Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
Stürmer aga, kes tema isaga ühel ajal Tartu üli-
koolis käinud oli, koguni teisel arwamisel. Ka Stür-
mer jutustas: "Kui ma Tartus keeleteadust õppisin,
siis oli praeguse Mihkli koguduse pastori isa üks
minu parematest tuttawatest. Theolooge Pingod
oli Wirumaalt pärit. Tema isa käis tihti Tartus
poega waatamas ja ei mõistnud sõnagi saksa
keelt ja ma arvan, et tema poja poeg siin
ei oska sõnagi eesti keelt". Ka minu pool käis pastor
Pingod paar korda. Ajas juttu dr. Weskest, keda ta Leipzigis
tundma õppinud, ja mõnest eesti theoloogist. Waatas
mõnda eestikeele raamatut ja katsus isegi lugeda.
See oli tal aga kaunis raske, ehk tal küll
oma wennaga noores eas, nagu ta mulle jutus-
tas, Rakveres ühe preili eraalgkoolis ja pärast
Pärnu gümnaasiumis õppinud, kus ju ümbrus-
"Pea suu, mis sa lobad," hüüdis isa kurjasti. Läksin
eemale ja mõtlesin: Ema kordab mulle alati: "Kui mõni
sinu tädidest meile tuleb wõi meie neile külla lähme, siis
pead sa igakord terwitades ja jumalaga jättes tädi käele musu
andma ja ristiisa wõi onu käele laksu lööma." Nüüd
aga sain selle sõna pärast isa käest tõreleda. Kirik-
härra käis ka heinaajal Kargussaares, sest nii tema kui ka
Asino heinamaad olid meie piiri ääres.
Wallakooli astumisel pani koolmeister minu
teise talwe õpilaste hulka istuma, sest ma oskasin
juba lugeda ja wist ka natukene kirjutada, kuna esi-
mese talwe lapsed weel tähte õppisid ja sõnu weer-
sid, nagu m,i=mi, n,a=na = mina ja siis kooris
kordasid, mis meid tihti naerma ajas. Ja mis üle ei
wõi lapsed küll naerda! Eelminewal kooliaastal olla
õpilased weel testamendi järele lugemist õppinud, meie
aga saime juba esimese nädala lõpul C.R. Jakobsoni
lugemiku. Jakob Wihterstein oli meie õpetaja, kellega
liige". Balti provintsides on saksa, eesti ja läti seminarid
suletud ja nende asemel töötawad wene omad, tähendasin
mina; ma arwasin, et nüüd ei ole kerge haridusministee-
riumilt seminari awamiseks luba saada. Mis eesti
seltsi puutub, selle üle mõtlen weel järele ja saadan
oma otsuse, kui lubate, Teie kaudu kirikunõukogule.
Saa sakslaseks, siis lubame sulle kõike wõimalikku ja
ka wõimatut. Ja seda püüdis korda saata isa poolt
eesti soost wõrsunud kosmopoliit!
1896. a. asutati Peterburis "Wene a.s. Kawkas."
Siia asusin ka mina oma wana hea tuttawa
hr. Samuel Plado soowitusel tööle. See oli suur tööstus-
kaubandusettewõte, kes peale mõne wenelase
juudi kapitalistid tegutsesid. Seltisil olid oma
naftaallikad Bakus, Petrowskis ja mujal, kust
nafta, petroleumi ja mitmesuguseid õlisawte
osalt Kaspiq mere ning Wolga kaudu, osalt tsis-
ternides raudteega kogu Wenemaale müügiks
tama. Selajal olla sääl palju karusid ja muid metsloomi
olnud, nii et ehitajad, kui nad tahtnud öösiseks metsa jääda,
on pidanud enestele kõrges puude latwates puhkepaike
walmistama. Kargussaare määratud mõisa poolt met-
sawahi kohaks.
Wanem vend Aado lahkunud peale maja ehita-
mist ja asunud Tahkusse elama, kuna Jaan kauemat
aega isa juure jäänud. Kodus olla Jaan töökas ja wiisa-
kas mees olnud, wõõraste hulgas, näit. linnateel, püüd-
nud ta aga oma jõudu näidata ja isegi tüli norida.
Kord toonud kubjas mõisast käsu: "Peremees wõi tema
asemik tulgu mõisa, küll seal kirjutaja ütleb,
mis tarwis." Isa saatnud Jaani. Mõisas olnud
kirjutajaks sakslane wõi lätlane, kes halvasti "maa-
keelt" rääkinud. "Pead oma perele nime wõt-
ma,  wahmiilia nime," seletanud kirjutaja "Meil
on ju nimed," wastanud Jaan. "Olen asjata täna oma
kallist heinaaega raisanud, sõiman selle tembutamise
dake, kus majaperemees elab." Täitsin mehe soo-
wi ja läksin tuppa tagasi. Nüüd taipasin, et see
oli nuuskur, kes meie kohta teateid otsis. Juba
järgmisel õhtul widewikus istus meie akna taga
suure ilusa hobuse seljas kasakas, keda
keiserlik õuepolitsei oli meid walwama saatnud. Nii
seisis ta iga öösi hilja hommikuni rohkem
kui poolteist kuud akna taga kuni meie ära-
sõidsime Petrogradi. Ei ole me ka kuskil suwilas
nii rahulikult elanud kui Peterhofis, sest
siin oli meil tore walwur.
