Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— N:o 70- till Rikets Ständers, angående anvisande af Statsbidrag till en väganläggning mellan Öfver-Torneå och Pajala socknar i Norrbottens län. Se vidare Stats-Utskottets Memorial N:o 158. (lim). — N:o 71. till Rikets Ständer, i fråga om inrättande af ett Landtbruks-Institut i Skåne. IV. 120, 122, R. 123. V. B. 177.247, 248- Å. 277. VIII. U. 58, 80, 82. A. 92. E. 197. — N:o 72. till Rikets Ständer, angående en med Danmark afslntad Traktat om upphörande af Oresuudska tullen. IV. R. 268. B. 416 A. 464. E. 494. — N:o 73- till Rikets Ständer, angående grunden för utgörandet af de till Batsmans-indelningen i Blekinge län anslagna s. k. öfverskottsoch reserv-räntor. R416 V. B. 4(3, 418. A. 541. E 553. — N:o 74. till Stats-Utskottet om anvisande af medel för fortsättning under år 1857 af arbetena å Vestra och Södra Stamjernbanorna. V. B. 247, 277, 284- A. 327. E. 329. — N:o 75. till Stats-Utskottet, angående väckt fråga om förhöjning i beklädnadshjelpen för Under officerare med vederlikar vid Lif-Gardes-Eegementena till fots och Artilleri-Regementena. Se Stats-Utskottets Memorial N:o 71- (35:o, in.) — N:o 76. till Rikets Ständer, angående utbetalning af innehållen och till Statsverket indragen aflöning för de under krigsåren 1806—1810 fangna ogifta Officerare och Under-Oificerare med vederlikar.
Ad:s förut fattade beslut, att medelpriset af 10 års markegång skall ligga till grund för erläggandet af de grundskatter, hvilka hädanefter utgå; och för min del anser jag, och R. o. Ad. lärer upplyst finna, att ett beslut ej är fullständigt under andra vilkor, än att äfven möjligheten för dess tillämpning är afsedd. R. o. Ad:s beslut, att medelpriset af 10 års markegång skall ligga till grund för liqvider emellan räntegifvare och räntetagare, bestämmer, att de högre prisen under missväxtåren skola tagas i beräkning och, elmin icke utgående under missväxtåren, likväl sedermera under följande år, då spannmålspriset är lägre, komma räntetagaren till godo. Det måtte vara R. o. Ad:s afsigt att genom detta beslut fördela de högre skatterna och inkomsterna, som under missväxtåren äga rum, på flera år, så att skatterna, äfvensom deras inkomster, hvilka skola uppbära dem, må blifva jemnade. Deraf följer, att under missväxtår, då spannmålen äger ett värde, som öfverstiger medium af io års markegångspris, spannmålen ej skall kunna uttagas in natura, utan deremot, då spannmålen är i lägre pris, missväxtårets pris bör beräknas och komma räntetagaren till godo, på det icke samma sak 2:ne gånger må komma i beräkning till den enas fördel och den andras skada. På samma sätt bör, då under goda år spannmålspriset är lägre än medelpriset af io års markegång, och då leverans in natura äger rum, någon ersättning naturligtvis lemnäs af räntegifvare till räntetagare, för att fylla skillnaden emellan spannmålens värde för det året och medeltalet af 10 års markegångspris. Såvida icke detta observeras och reglor derför bestämmas, är R. o. Ad:s beslut, att medelpriset för 10 år skall tjena till grund för skatternas utgörande, alldeles otillämpligt och således tillintetgjordt.
