Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta afseende har Utskottet inhemtat, att skillnaden mellan Bankens utelöpande sedlar och depositions-skuld, jemte obegagnade andelar af kreditivoch låne-förlag, samt det i Banko-reglementet stadgade maximum för sedelstock, enligt en deröfver upprättad och till Banko-fullmäktige aflemnad uppgift, den 9 i denna månad utgjorde 1,307,213 R:dr 5 sk. 9 rist, hvarifrån likväl bör afräknas obegagnade andelar af kreditivoch låne-förlag, tillhörande låne-afdelningen, hvilka andelar kunna antagas uppgå till circa 367,000 R:dr; att det belopp, som nu, utan öfverskridande af maximum för sedelstock, kan disponeras, således belöper sig till omkring 940,000 R:dr, bestående af dels från föregående året besparad och dels under detta år influten vinst, i denna sednare jemväl inbegripet beloppet af de, vid 1856 års slut, såsom utelöpande bokförda transportsedlar samt sedlar på 3 och 2 R:dr med dubbla och enkla blad, som, i följd af Rikets Ständers, genom bifall till Utskottets Utlåtande J\s 18, fattade beslut, blifvit från beräkningen öfver sedelstocken uteslutet och inom linien fördt med 235,330 R:dr 24 sk. 8 rist; samt att, i händelse största delen af vinsten å de särskilda diskont-verkens rörelse för 2:dra qvartalet komme att till Banken inlevereras före qvartalets utgång, hvarom Banko-fullmäktige äro oförhindrade alt meddela föreskrift, ofvanberörde skillnads-summa den 30 Juni bör utgöra omkring 1,040,000 R.dr, allt Banko. Och som häraf synes, att disponibla medel för ifrågavarande ändamål böra vid uppgifna tidpunkt finnas i Banken att tillgå, samt någon betänklighet från Banko-Utskottets Utlåtande JY$ 33.
Hur ofta hade hon icke föreställt sig detta ögonblick, och nu var det där – ofattligt! Hur allting med ens intog sin rätta plats: stort blef stort, smått blef smått. Louise Niefelt hade förmåga att lefva ett dylikt känslofullt moment. De stora eldsrunorna i hennes själ gledo ur sitt sammanhang med allt det kaotiska, som bildar själ ... hon liksom urskilde sitt särmärke bland millionsjälarna och förstod att njuta sig själf. Den gränslösa nattliga rymden, skälfvande af hemlighetsfull silfverblå trånad ... böljornas eviga strömmande – tungt af brus – gnistrande af ett ljus, som aldrig lät sig fångas – sugas upp fullt – allt smälte samman med de tusendes öden, hvilka som hon gingo att söka ett nytt lif. – Det vinkade därute i den fradgande glansen, det förborgade; – bubblade upp som hvita, tysta skepnader ur hafsblått skum – bröt mot skrofvet som darrande suckar ... Stort var att tänka på dessa landsflyktiga hjärtan, som slogo fortare, dessa ögon som tårades af obestämdt hopp inför den vinkande trolska symbolen ... Hvad gjorde väl att den var grotesk, allt för påtaglig, det låg ju röda slöjor af löften öfver jättinnans lemmar – ljusröda – fladdrande – magiska ... Men störst var dock att veta, att hon, Louise Niefelt, icke var som någon annan utan var en själ för sig bland alla, som veta och mena och vilja och tro på jorden. Förskräcklig var den röran! Men hon kunde se på alltsammans och le, ty som hon visste och ville dock ingen i grund och botten. Svindlande ungt var att lyftas så fritt ur skalet af sitt själf. Nog famlade och syftade de flesta åt ungefär detsamma, men ingen förstod det så nära, så egendomligt som hon. Förstod hvad det var att lefva. Man tycker sig åldrad – oförmögen att fasthålla lifskänslan – det kommer och går, blir aldrig bofast. Bara nya impulser! Impulsen är allt. Den är det man stäckar därhemma. För trångt, för nyktert, för bundet ...