Paar päewa hiljem jalutasime mere
ääres, kus nägime lihtsalt kahehobuse tõlda, mil-
les wiis last ja wanapoolne preili istusid, õige
wanematel
aeglaselt meist mööda sõitwat. Nende wanemat hool,
mõtlesin mina, on wist küll raske nii hulga laste
eest hoolitseda ja neid kaswatada. Koju minnes
kohtasime salapolitsenikke ja keegi kohalik
kus me eratundide endmisega tööd leidsime. Aga
ka siin tekkisid rahutused, mille põhjuseks küll
osalt wenelastele õnnetu Jaapani sõda oli. Wene-
lased, kes enne oma sõjawäelasi jumaldasid, olid
nüüd iseäranis ohwitseridele wihased, nagu olek-
sid nemad olnud sõjakaotuses peasüüdlased.
Kord sõitsin trammil, see peatus Wladimiri kiriku juu-
res. Kaks ohwitseri tahtis peale astuda, aga tram-
mis olew rahwas käras ja tõrjus nad tagasi, ki-
sendades: "Olete õppinud meie waenlaste eest põ-
genema, no nüüd wõite ka siin jooksta."
Kawatsesin kaubanduskooli asutada ja
pöörasin loa saamiseks rahaministeeriumi kau-
bandus- ja kommertskoolide ülema poole.
See teatas mulle: "Petrogradis on juba tarwilik
arw kaubanduskoole, annan Teile luba kas
Tallinnas wõi Odessas oma kooli awada." Petro-
graadis oli mull minul kaunis suur tutwus-
Endine Peterburi
Eesti selts ja Eesti kool.
saksakeelt lugema, kirjutama ja rääkima õpiwad,
aga Teie sunnite neid saksa rahwa- ja isegi saksa
riigilaule laulma. Mis otstarbeks seda kõik?" Selle
peale tähendanud pastor: "Minu armas, Teie pojad pea-
vad Wenemaal sõjawäes teenima, aga kirikuõpetajaid seal
siit rahwa keelt ei mõista, küll aga saksakeelt ja nii
wõiwad nad selles keeles Jumala sõna kuulda." Ka põh-
jus. Teisel kooliaasta lõpul teatas meile
kirikhärra, et
meie õpetaja Kuus on Tori kihelkonnakoolmeistriks
walitud. Wändra kihelkonnakool jäi ilma õpetajata,
ja meie, kaks teist Wändra poissi ja mina, läksime
oma endise õpetaja juure Torisse, kes meid seminari
astumiseks ettewalmistas. Pärtel, kõige noorem läks
Walka, Meimer ja mina, kõige wanem kolmest, saat-
sime oma palwekirjad Tartu.
Mõnda seminari elust.
Juunis olid Tartus eksamid, Sinna ilmus
36 isikut, wastu wõeti aga kõigist 12. Esimesel
ei mäleta; kuid lugemise olin ma talwel sedawõrd äraõppi-
nud, et ma isegi teistele kodus pidin ettelugema.
Järgmisel sügisel sain ma juba 6e wõi 7e aas-
taseks. Jälle hakkasime wennaga lund ootama. Ja lumi tu-
ligi. Siis ühel päewal ütles isa: "Homme tuleb kirikhärra
Sopski/Sokolowsky/ Wihtramõisa wäikesid lapsi katsuma
ja sinu wiin ma ka sinna. Nüüd on hea saanitee. Ära
sa aga karda, kui tema sind lugeda laseb või midagi sult
küsib. Mäletan, pärastsumist katsumist tõstis õpetaja mind
ülesse ja kinkis mulle pildi. Näitasin seda kodu teistele
ja olin wist natuke uhke, et ilusa kingituse olin koju
toonud. Peale lugemise olla ma weel "Meie isa" palwe õpetajale
peast üles ütelnud. Mitu aastat hiljem rääkis mulle ema
selle palwe õppimisest järgmist: "Kui sa weel õige wäike olid,
siis magasid sa hästi ja ei tülitanud mind kuigi palju; said sa
aga suuremaks ja juba rääkima hakkasid, siis oli sul igal
hommikul pärast ärkamist esimene sõna: Ema, anna wõi-
leiba! Esialgu täitsin su soovi, kuid aegamööda tüütas see
lugupeetud arst on Peterburi eesti seltsi elus
palju kasulikku korda saatnud. Ka 75. a.
wabaduspäewa pühitsemine, mis EHTS tegewuse
kulminatsiooni punktiks osutas, sündis õieti
tema algatusel. Sel ajal elas Hellat Mohowaja
uulitsal, kus meie juhatusliikmed tihti tema juu-
res seltsi asju arutasime. Mõniaeg enne wabadus-
pidu pööras seltsi eestseisus kodumaal ilmuwate aja-
lehte poole palwega, et need meie ettewõtet toetaksid.