Om nu således den afgifna reservationen skulle meddelas de öfriga Stånden, innefattade sådant el t upprifvande af R. o. Ad:s beslut, alt den väckta motionen ej fick de öfriga Ständen meddelas. Hr Frih, o. Landtm, trodde alltså för sin del icke, alt Hr Munck af Rosenschölds reservation kunde komma i fråga att med de öfriga Stånden communiceras, enär R. o. Ad. redan i ett föregående plenum fattat ett beslut, som dermed icke kunde förenas. II. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Om jag ej borde befara förolämpandet af Catilinas skugga, skulle jag utropa: Quousque tandem abutere Catilina patientia nos t ra; nu lyckönskar jag Ståndet till sitt långmod, ty detta långmod har sin grund f en djupt parlementarisk laglydighetskänsla ; men mig må tillåtas önska, att detta långmod ej sättes på så hårda prof. ty, deri lika alla dygder, finnes för dess utöfning en gräns; och antingen brister vårt långmod eller sträckes det längre än behörigt är. Hr Rosenqvist, Fredr. Leonh..* Jag anhåller, att 57 §:n Riksd.Ordn. måtte blifva uppläst, så att hvar och en derefter må fatta sin opinion örn saken. Frågan är blott att få communication af en reservation. Ståndet har under denna riksdag gifvit grundlagen 2:ne tillrättavisningar. Den första var då Gr. Anekarsvärds motioner förnekades remiss, och dea andra gången var då Ilr Munck af Rosenschölds motion blef icke blott afslagen, utan dessutom vägrad communication med de öfriga Stånden, en förmån, som Ståndet lät Gr. Anekarsvärds motioner vederfaras. Jag förbiser sjelfva saken, men väcker fråga härom endast för proejudicalets skull. Nu åter har fråga uppstått om en reservation får communiceras eller icke.
Det instrument, på hvilket hon spelade, var ett ododion eller luktklaver, af den art som italienaren Odorato uppfann omkring år 2100 och hvilket sedan, i mån af kemiens framsteg, betydligt förbättrats. Det ododion på hvilket Aromasia spelade var förfärdigadt af den kända luktklaver-föreningen i Mora, den gamla socknen vid Siljan i Dalarne, hvilken börjat med att göra väggklockor, sedermera sysselsatte sig med symaskiners tillverkning, därefter arbetade i fonografer och slutligen öfvergick till att i stor mängd förfärdiga de i fråga varande klaveren, den för orten kanske mest naturliga slöjden. Aromasias luktklaver hade ett ganska stort omfång som sträckte sig från den lägsta doftskalan, från de tunga jord-, till och med dydofterne ända upp till lökotinen, en först år 2369 upptäckt, ytterst fin luktton. Hvarje tryckning på en tangent öppnade en motsvarande gasometer, och konstrika verktyg sörjde för höjandet, utbredandet och dämpandet af de olika dofterna samt deras samverkan till harmoniska vällukter. Den redan på adertonhundratalet uppträdande framtidsmusiken hade under de två närmast följande århundradena, synnerligen genom fonografens hjelp, utvecklats i så hög grad och slutligen nått en sådan fullkomning, att örat omöjligen kunde fördraga mer af det slaget. Den ryktbare Richard Wagner, framtidsmusikens uppfinnare, hade så kraftigt bearbetat de mänskliga örhinnorna, att dessa slutligen icke förmådde mottaga några intryck, och hans lärjungar hade genom fonografer skickat basunstötar kring hela jorden. Mänskligheten var i lång tid döf, stendöf, och örat ansågs slutligen som en öfverflödig lem. Det var då som konstvänner och kemister, hvilka redan på tvåtusentalet började sammansmälta, vände sin uppmärksamhet till den länge vårdslösade näsan. Luktorganets finhet hade under de senare århundradena icke utvecklats, snarare gått till baka genom inverkan af nikotinen. Men hvarför skulle detta icke kunna ändras? Intet annat af de mänskliga sinnena verkar så lifligt på tankeförbindelserna, som lukten. Det låg därför nära till hands, att genom konstens medel taga vara på detta sinne.