Han ville ha noga besked om allt och lärde småningom känna arbetarne, genom att se dem vid deras sysslor, i deras hem, i deras fröjder och sorger. »Sålunda,» säger han, »vande jag mig att se det allmänmänskliga i alla förhållanden och upptäcka att lifvet själft, att tillvarons enklaste grundvillkor allestädes äro det väsentliga, allt annat endast tillfälligheter.» Hela denna uppfostran – genom verkligheter för verkligheten, midt i lifvet för lifvet – var den diametrala motsatsen till nutidens. Och dock var det icke den planlösa tillfälligheten, som rådde vid Goethes uppfostran! Hans far var ju från hufvud till fot den regelbundet noggranna ämbetsmannen, och hans arbetsenergi, metod och ordning grundlade som sagdt samma egenskaper hos sonen. Om fadern vid sonens uppfostran gaf den bestämda teckningen, gaf modern däremot färgen. Själf nästan ett barn vid sin förstföddes födelse, utvecklades hon samman med sina barn. Hennes liffulla gestalt är det man öfverallt – jämte sonens – tycker sig möta här inom Goethehaus. Det är af henne han lär »att med seende blickar uppfatta allt i tillvaron»; det är hon som gör honom »lifsduglig, full af vilja och förmåga att njuta nuet», som han själf yttrar. Modern var en af de sällsynta naturer, hvilka taga af lifvet lika generöst som de gifva. Det är endast dessa naturer, hvilka icke blott själfva äro rika, men lyckliggöra andra genom sin rikedom. Junkers pastell här i Goethehaus visar ej frau Rath i hennes fagra ungdom utan som en redan medelålders kvinna med bindmössa på det vackra hufvudet. Det ligger ett värdigt behag i hufvudets hållning, en viss, för tillfället dämpad, skalkaktighet i uttrycket. Men framför allt kan man i detta anlete se det viljestarka och dock milda temperamentet, den breda och dock innerliga moderligheten, hvilken ej blott flödade ut öfver den dyrkade sonen: fru Aja hade famnen och handen öppen för alla, njöt af att smeka och trösta, att gifva och hjälpa.
Detta säger Cores, Konungen i Persien: Herren Gud af himmelen hafver gifvit mig all rike i landen, och hafver befallt mig bygga sig ett hus i Jerusalem i Juda; hvilken som nu ibland eder är af hans folk, med honom vare Herren hans Gud, och drage ditupp. Uti första årena Cores, Konungens i Persien, på det fullkomnas skulle Herrans ord, taladt igenom Jeremia mun, uppväckte Herren Cores anda, Konungens i Persien, att han lät utropa i all sitt rike, och igenom skrifvelse, och säga: Detta säger Cores, Konungen i Persien: Herren Gud i himmelen hafver gifvit mig all rike i landen, och hafver befallt mig bygga sig ett hus i Jerusalem, i Juda. Hvilken som nu ibland eder är af hans folk, med honom vare hans Gud, och han drage upp till Jerusalem i Juda, och uppbygge Herrans Israels Guds hus; han är den Gud, som i Jerusalem är. Och hvilken som ännu igenlefd är, ehvar som helst han en främling är, honom hjelpe folket i det rum med silfver och guld, med gods och boskap, af en fri vilja, till Guds hus i Jerusalem. Då stodo upp de öfverste fäder af Juda och BenJamin, och Presterna och Leviterna, alle, hvilkas anda Gud uppväckte till att draga upp, och bygga Herrans hus i Jerusalem. Och alle de som voro omkring dem, styrkte deras hand med silfver och gyldene tyg, med gods och boskap, och klenodier; förutan det de friviljoge gåfvo. Och Konung Cores fick ut Herrans hus kärile, som NebucadNezar utu Jerusalem tagit hade, och låtit lägga uti sins guds hus. Och Konung Cores i Persien fick dem ut igenom Mithredath räntomästaren, och uträknade dem Sesbazar, Förstanom i Juda. Och detta är talet: tretio gyldene bäcken, och tusende silfverbäcken, nio och tjugu knifvar;