Üleskutse leidis head wastukõla ja kergendas
ka osalt seltsi tööd. Isegi üks Liiwi mõisnik teatas
omas kirjas, et ka tema esiwanemad olla pärit
Eesti kännust ja saatis seltsile rahalist toetust.
Kuid suurem osa neist näis igatahes teisel
arwamisel olewat ja arwatawasti wiimaste wii-
maste hulgast oli keegi Peterburi linnapeali-
kule teatud mainitud üleskutsest teatanud.
See kutsunud Hellati joonelt oma juure ja
Kas ta ei wõiks meie seltsi liikmeks astuda.
Pärast jaatawat wastust kõneles ta edasi:
"Wäga armas kuulda, et Teil minu wastu midagi
ei ole; kuid mõnel Teie seltsi liikmel, eraldi Teie
esimehel, sel muidu tõsisel Eesti isamaalasel, on
wäga ajast maha jäänud arusaamine oma
kaaskodanike wäärtusest. Nagu mõne Balti
mõisniku arwamisel inimene algawat alles
parunist, nii on Teie esimehe mõiste järele üli-
kooli lõpetajad alles täisinimesed. Mina arwan,
et elukool on raskeim ja ühes ka kõrgeim õp-
peasutus, kus igaüks näitab, kes ta on ja mis
ta wõib." Ütles ja läks. Wõib olla eelpool tähen-
datud, kui ka weel mõnel muul põhjusel
wähenes aegajalt kaunis tunduwalt
meie seltsi liikmete arw. Suurem osa
neist läks igatahes Kooliseltsi. Aega-
mööda tekkisid weel Karskuse-, Käsitööliste-, Põhjala-
Warwara meie kooli. Mõniaeg peale selle tuli Ras-
putin üksinda oma tütarde eest kooliraha maksma.
Mama /Rasputin ja tema tütred hüüdsid keisri prouat mamaks/ mak-
sab wanema ja Sabler /tolleaegne kreeka-õigeusu kiriku
ülemprokorör/ noorema tütre eest, sest mina seadsin
ta kohale /я поставиль его на место/ tähendas ta
raha lugemisel ja tahtis wist sellega mulle
meele tuletada: Ära unusta, kes ma olen. See
munga taoline liht Siberi talupoeg, kes waewalt
wenekeele kirjatähte maalida ja oma nime Григорий
/Grigori/ kirjutada suutis, olla haige troonipärija-
le abiandmise tõttu keisrikojas suures lugupi-
damises olnud. Ka keisrinna piltilus sõbratar ja
ülilahke kojadaam Anna Wörobowa külastas
kakskorda Rasputini tütreid. Need olid kaunis
sõnakuulelikud lapsed, kuid õppeained ei pak-
kunud neile iseäralist huwi ja sellest siis
tuli, et nad mõlemad kooliaasta lõpul klassi
konnaga klassis töötanud, kuid pean tunnistama, see toob
kõige parema püüdmise juures õpilastele wähe kasu ja
teeb õpetaja aegamööda tööwõimetuks. Isegi 2e jaoskonna-
ga klassid ei täida kaugeltki oma ülesannet.
Peale ülal mainitud õppejõude oli meil wenekee-
le õpetajaks Pimenow, pärast Niggol ja wiioli tunde
andis sakslane Hoffmann. Need õpetajad jäid meile
wõõraks. Nad tulid, andsid oma tunni ja läksid,
kuna kõik teised, kui neil aega jatkus, weel ühte
ja teist kõlblusõpetusest seletasid, mis meile maalt
tulnud poistele hädasti waja oli, pidime meie
ju pärast kooli lõpetamist oma elukommetega
wallarahvale eeskujuks olema.
Seminari astudes ei olnud mul aimugi, et see
asutus rüütelkonnalt ellu kutstutud ning ka
ülal peeti. Sellest rääkis meile alles direktor, et õpeta-
jad ja tema saawad oma palga Liivimaa mõis-
nike kassast. Nii oli siis meie juhataja mõisnike
täitma, ja nii oli siis ka minu ettewõtted, mille
kallal ma oma abikaasaga 19 aastat hoolega
töötanud, lõpp.
Mis nüüd?
1918. a. sügisel oleks meie weel kuidagi wõinud
üle piiri Eestisse põgeneda, kui me poleks olnud kind-
las arwamises, et ega enamlaste walitsus ikka
kaua ei kesta. See oli aga suur eksitus. Pertograd
muutus näljakindluseks, kust wäljapääs oli wõimatu.
