni qvinnor en sådan själens fräckhet? hade Pål sagt. Hon visste det icke. Om sådant hade ingen qvinna talat med henne. Hon kunde heller icke förtro sig till någon. Men för henne var det allvar. Hon kände att det var en kris, och en som hon ensam måste arbeta sig igenom.
Lagen så mycket säkrare skulle tillämpas, och ej, såsom ofta händer, straffet just för sin stränghet skull eftergifvas, samt således föreslagit suspensionsstraff i stället för afsättning från Embetet. Utskotten hafva likväl iråkat en contradiction, då de icke vederlägga, utan sjelfva anföra: ”Den me ”ning har väl inom Utskotten blifvit discu”terad, att en Prest, som beträdes med någondera af de i denna Artikel förekommande Lagbrott, borde såsom förvunnen ”förbrytare mot sin Presterliga Ed, samve”te och pligt från PrestEmbetet alldeles skil”jas; men Utskotten, ehuru icke misskän - Den i5 Junii f, m. i3g *’nande denna strängare menings sanna nw"raliska grund, hafva dock fruktat, att än”damålet derigenom snarare förfelas än vinges, enär erfarenheten visat, att de strän”gaste straffbestämmelser oftast leda till brottets fördöljande” &c. När Utskotten yttrat detta, och således högtidligen förklarat, att den Prestman, som efter deras ifrågavarande förslag skall suspenderas, vore att anse såsom förvunnen förbrytare mot sin Presterliga Ed, samvete och pligt, så tyckes det att uppmärksamheten äfven bordt fästas på det förnedrande för Församlingen, att nödgas återtaga en sådan förbrytare till sin själasörjare, hvilken icke vidare bör kunna betraktas såsom själasörjare, utan i den mening som sörjde han deröfver alt han spillt sin egen själ och sålunda aflagt prof på sin egen ovärdighet att vårda andras själar. Jag föreslår derföre, att antingen ur formulairet för PrestEden måtte uttagas förpligtelsen, att ej genom olagliga medel söka sin befordran, eller ock att ett sådant Edbrott måtte bestraffas med tjenstens förlust. Jag känner ingen häri möjlig modification, och öfverlemna!’ derföre denna anmärkning till Utskottens samvetsgranna pröfning. Grefve von Schwerin> Fredrik Bogislaus: Jag instämmer uti de af Herr Hjerta gjorde anmärkningar, men anhåller alt serskildt få tillägga, det jag anser 1790 års
Detta hafva Rikets Ständer förut jemväl erkänt, då de, i underdånig skrifvelse af den 23 November 1823, hos Kongl. Maj:t anmälde deras åsigt, att förlägenheten i i allmänna rörelsen skulle kunna minskas genom upprättande af enskilda bolag, till bestridande af en sammansatt upplåning och utlåning, hvilka, oberoende aj Rikets Ständers penningeverk, skulle förena de kapital-egandes och kapital-behöfvandes intressen och småningom göra den vidsträckta utlåning umbärlig, som hittills varit för allmän räkning bedrifven; hvadan Rikets Ständer ansågo diskont-rörelsen heldre böra öfverlemnas åt den enskilda omtanken, än utgöra föremål för Stats-förvaltningens omsorg. Rikets Ständer afgåfvo ock förslag till den författning om enskilda Banker eller diskonter, som Kongl. Majit, med gillande af deras åsigt, den 14 Januari 1824 utfärdade, och hvilken ännu tjenar till efterlefnad. För Rikets Ständers Bank skulle utvidgade utlåningar genom aidelningar i de orter, der upphörda Privat-Banker haft sitt säte, och en dermed förenad större utgifning af dess sedlar förorsaka, vid myntvärdets upprätthållande, svårigheter och förluster, som vida öfvervägde räntevinsten af den tillökta lånerörelsen. På dessa skäl afstyrker Komitén, att denna utväg till Privat-Bankernas ersättande må vidtagas. Om företrädet mellan de 2:ne andra ulvägarne, bibehållande af sedel-utgifvande enskilda Banker eller inrättning af sådane utan egen sedelutgifning äro meningarne mycket delade. Oaktadt de många, till en del välgrundrade, inkast emot sedelutgifvande enskilda Banker, som ofta blifvit framställda, synas de dock, i vissa hänseenden, ega företräde för enskilda eller så kallade Filial-Banker, som röra sig med förlag af Rikets 16 Kongl. Majus Nåd. Skrifvelse, N:o 40. Ständers Bank och följaktligen med dess sedlar.