m. för linneskåpet, gardiner, möbeltyg, dukar, mattor o. dyl. till hemINTERIÖRER FRAN F R Ö K E N NINA V O N ENGESTRÖMS V Ä F S K O L A mets prydande. Här synes i en väf stol den enklaste lärftsväf, i en annan den mest konstiga o c h invecklade uppsättning till damastväf. Här väfves bland andra slags mattor äfven » trasmattor », m e n ej af det gamla traditionella slaget, utan i rosengång m e d 4 eller 8 skaft, så prydliga o c h vackra, att de kunna täfla m e d de finaste salongsmattor, o c h därtill k o m m e r deras bepröfvade styrka o c h uthållighet. Och ehuru i denna väfskola hufvudsakligaste vikten lägges på inlärandet af de nyttiga väfnadsslagen, fås äfven grundlig undervisning i all slags konstväfnad, s. k. allmogeväfnader, såsom munkabälte, dukagång, krabbasnår, rödlakan, flossa o c h opphämta. Så visar vår ena bild en väfstol m e d s. k. » ryckverk », hvari en ståtlig gardinväf m e d klara harmoniska färger i ripsväfnad är uppsatt. Gardinerna äro afsedda för Residenset o c h väfvas, s o m synes af bilden, af en ung man, värmländing, hvilken o c k är elev *. För väfkurs är afgiften: första månaden 30 kr., för andra 25, för en hvar af de följande 20 kr. Till ett bevis på de goda o c h värdefulla arbeten, fröken v. E. uffört, må anföras, att dessa arbeten fyra olika gånger vid allmänna industriutställningar blifvit tillerkända p r i s: I Upsala 1874, medalj, för mattor i dubbelväfnad, i Chicago 1893, bronsmedalj o c h diplom för särdeles goda duktyger, i Stockholm 1897, silfvermedalj, för » mycket goda * Alla figurer, s o m synas på fotografierna, äro af årets elever. vår textila hemslöjd ». Ett rekommenderande förord till andra uppl.
Maj:ts nådiga instruktion för Förvaltningen den 18 Januari 1841, tillhör att. på eget, ansvar, upprätta, afsluta och underskrifva liufvudboken, funnit sig nödsakad upprätta en hufvudbok ensamt öfver de medel, Förvaltningen disponerat, samt hemställde, att stations-hufvudböckerna genast måtte till Stats-kontoret öfverlemnas, för att, jemte Förvaltningens hufvudbok, för denna gång och på sätt hittills öfligt varit tjena Riksbokslutskontoret till ledning, och då, vid sådant förhållande, tiden icke medgaf att frän Stationerna afvakta den balansutredning, som erfordrades för att bringa liufvudboken i full öfverensstämmelse med det fastställda formuläret, samt den hufvudprincip af medlens redovisande under de särskilda på riksstatens 5:te hufvud titel upptagne anslagstitlarne, som för detta formulär ligger till grund, ej frånträddes genom att upprätta Förvaltningens huf - 185 — vudbok särskilt, så blefvo stations-hufvudböckerna, under den 15 Juli sistlidne år till Stats-kontoret öfverletnnade, oell Förvaltningens hufvudbok den 19 i samma månad. Af hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördt täcktes Eder Kongl. Maj-.t nådigst finna, att den anmärkta skil jaktigheten ej i sig sjelf är väsendtlig, åtminstone med hänseende till hufvudprincipen för och syftemålet med det nya formuläret, samt varit föranledd af svårigheter, som alltid måste uppstå vid öfvergången från ett räkenskapssätt till ett annat oell ej hade kunnat undvikas utan en tidsutdrägt, som skulle förhindrat rikshufvndbokens afslutande inom behörig tid före den då snart förestående statsrevisionen, och sålunda medfört en olägenhet af långt mera väsendtlig beskaffenhet.