Wiimane kooliaasta andis küll umbes 6000 rubla
puhastkasu aga wene kursi ränga languse, toiduai-
nete ja küttematerjalide puuduse tõttu wähenes see
summa kiiresti. Hädasunnil astusin enamlaste
teenistusse.
Gubprodkoomas Liteini uulitsa ääres oli minu
teenistuskoht. Revideerisin Petrogradi kubermangu
linnade komissariaatide aruandeid. Juba
Tallinna linnawalitsuselt käinud toetust ot-
simas; tema on iseseiswalt ja waikselt meie
Eesti seltskonna kasuks töötanud ja see on
"Ökonomisti" au. Eelpool tähendatud põhjusel ei
katkestanud ka osanikud mitte neile majan-
duslikult kahju toowa ettewõtte tegewust.
Esimese nelja aasta kestes, olles päe-
wal koolis ametis, wõisin ma alles õhtul kur-
suste tööst osa wõtta, kuna ma aga wiimasel
kuuel aastal peale juhatuse ka kaubandusl.
kirjawahetust õpetasin. Alg- ja keskkoolis
tuleb õpetajal kõigepealt selle järele walwata,
et klassis hea distsipliin oleks; siin seda waja
ei olnud, sest siia tulid täiskaswanud, peaegu
kõik keskkooli lõpetajad oma elukutsele
ettewalmistama. Nemad töötasid tõsiselt ja
seetõttu oli ka klassis eeskujulik kord;
küll tuli aga meil õpetajail igalühel
pärast." "Hea küll, Seimann on sinu nimi," ütel-
nud kirjutaja. Nii saanud siis sõnast sõiman Sei-
mann, muidugi kahe niga?.
Warsti pärast seda olla Jaan Wõiarisse tagasi
läinud, kuna isa Mihkel noorema poja Kustase oma
järeltulejaks, s.o. Kargussaare peremeheks, on nime-
tanud. "Olin weel üsna nooruke, kõigest 18ne wõi 19ne aas-
tane, kui härra mind mõisa kutsus", rääkis wanaisa
"ja mulle ütles": ""Sinu olep weel noor ja minu
tahap, sina peap minu Wändra peametsawaht
ollema"", jne edasi rääkis ta mulle weidras maa-
keeles pika noomituskõne, mille lõppsõnad olid: "
""Ärra unnusta ja motle, minu olep sinu jummal,
kui minu pihup, siis sinu ei olep enamb.""
Wanaisa oli andekas jutustaja, ta rääkis meile
tihtilugu oma noorusepõlwe elust, Wändra Rebas-
saare kangelasest Puskari Mardist, oma peametsa-
wahi ja peakohtumehe ametist, teoorjusest, kupjadest,
Ühel pühapäewa õhtul teatas meile direktor: "Homme kella 9-11 õp-
petunde ei ole. Akadeemikus dr. Wiedemann Peterburist tahab teie-
ga mõne eestikeele sõna tarwitamisest kõneleda." Täpselt kell
9 astus hallpea akadeemikus klassi. Istus õpetaja laua ääre
ja küsimine läks lahti. Mäletan ainult, mis ta minult küsis.
"Kuidas tarwitatakse sõna mõnitama Wändras? Hea! Aga kas
Wiljandi, Tartu- ja Wõrumaal ei leidu sel sõnal weel mõni
teine tähendus?" Wiljandimaalt kaasõpilased leidsid seda
joonelt. Nii kestis mitme ja mitme sõna üle küsimine ja
kostmine ligi kaks tundi. Oli huvitaw ja nii mõnigi meist
mõtles: Tuleks ta omiti weel kord.
Üks suur puudus oli meil tõesti, meil ei olnud
eestikeele õpperaamatuid; pidime tundides loengutel väga tä-
helepanelikud olema ja tähtsamaid andmeid seks otstar-
beks iseäralikku wihiku ülestähendama. Kui eesikeeles
mõni kasulik raamat ilmus, siis teatas meile sellest joo-
nelt õp. Kurrik. Nii omandas meist igaüks eksemplari
Kalewipoega, mida me ka tema juhatusel kaunis
ja Naisselts. Mõned isikud olid mitme seltsi
liikmed. EHTS töötas aga siiski weel edasi.
Eesti kool.
Kõige wanem eesti kool Peterburis oli
Jaani kirikukool. Millal ta asutatud, ei ole mul
kahjuks teada, kuid niipalju on kindel, et
pastor Lalandi ajal selles koolis on õppekeeleks
olnud weel saksakeel, seega siis wist saksa ko-
guduse lastele awatud, kus ka eesti koguduse lap-
sed wõisid õppida. Pastor J. Hurda ajal oli see
kool juba päris eesti õppeasutus ja tema juha-
tajaks oli D. Birkenthal. Ma käisin kaunis tihti
kiriku wanas poollagunud koolimajas. Kord
küsisin seal ühelt tuttawalt õpetajalt: Kuidas
kem rahvast liikumas, seda n.n haritud inimeste keelt kuulda, ja
sel oli ka oma mõju õpilastele.