ofta säga: » Huru kan du kläda dig lika fint som vi för samma summa s o m af oss användes till nålpenningar? » Då jag hade anställning å kontor, b o d d e jag h o s släktingar o c h skulle gärna fått hemmasydt då där var sömmerska, om. jag så velat, m e n jag gjorde det icke af samma skäl s o m nu. Jag anser det nämligen icke vara någon förtjänst för den, s o m sällan låter ändra o c h blott får en n y klädning hvart år, då en skicklig sömmerska, s o m själf har symaskin, icke går under 1: 50 pr dag. Ä r därtill min tid upptagen, så att jag icke själf är i tillfälle att hjälpa henne, sys icke klädningen på mindre än 2 ä 3 dagar; räknar man så födan därtill, blir uträkningen klen, förutom all oordning i h e m m e t under tiden. Däremot tror jag att det blir billigare ha sömmerska h e m m a för dem, s o m ha stor familj o c h hvilkas kläder ofta behöfva undergå förändringar, m e n nu är j u fråga o m den enskilde. De trenne senaste åren har jag för sommaren haft en bomullso c h en grå ylleklädning oförändrade. Bomullsklädningen, ehuru m y c k e t treflig m e d hvita spetsar, är dock omodern nu, så den ämnar jag gifva bort, m e n den grå klädningen får ännu vara m e d ett år. Ett sommaröfverplagg köpte jag för 6 år sedan, m e n har denna sista sommar icke begagnat det, utan har jag hulpit mig m e d kragen till en finare lång kappa (som köptes i fjol), för att icke behöfva gifva ut penningar för något sommarplagg detta år. På sommaren har jag vanligtvis 2 å 3 hattar, hvaraf den bättre i år begagnades oförändrad för 3:dje sommaren; den kostade ny 18 kr., endast plym e n å densamma betingade 10 kr. Nästa sommar begagnar jag hatten s o m den är, sedan plymen k o m m i t på en litet finare hatt, s o m då icke behöfver kosta mer än 5 kr.
När ett sålunda beredt förslag till Stånden återkommer, varde det behanclladt på samma sätt, som här ofvan om Utskotts första förslag stadgas, dock att ytterligare återremiss ej må ega rum ; samt att nu varande tredje moment af samma §. må erhålla ordnings-numern 4, och antingen bibehållas vid nu varande ordalydelse, eller ock, i händelse af Kongl, Maj:ts bifall till d en af Riksens Ständer, för deras del, vid innevarande Riksdag beslutade ändring, undfå den ordalydelse, som i Utskottets Memorial, N:o 9, uppgifven är. Stockholm den 2 Mars 1841. Ank. till Exp. Utsk. den 6 Mars 1841/kl. ra midd. Memorial till Riksens Ständer med förslag till ändring i Riksrättens organisation. Constitutions-Utskottet har i Memorialet, N:o 85, anmält sin afsigt att till Riksens Ständer inkomma med förslag rörande ändring i Riksrättens organisation} och Utskottet går nu att den sålunda Öfvertagna förpligtelsen uppfylla. 4 Constitutions-Utslotlcls Memorial, JS:o 86. För alt med den fullständighet, som i ett dylikt Utlåtande är möjlig, redogöra för de grunder, på hvilka Utskottet byggt sitt förslag, torde det tillåtas att namna, det alla Utskottet bekanta organisationer af en Domstol till afdömande af anklagelse emot Statens högsta embetsman, för begångna embetsförseelser, kunna hänföras till någon af nedanbeskrifna tre hufv ud k lasser.
Hans Jansson från Elfsborgs Län yttrar: att Rikets försvars-anstalter äro en sak, sorn virserligen förtjenar all uppmärksamhet, ty vår sjelfständighet och frihet beror derpå. Att sätta de förra på så respectabel fot som möjligt, är att betrygga de senare. Men då man söker vinna detta mål genom nya inrättningar, så böra dessa afse, icke allenast en förökad personal vid Rikets Krigsinagt, utan äfven sättet att till - ii Stalssamt Öec.-Utsk. Uti. Nro 84- skapa och möjligheten att underhålla denna Försvars-styrka, både i moraliskt, fysiskt och csconomiskt hänseende. Han anser Friherre Anekarsvardf förslag medföra menliga följder för Religion, Sedlighet och Uppfostran, och, under en sträng tillämpning, bereda en ojemn fördelning af den med Fosterlandets försvar förenade bördan. Vice Talmannen jjfon jonsson anser det, enligt Grundlagen, icke tillhöra någon annan, än Konungen, att framställa planer till beslut om förändring eller förminskning af Sjöförsvaret, hvilket måste blifva Rikets oundgängliga vapen. Casper Wijkman från Upsala Län bestrider väl, att förslaget innebär en sådan våda som de förenämnde Ledamöierne af Bonde-Ståndet förmenat, men anser en utsträckning af Jdeväringsskyldigheten nu icke vara verkställbar. Eric Andersson från Vesterås Län befarar detsamma vara i högsta grad vådligt och ledande till sinnenas uppretande. Vidare hafva Utskotten fått emottaga, genom ytterligare remiss från Höglotlige Ridderskapet och Adeln, anmärkningar och idéer, i anledning af Friherre Anckarsvards Tankar om Rikets Försvarsanstalter, hvilkas innehåll Författaren, Herr Montgommery, Gustaf, i slutet af afhandlingen, sammanfattat uti följande sattser: Statssamt Oec.