Häremot förekommer dock, att, då Fonderne till de förre egentligen vore samlade af enskildes medel, ökade genom deri Lane - rätt i Banquen, som desse enskilde erhållit, utgöra åter Låne-tillgångarne i de sednare en del af Banrjuens egen fond, som eljest skolat på annat sätt Utlånas; att, då ytterligare Filial-Disconteipie erriottogo enskildes Clapitaler till förräntande, och derigenom råkade uti vidsträcktare Creditförhållanden, hvilka slutligen blefvo för dessa Inrättningars bestånd menliga, sådant icke kan vid de nya Discont-Contoiren ega rum, samt att de missbruk, som, genom utgifvande af Assignationer utan motsvarande fond, tillförene egt ruin, medelst kloka föreskrifter, säkerligen kunna vid nu ifrågavarande Inrättningar förebyggas. 709 Banco-Utskottets Beiänhanden. Då Banco-Utskottet, till hvars föreslående Reglementet för de nya In rätt tångarne egentligen hörer, redan äfgifvil det Förslag, sorn af Utskottet i sådant afseende blifvit utarbetadt, komma Riksens Ständer bäst i tillfälle att bedöma, huruvida någon farhåga för nya missbruk med skäl börega rum eller icke. Hvad åter den anförde ökade kostnaden angår, hafva Utskotten ide ansett den kunnat komma i beräkning, i jemnförelse med den Otvifvelaktig! större inkomst af Discont-rörelsen, sorn skall blifva en följd af dess fördelning till otterne, och ej allenast betacka den ökade förvaltnings kostnaden, utan troligen äfven derutöfver. lemna en behållning, som eljest uteblifvit* såsom en följd hvaraf Utskotten icke heller kunnat finna skäl, att tillstyrka det gjorde Förslaget, att söka ersättning för dessa kostnader, genom en för Lån, ■ utgifné vid dessa särskilde Discont'Contoir, upptagen högre ränta, än for dem, sorn hufvud Contoiret här i Stockholm meddelade. Och slutligen, rörande hemställan om en
– Hon är östgöthska och från Motala, utlät sig Carl, samt gift med en löjtnant K., egare till en stor egendom i närheten af Wadstena. Det är icke troligt, tillade han, att du sett henne i Stockholm. Hon har blott en enda gång varit der och det som mycket ung. Jag teg, det kändes så tungt öfver bröstet, då jag kastade en blick på Carls ansigte och observerade att det var sorgset. Vi tego ända till dess kaffet kom och mamma ropade på oss. Under det vi drucko den lifgifvande drycken, skämtade mamma med mig öfver mitt utbrott af bedröfvelse aftonen förut. Hon sade att jag var ett fullkomligt barn, som grät öfver att jag stött mig. Jag försäkrade att mina tårar icke hade någon så obetydlig orsak, och då frågade Carl hvarför jag hade gråtit. Jag rodnade, blef honom svaret skyldig och önskade mig på Wenerns botten, med vilkor likväl att genast få komma upp igen. Jag skall säga dig att Wenern är en ganska stor sjö, utan alla omvexlingar, och som man färdas på i sju långa timmar. Hvad vill du man under denna långa tid skall göra annat än prata med den man är mest road af, och jag pratade med Carl. Mamma gick ner i hytten, för att hvila och skrifva till pappa. Carl och jag lemnades på egen hand. Det är ändå rätt märkvärdigt hvad man snart blir förtrolig under en längre sjöresa. Man kommer då lika långt i bekantskap på några timmar, som eljest efter veckor och månader. Carl talade om sina gossår, sitt vistande i England och sina framtida planer och förhoppningar. Han sade sig veta att jag var till hälften bortlofvad åt Johan, ett påstående som jag på det ifrigaste bestred. Utan mitt samtycke lärer det väl icke kunna blifva någon förlofning af, och det är afgjordt att jag alldeles icke vill ha Johan. Jag tänkte genast gå ner och skrifva till pappa, för att säga detta; men så kom jag ihog att Johan ännu icke friat, och så länge han det icke gjort, är det då rakt omöjligt att vi kunna blifva förlofvade.