Koolis andis meile algajaile saksakeele tunde köster Luik
tarwitades selle käsitamisel teades või teadmata enam-vähem näit-
likku õppewiisi, mille tõttu meie ka eluga töötasime. Teine
wõõrkeel oli wenekeel, mille wäljarääkimine mulle alguses
tõesti raskusi tekitas, siis kaks tundi nädalas sõjawäe
gümmastikat. Seda kunsti õpetas üks allohvitser, Wändra mees,
wenekeeles. Püssid olid meil puust, kuna mõõgad puudusid.
Aegamõõda saime ka nende harjutustega hakkama. Kõik
teised ained olid emakeeles. Laulu tundides tegime õp. Kuuse
juhatusel hoolega tööd ning õppisime nii mõnegi ilusa
Eesti laulu kätte; see ei oli siiski wähe, wõrreldes saksa
lauludega. "Jumal keisrit kaitse sa" laulsime nii eesti
kui ka wenekeeles.
Keegi kaasõpilaste wanematest olla kirikhärra
Sokolowskylt küsinud: "Mispärast tahate Teie meie
poegi saksastada? Kas ei ole küllalt, kui nad koolis
konnas kõikjal wõis eestikeelt kuulda. Tema nimetas
ennast kosmopoliidiks, kuid töötas Balti sakslaste
waimus. Olin wist esimest aastat Mihkli koolis ametis,
kui ta mulle õige wiisakalt järgmise lolli ette-
paneku tegi: "Kas Teie ei wõiks oma eesnime Jaan
asemel Johannes kirjutada? Johannes on ju palju
ilusam kui Jaan". Minul on igatahes Jaan palju
ilusam ja tähtsam kui Johannes; wastasin mina. Isegi
wanaroomlaste ühe jumala nimi oli Jaanus. Minu
wanemad on selle nime minule ristimisel annud
ja see peab ka minu nimeks jääma. Mees jäi wait
ja ei rääkinud enam kordagi sellest. Umbes aastat
wiis kuus hiljem teatas ta mulle: "Meil on kawatsus
õpetajate seminari asutada ja Teid soowitaks ma
selle õppeasutuse direktori kohale, kuid ühes sellega
annan teile nõu eesti Heategewa seltsi abiesimehe
kohalt lahkuda, sest kirikunõukogu ei poolda
seda, et tema koolijuhataja on eesti seltsi tegew
juure teenistusse astumas. Juba 1.mail 1903 asusin
mina Bakus nende juures tööle. Nende kontor oli
ühekordselt kõrges majas, mille suures pikas saalis
umbes sada ametnikku töötas. Ei olnud siin kuulda
jutuajamist ega näha ajalehe lugemist. Inglased
maksid head palka, aga neil oli ka kõwa kord.
Hommikul k. 3/4 9- 10 min. 10ne peal oli eestoas laual leht,
kuhu kõik ametnikud ja ka direktorid oma nime pidid
kirjutama. Kui keegi kaswõi kolmkorda ilma tun-
giwa põhjuseta oli hilinenud, siis kaotas ta kindlas-
ti oma kohe. Selle järele walvas seltsi peakontrollöör
Londonist. Seda teadsid kõik ja see mõjus nii, et
mainitud karistust aasta jooksul umbes paar
korda tarwitusele wõeti.
Baku linn asub Kaspia mere kaldal,
aga tema kliima ei ole põhjamaalasele alguses su-
gugi meeldiw. Päike paistab seal nii tugewasti,
et juba mai kuus haljad muruplastid muutuwad
laiali saadeti; Batumist eksporteeriti ka wälismaale,
iseäranis Londoni palju petroleumi. Seltsi juha-
tus, üldtöökorraldus ja raamatupidamine asus
Peterburis. Kursustel omandatud teoreetilised kauban-
dusteadmised olid mulle suureks abiks, aga prak-
tika puudus ja seda tuli nüüd hoolega õppida.
Harjusin ka sellega ja mõni kuu hiljem suu-
rendati minu töötasu. Minu majanduslik seisu-
kord muutus aegamööda paremaks. Järgmisel
aastal asutasin juba ise oma kodu ja abi-
ellusin preili Klara Bähriga.
Bakus.
VI operatsiooni aasta lõpul müüs a.s.
"Kawkas" oma laiaulatuslise tööstuseettewõtte ühele
inglise seltsile, kellel Bakus suur naftatööstus oli.