Jo i ons fick hon en liten socker mamsell, så nätt och söt, med en blomma i håret och guldprickar på klädningen. Emma dansade i glädjen, lade mamselln på den finaste, hvitaste bomull, radade små blommor omkring, ja nändes ej kyssa henne ens, för att ej fara illa med henne. Sen lade hon den yttersta kanten af sin lilla, lockiga panna på dockans bomulls bädd, för att få sofva med sin lilla, snälla sockervän". "Kom så Hugo. Han tyckte sig vara så qvick, när han sakta tog dockan och bet sönder den, i detsamma lilla Emma öppnade sina ögon. Ser du huru bittert Emma gråter. Är då förlusten af en sockerdocka en så stor sak?" "Tacka vill jag lilla Edvard. Samma dag han kristnades begrofs hans mamma, kort derefter hans syster och bror, och sen brann hans hem med allt, hvad deri fanns, ja så noga, att lilla Edvard ej hade en skjorta ens att ömsa på sig, och han behöfde ändå så små skjortor. Men sen J sorgen tynga på Edvard? Alls icke". "Försök att se på honom, du skall märka huru han genast ler. Peka finger åt honom, eller tala ett ord till honom, och du skall få se att han ställer sin mun på vidgafvel för att skratta. Hvad bryr han sig om sorgen? Dertill är han för klok. Dags nog blir att gråta när man får tänder, menar Edvard". "Ja, sen J, jag har lefvat länge, jag har sett verlden, och alltid har jag sett, att det icke är olyckorna, som plåga menniskan. Det kommer bara an på huru man tar det", sade gamla Lisa. 1 Premierministers benämning på Owaihée eller Hawai. En ung qvinna stod vid stranden. Hennes svarta hår föll rakt ut för hennes axlar. Hvar är blomman från Owaihée qvinnans hufvud, hvarföre är hon oprydd, hvarföre kastar hon sin blick utåt hafvet? "Trolösa haf, Owaihées moder, hvarföre bar du hit din dotters boja, hvarföre bar du hit främlingens skepp?"
Ubbflå emellan £areriitgdntän olifa meningar, få att oiitröjining blifmer nöbig, bmtlfett alltib bör mara öbbett, attjiälled bett efter lebamöterned antal; Semillniitgésgörorbnittg löss. 63 ffolaitbe, när röfterna äro lifa, beit mening gälla, forn tanber titt ben ffattffplbi* geö förmon. §• 81. @n Ijmar, font bet åftitnbar, mare berättigab att på ftättet ersätta uuber (Sfter fnttänbabe Sorteringar, dligger bet öpäraböfftifmarett, belö att geitaft etter ftft inom tre medför mebbela tttbrag öfmer atta mibtagite änbringar titt fjmarje forfén, för fymilfen, feban föregåenbe året, äitbriitg egt runi, för att å prebifftolen behörigen fttngöraö, belö odf att titt Äoitungend ©efattttiitgöljafmaitbe uppgifma be märbeu, font blifmit f>marje titt boftab affebt boftätte mib be inom Sältet förlagbe Regementet od) Qtorpfet åfatte j ffolaitbe b ef a ftftnämnbe uppgifter berefter af Äonun «Regementdffrifmareit etter lipp* böröbmannen, font bör af löne^infontjlerite innehålla be beraf utgåeube SBemittningés mebel, ffall utan uppehåll leoercra befantma i 8anbt 2:o 0ebttajl ittont trenne toedor efter bet £aretingd 65 tid ©rofjljanbel^, ©er till 3)iinutfjanbel& Sio ©tånbdperfoner etter ®mbetö Söerfett, tittfammanö femtio perfoner, potila funna arbeta på förbelitiitgar, font barbera inom jtg cga utfe en af beråd Sebamöter att å be blanb befia afbetningar, ber Öfmer
Vid alla de riksdagar jag bevistat, och som räknas ifrån år i8:5, har jag aldrig erfarit, alt man hyllat den princip, att Stånden ägde rättighet att gifva Utskm föreskrifter för deras tillgöranden. Utsk:n bestå af representanter likasom RikSt:n, och halva såsom dessa sina functioner att fullgöra i enlighet med grundlagen. Grundlagen är deras enda rättesnöre, och de behöfva alldeles icke göra något afseende på de föreskrifter, som kunna meddelas dem af RiksSttn, hvilka äga att fatta sina beslut i sådana ärenden, der de lagligen kunna besluta. Dessa beslut skola af Utsk:n uppfattas, men några sådana föreskrifter, som dessa, hafva aldrig förr än nu kommit i fråga att ifrån något RiksSt. emanera. Är det till en sådan inbjudning, som R. o. Ad. vill lemna sitt bifall, så mäste jag högligen protestera deremot Det är numera alldeles solklart, att majoritetelerna vid denna riksdag inom R. o. Ad. och PresteSt. endast afse de beslut, som de sjelfve fatta, ulan att tillse hvad följden af ett sådant förfarande vid en kommande riksdag kan blifva. Derom synas de icke särdeles bekymra sig, men det är icke svårt att förutse hvad följden skall blifva; ty det är temmeligen tydligt, att nästkommande Ständer skola fästa en särdeles uppmärksamhet pä huru dessa begge Stånd handlat, och att de hädanefter troligen låta dem först företaga statsregleringsfrågor, innan de sjelfve fatta beslut deröfver. Den 14 Juni f. m. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag iiinnar icke inlåta mig i något berömmande af de tänkesätt, hvilka här yttrat sig, icke heller af de Stånds beslut, som kunnat vara i fråga, emedan jag anser sjelfva saken endast röra en af StalsUt^k. vidtagen åtgärd; men hvad densamma angår, så tror jag, lika med PresteSt., alt StatsUtsk. har tradt utöfver gränsen för sin grundlagsenlig» rätt och befattning. 53 §:» Reg.- F:n lyder i första punkten sålunda : ”R.