Om så är förhållandet, så måste Statens styresmäns upgift vara, att, huru mycket än sedeslösheten och gudlösheten i ett samhälle gripa omkring sig, dock aldrig af svaghet, fruktan eller modlöshet försumma att, der Staten sjelf handlande upträder, ställa sig till efterrättelse sedelagens och kristendomens bud. Det går ej an, att lagar och lagtillämpning, ord oeh handling härvid komma att stå i den mest skärande motsägelse. Det går ej an, att Konungen, såsom summus episcopus, utfärdar bönedagsplakat, der alla anbefallas att hålla söndagar och fastedagar i helgd, under det han tillåter de under hans befallning stående jernvägsstyrelserna, att på det mest uppenbara sätt öfverträda dessa bud. Denna förfärliga motsägelse måste nödvändigt Den 1 December f. m. sa tillintetgöra all tillit till ordets sanning, uplossa alla lydnadens band. Ettdera måste således ske: antingen måste Staten sjelf såsom handlande' efterfölja sina egna på kristendomen grundade lagar och förordnanden, eller ock måste den afstå ifrån all kristelig karakter, blifva en blott rättsanstalt, och stat och kyrka fullkomligt ifrån hvarandra åtskiljas. Då väl få äro de, som i sina yttersta konseqvenser vilja förorda detta sistnämnda alternativ, så förmodar jag ock, att det icke må anses orimligt uttala den åsigt, att på alla jernbanor, som af Staten eges eller blifvit upbygda med understöd af Staten, någon rörelse icke borde få ega rum om söndagarne. Jag vet väl, att jag härmed uttalat en mening, som af många anses löjlig, eller orimlig och fantastisk; men jag vet ock, att jag uttalat en åsigt, sorn delas af en icke ringa hop i landet, hvilkas innerligaste öfvertygelse det är, att landet måste utvecklas, icke endast i materielt hänseende, utan äfven i sedligt, intellektuelt och religiöst, så vida icke just denna materieha rikedom skall påskynda landets undergång; att huru mycket man än söker klokt ställa sina finansiela beräkningar och öka inkomsterna af jernvägarna, dessa dock aldrig skola bära sig, om man söker förskaffa sig vinst genom omoraliska och irreligiösa medel.
Dalmau torde påminna sig från de debatter, deri jag och han gemensamt deltagit, ang:de införande af departementalstyrelse, huruledes sjelfva de personer, hvilka man ansett tillhöra det reformerande partiet, eller s. k. mouvementet, ändock icke velat medgifva någon ovilkorlig ministeriel ansvarighet, än mindre en verklig ministerstyrelse, utan man ville fortfarande anse ministeren såsom blott skyldig att åt den allena regerande Konungen gifva und. råd, blottställd för ett ömsom rättvist, ömsom orättvist tadel af ett Constit.Utsk., utan alla vidare resultater. Jag tror det således vara förgäfves att under närvar, former vilja göra ett sådant begrepp om våra institutioner gällande, som Hr Dalman hyser, och jag tror t. o. m., att det allm. tänkesättet hos folket icke kan, utan förändring i nämnde former, utbilda sig till en dylik föreställning. Man fruktar nemi. all tjemnt för en verklig minislerstyrelse och vill, att den alltid skall vara sådan, att den står färdig att vika för Konungens enskilda opinion; och under sådana förhållanden kan jag icke förena mig med det slags opposition, som riktar sin ifver mot en ministére, hvilken i sjelfva verket icke finnes. Jag finner jemväl ur denna åsigt det hafva varit fullkomligt behörigt af H. Ex. Gr. af Wetterstedt att vägra här ingå i en redogörelse, hvartill han eljest af Hr Dalmans anförande bort finna sig uppkallad. Jag hoppas dock, att den tid snart måtte komma, då det lika väl utgör en olänkbarhet, att ett vägrande svar i detta afseende kan lemnäs, som det na verkligen vore en oformlighet att med något annat gå till mötes. I frågan om den K. skrifvelsens behandling anser jag lämpligast, att Exped.Utsk. anmodas uppsätta det svar från R. St., hvartill den K. skrifvelse!) kan föranleda. Hr Dalman: Först vill jag tacka Gr.