Inglased hakkasid "Kawkasilt" ostetud n.n. wene osa-
konda likwideerima ja selleks otstarbeks sain mina
neilt kutse raamatupidaja-kontrollöörina nende
suurepärane botaanika aed, Gruusiinia würstite
saun, kus nii soe kui ka külm wesi allikast bas-
seini jookseb, ja wene walitseja loss kerkiwad
mulle praegu weel silmade ette, ehk sellest ajast
on rohkem kui 30 aastat möödunud. Siit jätkasime
me oma teekonda mööda wana Grusiinia sõjateed
üle Kaukaasia mägede põhja poole. See oli õige
hädaohtlik, kuid siiski suurepärane, tore sõit.
Ma oleks igas peatuskohas heameelega kauem wiibi-
nud, kui meile selleks luba anti. Sõiduki juht ja
selle sõjariistadega relwastatud saatja ning mõni
kaassõitjatest kartsid wõõraste ilmumist ja selle
pärast ruttasid nad. Nii jõudsime siis ka takis-
tusteta teise päewa õhtul Wladikawkaasi.
Pärast puhkust kihutasime siit edasi
raudruunaga Pjatigorski, Essendukki ja Kislo-
wodski, peatudes igaskohas kaks päeva. Need
oma mitmesuguste terwiswee allikate pärast
poeg kooliealiseks saab," rääkis keegi noor proua, „siis
saadan ma tema Aleksandrikooli, aga mitte iialgi
Tallinna kreisikooli, kus õp. Keller eesti poisse sõimab ja neid
eesliteks nimetab." / Kelleri sõimu sõna klassis olnud:
(höchsten)
Du bist ein Esel im höksten Grade/ Teine wäetikene
oli wiimasest mitu aastat wanem, aga ta kiratses weel
waewalt, kandes rasket wõlakoormat. See oli laewaselts
Linda. Rahwa ootused ja lootused olid selle ettewõtte
suhtes täiesti wette langenud. Süüdistati juhatuse
liikmeid, aga kes see päris süüdlane wõi patuoinas
oli, seda ei teadnud õieti keegi. Mäletan weel selges-
ti, kuidas üks wana taluperemees pisarsilmil mulle
juhustlikult jutustas, et ta oma suure waewaga
korjatud kopikad ja rublad Linda seltsile usal-
danud ja nüüd — on ta kõik selle kaotanud. Lin-
da osanikel ei olnud wist asjatundjat ausat äri-
juhti; on ju peagu harilik nähe, et head lõua-
mehed ikka etteotsa tungiwad, kui neil ka sagedasti
töö edeneb? "Muidu päris hästi, kui ainult kiriku
nõukogu mehed meid kord rahule jätaksid," oli
wastus. "Eile", jätkas ta, "käisid nad meie
kooli tunnikawa rewideerimas ja panid
wäga imeks, et meil on nädalas kõigest 4-5 tundi
usuõpetust. Kui ma tähendasin, et on ka teisi
õppeaineid, siis üteldi: Kirikukool ja kõigest 4-5
tundi usuõpetust! Iga hommiku peab olema
piibliloo- wõi katekismuse õpetus ja pärast
lõunat tund piibli lugemist, kokku 12 tun-
di nädalas pühakirja õpetust!" Niisugused
Nikolai I soldatid istusid tolleaegses Jaani
koguduse nõukogus. Õnneks ei ole nend wa-
ga soow täide läinud. Kooli korralikku
tööd hindas koguduse enamus ja ehitas
ka aja nõuetele wastawa kiwest koolimaja, kus
endisest 3me kl. 6e- klassiline kool sai.
Pärast Birkenthali lahkumist waliti
Andsin ühele Nikolai gümnaasiumi õpilasele
järeleaitamistunde. Kord teatas mulle poisi isa hr. Pinding: „Tule-
wal pühapäewal on minu hõbepulmad, palun ka Teid sel-
lest osa wõtta." Pärast waimulikku talitust kõneles Nigoliste
koguduse pastor Ripke pidulaual, kus ta muuseas ütles: „Wii-
masel ajal on Tallinna elanikkonnas mingisugune mitte
kiiduwäärt pööre tekkinud; nii mitmes perekonnas, kus enne
kohalikke saksa lehte ja osalt ka Tartu Postimeest loeti,
leidub nüüd Wiljandis ilmuw Saksala, kes meie elanike
head wahekorda rikub ja seega meile ainult kahju
teeb. Olen kindel, et siin auwäärt abielupaari küla-
liste hulgas Sakala lugejaid ei leidu. „Eksite, härra pastor,"
hüüdis hr. Pinding, „mina ise loen Sakalat ja pean tun-
nistama, see on meie tõsine rahwast kaitsja ja
tema õiguste eest wõitlew leht. Soowitan Teile kõigile Sa-
kalat lugeda, siis leiate, et mul on õigus." Järgnes wai-
kus ja kõne kaldus hoopis teistele küsimustele. Kahest tei-
sest Tallinna lehest / Ristirahwa pühapäewa leht ja Tallinna
meie mõnikord ka lumesõda mängisime, mis meile
poistele eriti palju lõbu pakkus. Sellest armsast su-
veta lapsepõlwest on mul weel mõni üpris kena, kuid
udune mälestus järele jäänud.