Säkert skola de arbeta med lif och lust! Stackars de barn, som i sista minuten, medan deras mamma kanske ännu sofver efter föregå- ende aftons festtillställning, få framslängd åt sig en skål brännhet välling eller en kopp dåligt kaffe, som de ej hinna dricka ur. Huru skola de reda sig med skolarbetet? Följa vi dem, skulle vi nog få se dem sitta likgiltiga, frånvarande och dåsiga under lektionstimmarna. Barnen själfva veta ej, hvad som går åt dem, de höra ej med öronen och se ej med ögonen — men det är hunger. En läkare berättade mig, hur han tillkallades i ett hus, där dottern tynade bort. Hans vana blick upptäckte svält, » gentil svält ». Och du själf, i huru olika stämning försätter dig ej om morgonen det starka, rensmakande kaffet mot det slags dekokt, som nog litet hvar af oss en och annan gång fått göra bekantskap med, som skall föreställa kaffe, men i själfva verket är en parodi därpå! A f det förra mår du väl och känner dig upplifvad, af det senare blir du sur till lynnet och får magsyra. (Forts. o. slut i nästa n:r.) Camilla Collett, den frejdade norska författarinnan, hvars bild Idun förliden som mar tecknade för sina läsarinnor, fyllde i måndags i Kristiania 80 år och var med anledning häraf föremål för stor hyllning. Hon fick under dagens lopp mottaga hundratals lyckönskningar i form af telegram o c h blommor från inoch utlandet äfvensom mångfaldiga andra bevis på sympati. Kl. 2.15 satte sig ett långt, uteslutande af kvinnor bestående festtåg i rörelse till författarinnans bostad, hvarest hon, omgifven af barn och barnbarn, upprepade gånger måste visa sig i fönstret. Därefter uppvaktades hon af en deputation, hvarvid fru Ullman till författarinnan öfverlämnade en praktfull, stor blomsteruppsats från Kristianias kvinnor. IDUN 1893 Studentersamfundet gaf senare en fest, som bevistades af så många deltagare, som lokalen kunde rymma. Många kunde icke få biljetter till festen. Under festens gång talade prof. Dietrichson och fru Ragna Nielsen för författarinnan, som tackade för de för henne uttalade lyckönskningarna. Fe sten var ytterst animerad.
Derhän leda möjligtvis de tillstyrkanden, som göras å andra sidan, ifall nemi. tvänne Stånd skulle stanna i den åsigt, som nu blifvit yttrad inom detta Hus. Om R. o. Ad., då frågan här första gången förevar, anmärkt att ämnet vore af sådan beskaffenhet, att StatsUtsk. alldeles icke bort befatta sig med sådana reglementariska föreskrifter i afseende på de K. lustslotten, som Utsk. tillstyrkt ; om i afseende på formen en sådan anmärka, blifvit gjord, och man sagt att frågan derom vore elt önskningsmål och således icke af statsregler!s-natur; så hade StatsUtsk. haft tillfälle att i enlighet dermed behandla ämnet, ty då hade StatsUtsk. genom deputation, på sätt 69 §:n Riksd.Ordn. antyder, kunnat direct i Stånden sökt bringa frågan till öfverensstämmelse med den inom detta Stånd yttrade önskan; men då gingo anmärkningarna, som föranledde till återremiss, blott derpå ut, att detta Stånd icke ville hafva i sjelfva saken ett sådan beslut som Utsk. tillstyrkt; och ingen anmärka, gjordes derom, huruvida StalsUlsk. ägde rättighet alt yttra sig på sätt sorn skett. Således skulle jag tro, att denna aniuärkn. i formen nu kommer för sent, hvilken innefattar ingenting mindre, än ett försök alt rubba ett beslut, som åtminstone till en del kan anses i detta Stånd vara fatladt, enär anmärkntna vid återremissen icke afselt att fasta StatsUlsk:s uppmärksamhet derpå att Utsk. öfverskrida gränsen för dess rätta bestämmelse. Beträffande Hr Lagerhjelms sätt att förstå 69 §:n Reg.F:n, så får jag för min del tillstå, att jag icke kan linna att nämnde § innehåller någon instruclion för StatsUtsk. i afseende på Den 16 September f. 111. på de maij sorn tillhöra eller icke tillhöra detta Utsk:s befattning. Sådant finnes i andra grundlags-§§. 6g §:n innehåller blott föreskrift huru förhållas skall då två Stånd stanna emot två uti sådana frågor, som röra statsreglerm. Sådan ar frågan nu.
