Čistá voda přináší zapomenutý slova -  obrazy z hlubin duše zamilované - 8 1 12
Channel: Pavel Janda
Date: 09/01/2012

Po sedmi lety vlastního -- a tedy i subjektivního - poetické tvořeni, kdy jsem se vyrovnával se ztrátou cele jedné možnosti Života, kterou dítě a jeho matka pro muže a otce představuje, cítím, ze si musím se vsemi tehdy zúčastněnými promluvit o tom, jak to všechno bylo z jejich perspektivy... 

Ovsem je možné, bai pravděpodobné,  že oni neprožívají tak jako já.
Já jsem vždy byl básník a citový člověk - vše jsem prožíval intenzivně a dlouho mi trvalo než dozvuk obrazu a citů se usadil tak pevně a hluboko na dně minulosti, ze mohu plout na těmi sedlinami jako nad chrámy prastaré Atlantidy. Můj pohled je pak pohled žasnoucího výzkumníka. 
 Ale o lásce asi nikdy nebudu hovořit jako ostatní. Laska k dcerce Johance a její mamince Michaele byly a jsou uhelnými kameny mého osudu.. a i když čas plyne dal, nechtěl bych pošpinit nejokrasnější chrámy mé minulosti nějakou všedností. Budu v nich plout navždy a krásně mozaiky na stěnách budu vylepšovat mnoho desetiletí. Láska k Michaele an Johance se mi totiž -- zcela soukromě -- propojila s nalezením odpovědí na mno otázek filosofických. 
 Myslím, ze lidí, kteří mluví o svých osudových láskách snadně a lehce, tech se to opravdu nedotkly v jejich hlubinách.  Žijeme a milujeme obklopeni opravdu zcela odlišné druhy  lidí.. jako na korálovém útese, kde jsou velmi rozdílné barvy a formy. Chraňme si tedy své poklady..
Černá voda, zkalená hnilobou nevyslovených slov nebo i jedem nepřejících chobotnic ducha, jedovatá voda závisti, je totiž stále mezi námi... My citliví lidé bychom měli pochopit, že jasný a průzračný proud slov o naší minulosti nám pomůže vplout zas do nových zátok před námi s čistou vodou na ploutvích. A zrcadlo naší duše zase bude odrážet poklady svého a cizího dna a budeme tak  znovu schopni hluboce milovat.

 Ti, kteří zůstanou .. díky své hutnější a hrubé podstatě - navždy v kalných vodách zatvrzelého mlčení, lží, pomluv, překrucování a podivné škodolibosti slabochů, která pramení z pocitu radosti při zraňováním ostatních a nakonec , paradoxně, i sebe.. ti už nikdy nebudou opravdu milovat. Myslím, že to všichni vědí a proto zoufale předstírají sami sobě i jiným, ze jsou zaměstnání něčím jiným, že nesou „zodpovědnost a překonávají překážky" (ty si sami vymýšlejí, aby se nerušilo dno všedního vědomí pod nímž zlověstně duní něco v   podvědomí)  nebo vztekle a rychle štěkají z bahnitého dna na lehce plující básníky o tom, že žádná láska není... že jde jen o prachy, o zodpovědnost, o realismus.. klesají stále ke dnu.. tělo jim tuhne a stává se samo zkamenělinou, když duše nerozčeří vodu kolem sebe jasným slovem a krásným obrazem.. Tak cítí básníci, pokud jste to nevěděli