Minu poisikeseiga
Pärast wallakooli lõpetamist taheti mind kõstri-
kooli saata, kuid isa arvas: "Pead weel seniks koju
jääma, kodu tööd tegema, ja suwel karjas käima, kui
meie omale kihelkonnakoolmeistri saame; kõster käib
tihti lapsi ristimas ja surnuid matmas ning selle-
tõttu ei ole seal korralikku õpetust." Möödus mõni
aasta ja Wändra kihelkond saigi koolmeistri. Kool
asus kõstri majas. Kõster, õpetaja ja kirikhärra
tarwitasid oma keskel juttu ajades alati saksakeelt. Ja
isegi iga premini riietatud meeste- ning kübarat
kandja naisterahvas püüdis selajal kõigest hingest
saksakeelt kõneleda, sest kuulus ta haritud inimeste hul-
ka, muidu mitte. Nii wõis väljaspool kõikjal, kus roh-
kirjutatakse muidugi eestikeeles?" Ei, wastab keegi, kõik
kondendi protokollid on saksakeeles kirjutatud ja nii
sünnib see ka täna. „Aga kas meie waldade saadikud ka
kõik saksakeelest arusaawad?" küsib Jakobson. Ei saa, kes
meile siis sakste keelt õpetas, kuulen eemalt. Protokoll
saab ju maakeele ümberpandud ja on kõik selge, kos-
tab kaunis waljusti kellegi hääl. „Paneme küsimuse hää-
letamisele," ütleb Jakobson. „Kes on sellepoolt, et protokoll
eestikeeles kirjutatakse? Kuus poolt, kolm mõisate esind-
dajat wastu, üks erapooletu; seega protokoll tuleb
eestikeeles kirjutada." Olin rõõmus, Jakobson wõitis. Oleks
heameelega weel kuulama jäänud, kuid kartsin, ehk astub kee-
gi sisse ja sellepärast lahkusin. Teel koju tuli tuli mulle
tuttaw taluperemees wastu ja küsis: „Käisite kirikumõisas, kas kuul-
site ka, missuguseid kohustusi seal jällegi waldadele
kaela määrati?" Ei olnud wõimalik lõpuni kuulata,
tean ainult, et Jakobson pani mõisnikud eesti-
keele protokolli kirg kirjutama.
meile noortele wõrdlemisi wastutulelikumad, kui mõne
suurlinna omad.
Wanemuises käisin ma nüüd kaunis tihti. See oli
saksastatud Tartus küll meie ainuke kogunemispaik.
Siin tutwunesin ka meie seltskonna tegelastega. Isa
Jannsen oli õieti Wanem. seltsihing. Tema koneõhtutel
oli saal rahwast alati puupüsti täis, kes temale oma
lugupidamist ja kiitust awaldas. Ühel niisugusel õhtul
pärast kõnet kutsus „postipapa" wäikese rühma noori
mehi, kelle hulgas ka mina oli, kõrwalruumi ja ütles:
„Istuge! Wiibin heameelega noorte keskel, aga suu on
kuiw." Tellis õlut, ajas naljajuttu, jõime tema terwiseks ja
siis läks laul lahti. Wiimane neist oli „Ma olen wäike
postimees jne, mis isa Jannsenile iseäranis meeldis; ta tõu-
sis püsti, lõi takti ja laulis waimustatult kaasa. Sellega
lõppes meie esimene ja wiimane lühikene, kuid ülirõõ-
mus kooswiibimine.
Ühel pühapäewal oli Wanemuises jälle min-
igast ilma kaarest kokku woolas, ei olnud sugugi
kerge teenistust leida. Andsin kahele koolijuhatajale oma
aadressi ja asusin, kui raske see ka mul ei olnud, tagisi-
sõidule. Paar päewa pärast Tallinna jõudmist sain ma
juba Peterburist teate, et mind on saksa kaswatusmajja
õpetajaks walitud. See sõnum julgustas mind ja suu-
rendas minu energiat. Tahtsin jõuluks oma wanemate juu-
minna, aga mu kassa oli peagu päris tühi; sest mu sisse-
tulekud, mis ma mõne kirjaliku töö eest sain, olid õige wäi-
kesed 23/12 23/XII 1881 algasin jala oma teekonda. Olin juba üle
50ne  wersta maha sõtkunud, kui ma järgmisel päewal ühe
lahke Lelle mehega kokku juhtusin, kelle saanis ma mõ-
ne tunni jooksul Wändra kiriku juure jõudsin ja siit
pärast õhtu-jumalateenistust kad. wennaga oma wa-
nemate tallu sõitsin. Need olid wiimased jõulud, mis ma
oma wanaisa, isa, ema, õdede ja wendade keskel lõbusalt ja
rõõmsasti mööda saatsin ja jäid ka mulle wiima
seks pühadepeoks minu sünnikohas Kargussaares.
sõitsime meie kirikusse. Ka dr. Herman Tartust
oli meie seltsis. Siin tekkis küsimus: Kes meist
peab pärja kindluse kirikusse kandma ja keisri
hauale panema? Juures olewad seltsi- ja juhatuse
liikmed walisid mind selleks. Oli see sündinud,
astus haua ääre waimuliku akadeemia üliõpl.