Prsestanda till Bruken, om ett nogareiagttagande af Kongl. Brefvet den a3 September 1747» rörande. Ekon. Utskottets Betänkande, Vill s 3i —34, bif. af PresteStåndet, IX s 128, af BorgareStåndet, IX s 182. Ytterligare Utlåtande, Vill s i363 — l365, bif. af BondeStåndet, ix s 113^. Underd. ProtocollsUtdrag från Ridderskapet oell Adeln, om Skrifvelsens återremitterande till Expeditionsutskott, X 1. s 117, Utskottets Memorial, i anledning der* af, X i. ProtocollsUtdrag från Ridderskapet och Adeln till svar å detta Memorial, X t, s 119. RiksdagsBeslutet, §. 44* Premier, Inventions, närmare bestämning 1 afseende på utdelning af, II s i56. Presidentsämbeten i Rikets Collegier före - 228 slagna till Indragning. Särsk. Utskottet, XI s 294. Presträttigheternas utgörande, om förändring i; Motioner, remitt. till Ekon. Utskottet, II s 1210, 1249* Utskottets Utlåtande, Vill s 480—485, bif. af Adeln, IX s 260, af PresteStåndet, IX s 263, af BorgareStåndet, ix s 266, af BondeStåndet, IX s 280. Prestval, om förklaring af 9 §. i Kongl. Förordningen rörande; LagUtskottets Betänkande, Yll 1. s 116, 117, Lif. af Adeln, IX s 181, af PresteStåndet, IX s 188, af BorgareStåndet, ix s 190, af BondeStåndet, IX s 194. v Pri vilegia exclusiva, om utvidgande af; Motion, remitt. till Lagoch Ekon.
Qvantitet för Tullber. Inf.-Tull. Utf.-Tull. R:dr s. r. R:d r s. r. R:dr s. r. 6 — i skålp. 1 4 6 — Gryn, alla slag utom af spanmål . 1 skålp. — 1 6 — - Gräs, ej specificerad t F ri Lt F ri Lt 40 Gräsmattor och Gräsrep lill garnering och emballage Guld: oarbetadt (vigten antecknas i journalen) 1 skepprd 4 F F ri ri d • o. U F ri ri a. tt 20 _ arbetad t Cl bok af 24? Cl bundt af? 112 böcker — 5 2 Mussiv-, Pudereller Unsen 1 lod — 20 _ 30 Gummi Arabicum , Dragantj Senegal och Kirsbärs 1 skålp. — 3 Gäss: 2 24 — insyltade -^2 tunna — 40 — )F a. — 3G — rökta F ri — 1 — 50 Hampa 1 skepp:d 1 24 — 18 Handskar, af alla slag 1 skålp. 3 F 11 a. 1 12 — Hartz Hattar: 1 lisp. 24 10 Italienska Strå- 1 stycke 3 1F ri a. 3 and ra Strå- 1 stycke 1 Gryn, andra slag, än här ofvan nämnde, seSpanmål, Guitarrcr, se lnstrumenter, Musikaliska, Guld, Spinn-, se Tråd» Guldtyg, se Väfnader, Helsiden-, Gummi elasticum, se Cautschouc. Gummi-Copal, se Copal. Gummi-gutta, se Färger. Gummi-Lacca. se Lacca. Gummi, ej specificerade, se Apotheksvaror, Hackelse-TVIachinerier, se Redskap och Machinerier, ej specificerade. Handtyerkeriyaror, ej specificerade, se Slöjdeyaror. 876 Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelsej IV.-o 3jj. Tullyärde.