-Utsh. Uti. N:o 84. i3 1:0 att Conscriptions-Systemet är hufvudgrunden för försvaret af vär politiska sjelfständighet; s:o att Central-försvaret dermed står i ett bestämdt och ovilkorligt samband; 3:0 att en tillräcklig
En regnig och kall afton åtta dagar derefter, passerade tvenne nedsmutsade resvagnar Horns tull i Stockholm, och stannade utanför det lilla vakthuset. En sömnig besökare kom ut med en lykta i handen, tummade de resandes kappsäckar, och stannade vid den främsta vagnen, der blott en person väl insvept i en kappa, med mössan neddragen djupt i pannan, snarare låg än satt, med fötterna hvilande på framsätet. Besökarn rörde vid hatten och yttrade lakoniskt med sömnig och dåsig röst: ”namnet?” – Grefve P. ifrån Småland, – svarade Didrik, som lutade sig ned ifrån kusksätet der han satt; besökarn nickade och vagnarne rullade nedåt den långa smutsiga Hornsgatan öfver slussen, veko af inåt staden och stannade vid ett stort gammaldags hus med uthuggna stensirater, figurer och vapen öfver porten samt hela framsidan prydd med girlander af blommor och frukter i bildhuggeri. – För upp henne, Didrik se till att ingenting fattas, och sök att utforska om hon önskar något, – sade Edvard och lade sin hand på Didriks axel, då han steg ur vagnen. Didrik såg på sin husbonde uppmärksamt innan han svarade, ty i dennes ton låg en vekhet, som han icke hört allt sedan det olyckliga brölloppet. – Ack, herr grefve, hon önskar säkert ingenting annat, än att se er – svarade han ändtligen med sakta röst. Edvard qväfde en ofrivillig suck, vände bort ansigtet och sprang upp för trappan. Didrik nalkades nu den andra vagnen och öppnade vagnsdörren, en liten näpen kammarjungfru, som suttit på baksätet, hoppade ur med ett skrin under armen. – Vi äro nu hemma i Stockholm, vid herrskapets hus, – sade Didrik och stack in hufvudet i vagnen. En liten fot framsträcktes och straxt derefter syntes hela Annas figur – insvept i en vid reskappa – vid skenet af gatlyktan som spridde sitt obestämda och flämtande ljus öfver den plats der de båda vagnarne stannat.
Maj afgifna Betänkande dels om ändring uti tiden och sättet för Markegångs-Taxornas upprättande m. m.j dels ock angående jemkning uti de liz Den 7 Juli, de Tiondeoch Rentegifvare emot Indelningshafvare och Rentetagare åliggande skyldigheter, jemte samma Utskotts den 29 sisth .Tuni afgifna förnyade utlåtande i berörde ämne , beslöt Prest» Ståndet att gilla och godkänna hvad Utskottet uti berörde Betänkande yttrat och tillstyrkt, dock med undantag af Utskottets förslag, att de årliga Markegångs-Taxorna skola upprättas inom. de 5 första dagarna af November månad, hvilket Förslag blef ogilladt af Prest-Ståndet , sorn ansåg Markegångssättningen böra förrättas på den tid, sorn Kongl, Förordningen af den 1 October 1810 utstakar. Ut supra. Ex Protocollo J. U. Almqvist. S. D. Efter öfverläggning om Bevillnings-Utskottets Betänkande, rörande Allmänna Bevilh ningen, blefvo de af Utskottet deruti föreslagna grunder af Prest - Ståndet godkända, med förbehållen rättighet att utan hinder af berörde bifall vid Projectet till Bevillnings - Stadgan göra de anmärkningar, hvartill Ståndet under granskningen deraf kan hnna sig befogadt. Ut supra, Ex Protocollo J. U. Almqvist S. D. Efter uppläsande af Constltutions - Utskottets Memorial: 1:0 T anledning af Kongl. Majtt Nådiga Proposition rörande tillägg uti Regerings - Förmens 81 §. 2:0 Rörande d* tillägg uti åtskilliga af Regerings-Forihen , hvilka blifva en följd a£ Riksens Standert Beslut om granskning af JuStitiae Ombudsmannens Diarier. 3:0 Angående skyldighet för alla inom Bonde-Ståndet, sorn bebo och äga Frälsehemman, att deltaga uti erläggande af Riksdagmanna arfvode för Bonde - Ståndets Fullmägtiga; ansåg Prest-Ståndet, som vid berörde Memorial gjorde inga anmärkningar, de sarinna böra hvila till nästa Riksdag. Ut supra.