– «Jag undrar om han är derinne? yttrade en i hopen, medan han flåsade höga hvirflar tobaksrök ur sin hvita lerpipa. – «Jo, det är så godt som säkert – svarade en annan. – Det ropades i jåns ner i källarsalen, att kyparen skulle bära upp en flaska bittert och spanskt tillika med glas, och det är just för hans räkning, som värden förser sig med den dryckesvaran. – «Ja så, han håller sig för god att dricka öl och buska samt ta sig en risp! – brummade en tredje, af hvars vacklande hållning och sväfvande målföre var lätt att begripa, att denne hvarken försmått ölet, buskan eller rispen. – «Hvad pratar herrn för persilja! – föllo flera på en gång i talet. – Får inte hvar och en följa sin smak? Och om hans förtäring ibland är litet finare än vår, så måtte man väl unna honom sitt nöje, då han gör oss så många roliga stunder. – «Ja, men jag menar, att en ann’ ä’ så god, som en ann’ – återtog den beskänkte – och när vi nöja oss med kumming och fängkol, behöfver han inte stoltsera med spanskt bittervatten. – «Stoltsera herrn åt helvete med sitt bittervatten och tacka Gud, om han låter höra sig! Han är inte af det slaget, som håller af fyllbultar, fast han sjunger om dem.« – «Åh, fyllbullt sjelf, förstår ni! Här har ni råkat på en gosse, som annamma mej! inte är bangen.« – «Hvad nu? Vet ni inte tojs? Håll ni inne med tocket, annars skall jag lära er hvar David köpte ölet!« Nu uppstod ett sorl och en myckenhet käppar lyftades, dels för att straffa gloporden, dels för att försvara dem. Oväsendet stillades likväl omsider, utan handgemäng. Flera röster bödo tystnad, «emedan han eljest ganska säkert icke blefve synlig.«
Då dager vardt, slogo sig tillhopa någre af Judarna, och förbannade sig, att de varken äta eller dricka skulle, tilldess de hade dräpit Paulum. Och voro mer än fyratio män, som så hade svorit sig tillhopa. Desse gingo till de öfversta Presterna, och till de äldsta, och sade: Vi hafve, vid förbannelse, bepligtat oss sjelfva ingenting smaka, tilldess vi hafve dräpit Paulum. Så mån I nu förkunna öfversta höfvitsmannenom och Rådet, att han hafver honom fram för oss i morgon, lika som vi ville få veta något vissare om honom; men förr än han kommer fram, äre vi redo till att dräpa honom. Då Pauli systerson hörde sådana försåt, kom han, och gick in i lägret, och bådade det Paulo. Då kallade Paulus till sig en af de underhöfvitsmän, och sade: Haf denna ynglingen bort till öfversta höfvitsmannen; ty han hafver något undervisa honom. Och han tog honom med sig, och hade honom till öfversta höfvitsmannen, och sade: Paulus, som bunden är, kallade mig till sig, och bad att jag skulle hafva denna ynglingen till dig, som något hafver säga dig. Då tog öfversta höfvitsmannen honom vid handena, och gick afsides med honom, och frågade honom: Hvad är det som du hafver undervisa mig? Då sade han: Judarna hafva samfällt sig att de vilja bedja dig, att du skall i morgon låta Paulum komma ut för Rådet, såsom de ville utfråga något vissare om honom. Men lyd dem intet; ty mer än fyratio män af dem vilja vara i försåt för honom, de sig förbannat hafva, att de icke skola äta eller dricka, tilldess de hafva dräpit honom; och nu äro de redo, och vänta att du det utlofva skall. Sedan lät öfversta höfvitsmannen ynglingen gå sina färde, och böd honom att han för ingom säga skulle, att han honom sådant undervist hade;