Men sådant är nu nästan omöjligt, då departementscheferna året om äro instängda i Stockholm, med undantag för de korta mellantider af några veckor, då Konungen reser till Norge eller andra inrikes orter, såvida icke äfven då fyra af dem åtfölja K. M. Såsom det nu är inrättadt, att nemligen samtliga StatsRåden anses skyldige deltaga i afgörandet af alla regeringsärender, är det, snart »agdt, otänkbart, att icke deras hufvudsak blifver ett dödande De ii 10 December f. m. skrifveri och en tröttsam beredning för föredragning af alla s. k. mål, hvarigenom statsmannaegenskaperna, äfven der de finnas, svårligen kunna få utrymme för sin verksamhet, och hvaraf följden också beklagligen ofta måste blifva en slentrian eller en pedantism, som allt mer och mer aflägsnar intresset för och förmågan till behandling af de stora samhällsfrågorna. Efter min föreställning skulle ett sådant mouvement i Konseljen blifva ett resultat af ökade arbetskrafter och en förändrad organisation med ökade anspråk å nationens sida. På sådant salt skulle det kunna blifva möjligt, att här, såsom i England — ja i Danmark och Norige —, bilda en ministér af verkliga statsmän, hvilket, med det nuvar:de arbetssättet och de nuvande fordringarne, att ministern skall blanda sig uti och ansvara för alla möjliga detaljer och småsaker, torde få räknas till de fromma önskningar, som aldrig lära kunna upfyllas. Många Ledamöter ropade på propos. Hr Palmcrantz, Johan Mauritz: Jag anhåller att få förklara, det jag ämnar med min röst biträda deras mening, som önska atslag på K. M:s Propos. Det må vara sannt, att StatsRådets ledamöter hafva rätt mycket att göra, men icke torde det kunna vara så öfverdrifvet, som man här påstått, då ofta nog flera Dep:ter varit förenade under samma person som chef. Dessutom hatidlägges i CivilDep:t en mängd mål, som i st. borde gå till Just.StatsMinistern, och andra, som t. o. m. borde gå till Just.Revis., eller den rent juridiska vägen.
Till sist bands han och öfver hans hufvud hängdes, som vi veta, ormen, från hvars giftiga droppar Sigyn söker, med qvinnans trofasta kärlek, rädda honom. Hvad gagnar det till att hålla honom så hårdt bunden? Hans afkomma lefver ju och skall i den sista tiden, då vintrarna följa hvarandra, utan att lemna något rum emellan sig för sommaren, då snön drifver från alla håll, kölden är stark och vinden skarp, komma till den sista striden. Det onda hade med Loke upptagits i gudarnas verld. Fallet var gjordt, synden inkommen, med henne elände och halfhet. Triumferande sjunger Valan i Eddans underbara inledningssång, som innehåller kärnan af våra fäders tro och lära, när Oden spörjer henne till: Hvi frågar du mig? hvi frestar du mig? Allt vet jag, Oden, hvar du dolt ditt öga i den klara Mimes brunn. Mjöd dricker Mime morgon hvarje af valfaders pant. Derföre var det, som Oden drog ned hatten öfver ansigtet. Han ville ej, att hans halfhet skulle synas. Liksom den skulle hafva kunnat fördöljas! Saken var den, att Oden ej kunde förgäta fallet, synden och eländet. Han och med honom de öfrige gudarne kunde icke skjuta ifrån sig tanken på det, som händt, och tanken på det som komma skulle. Det fans ingen frid, ingen fullhet, ingen harmoni i verlden. Och var det svårt, under det “ulfven ännu endast stirrade på gudarnas samfund“, hvad skulle det blifva sedan, när bojorna lossna och de onda makterna komma och striden rasar på Vigrids slätter, der Enhärjarne, hvilkas tal Oden städse förökat med de tappraste af menniskors söner, ehuru han väl visste, att han icke skulle få nog, der de förmå intet, der gudarne falla allesamman, ty det finnes ingen af dem, som är fri från det onda, sedan den hvite Balder, den ende rene, vardt ryckt ifrån dem? Sådana voro de gudar, våra fäder tillbådo, invigde åt döden.