Efter öfvervägande af detta ärende, och då staden Falkenberg ej mindre på grund af hvad sålunda uppgifvits, än äfven, derest den vid staden belägna, i Kaltegat utfallande Etra ån skulle blifva upprensad, hvarom fråga lärer vara väckt, synes i en framtid blifva af stor betydenhet och mycket gagn för afsättningen af ortens och angränsande trakters produkter, samt beviljandet af den sökta stapelrätten dessutom skulle medföra den stora förmån, att befolkningen kunde så väl afyttra sina produkter, som erhålla åtskilliga lifsförnödenheter till betydligt billigare pris än hittills, få Rikets Ständer, under den åsigt, att alla sådana hinder, som kunna inverka hämmande på handel och öfriga uäringar, böra, så vidt möjligt är, undanrödjas, hos E. K. M:t i underdånighet anhålla, att stapelstadsrätt måtte beviljas Falkenberg, emot vilkor att ej allenast tullhus, våghus och andra för en tullkammare erforderliga byggnader varda, i den mån sådane ej redan förefinnas , på stadens bekostnad uppförda och Kongl. Maj:t och Kronan tillhandahållna, utan ock alt. staden åtager sig de bidrag till nödige tjenstemäns aflönande, hvilka i allmänhet åligga stapelstäderne, eller i likartade fall blifvit vissa städer ålagde. Rikets Ständer framhärda &c. Slockholm den 25 April 1857. mo m. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 Maj 18S7. Presle-Ståndet den 4 Borgare-Ståndet den 6 — -— Bonde-Ståndet den 6 Rikels Ständers underdåniga Skrifvelse, angående preskriptions-tid vid förestående allmän jordeboks-granskning. (Stats-Ulsk:s IJthde N:o 49.) * ' i ' S. A. K. Sedan, i sammanhang med pröfningen af det utaf E. K.
Län, som följer: Om Frälsejords ägare skola betala Riksdagsmansarfvode till Ledamöter inom Skatte-Allmogen, hvaraf Bonde-Ståndet, enligt 15 § i Riksdags-Ordningen, endast bör bestå, så anser jag detta bidrag ej nyttigt utan mera vådligt, så vida följden naturligtvis skulle blifva den, att desse jordägare, om de betalte lliksdagsmansarfvode, skulle deltaga i valen och äfven kunna väljas till Riksdagsmän bland Skatte-Allmogen, ehuru de i flera fall ägde rakt stridiga intressen, hvarföre de talade, och således kunde blifva partirepresentanter inom BondeStåndet, hvilket vid alla Riksdagsmansval borde på det sorgfälligaste observeras och förekommas. Men för all Skattejord, i hvars hand den än må vara, anser jag Riksdagsmansarfvode bör betalas till Häradets valde Riksdagsman, som bevakar dess rättigheter, ehvad jordägaren har Representationsrätt i BondeStåndet eller icke. Af dessa skäl anser jag Beredningens Betänkande i denna del bör afslås. Hans Hansson från Kopparbergs Län. Och skulle på hans egen begäran detta yttrande expeditionen till Riksens Ständer åtfölja. Ut supra. Ex Protocollo G. A. Silverstolpe. Bilaga B till Mern. N:o 11. 865 Bilaga B till Meni. N:o 11. Ödmjukt Memorial. Då jag nu utber mig den äran att hos Riksens Höglofliga Ständers Constitutions-Utskott få väcka Motion i ett ämne, som, enligt mitt omdöme, lika med många andra förtjenar uppmärksamhet, anhåller jag tillika om öfverseende af de brister min framställning deraf ofelbart vidlåda. Jag har flera gånger erfarit, att ägare af inoch utsockne Frälsehemman inom vårt Stånd deltagit uti Riksdagsmannaval, utan att sådane hemmansägare med ägare af Kronoskattehemman delat Riksdagsmannautgifter och arfvoden, hvilka ensamt drabbat desse sednare.