Kulbusch, pärastine Eesti õigeusu piiskop ja
pidas wenekeeles waimustatud kõne, milles
ta meie wabastajale Eesti rahwa suurimat
tänu awaldas. Pärast päewapildistamist sõit-
sime laiali. Kell 9 oli Pawlowi saalis pi-
duõhtu, mis hästi korda läks ja millest
selleaegsed Eesti, Wene ja ka mõned Saksa
lehed /Petersburger Zeitung/ pikke kirjeldusi
tõid.
Pärast seda jäi seltsielu aegamöö-
da waiksemaks; tuli see tegelaste wäsimu-
se tõttu wõi olid seal muud põhjused,
astusin ma Harju tän. ühte tubakakauplusse. Siin 20 kop.,
palun, andke mulle pakk paberosse. Kaks meesterahwast
leti taga waatasid teine teisele otsa ja ei pannud mi-
nu soowi tähelegi. Kordasin weel oma nõudmist, kuid
asjata. Lahkusin. Waat mul kaabakad, nad taht-
sid wist, et ma nendega pidin rääkima saksa wõi
wenekeelt. Minu hea mulje Tallinnast langes milleni. Kord
jutustasin seda ühele uuele tuttawale. „Teie õpetate koolis sak-
sakeeles, mis nõuate siis, et kaupmehed peaksid Teiega
eestikeele rääkima," tähendas see. „Meie suuremates uu-
litsates on enamjagu saksa kauplused ja nende oma-
nikud ei räägi oma äri huvi pärast eestikeelt, sest
kus matsid on kauba tarwitajad, sinna ei astu
ei mõisnik ega ka kodanik enam heameelega sisse.
Ka meil Tallinnas on oma Jakobson, kes wolikogus
saksa woolule püüab tõkkeid teha. Nii on siis
sakslaste arwates iga eesti rahwuslane nende
müüride ja kantside lõhkuja." Ja see oli wist weel 1880. a.
Päris kollaseks. Kõige sojem päew oli juulis +56 R.
päikese paistel. Iga 2e nädalase niiske kuumuse
järele puhub seal kange tormiline põhjatuul, mis
elanikele tõesti ainsaks lahutuseks on. Septembri
lõpul ja oktoobris wõiks Baku kliimast, nagu
mitmed tõendawad, küll Nizza omaga wõrrelda,
kui ainult petroleumi ja kõrwetatud lambaliha
lõhn puuduks. Euroopast sisserändanud nafta
töösturid on oma ajutise wiibimise otstarbeks
küll mõnegi moodsa ehituse püstitanud, aga
puuduwad
puud ja rohuaiad nende juures kõikjal; ainult
wennad Nobel on selles suhtes teistele head eeskuju
annud. Ka maa päriselanike tatarlaste ja
armeenlaste majade ees leidub pea igalpool puid
ja nende warjus isegi lillepõõsaid.
Kontori ametnike kooseis rahwuse jä-
rele oli õige kirju. Näit. minule alluwas jaos-
konnas töötas kuus isikut ja nimelt kaks
meie talvel koos kolme mehega. Müügiks wõt-
sime kaasa rukkid, rukkijahu ja sealiha; peale
selle weel igaüks kaunis paksu laua kange pakase
ajal jääs teekkiwaist pragudest ülesõidu jaoks. Root-
sis oli palju maakeele mõistjaid. Nad olid õige
lahked meie vastu, aga nende leib ei olnud mitte
nii maitsew kui meie oma. Ostsime, mis meile
waja, nimelt soola ja häid pargitud hülgenahku
kentspükste jaoks."
Nii wanaisa. Sõna kentspüksid peab
wist küll tähendama kuni põlwedeni ulatuwaid
kintspükse, mis tema ka kõige oma eluaja kan-
dis. Oma juukseid ei lasknud ta kunagi lõi-
gata, habeme ajas aga iga laupäev ära. Tema
riietus oli: Lühikesed püksid, pikad säärpaeltega
sukad ja pastlad, harwa saapad; willane wask-
nõõpidega kampsun, pikk must kuub, mille
rinna ääri kaunistasid punane nöör ja wask-
mind nii, et ma ütlesin: Sa pead enne paluma "Issa meie jne". Teed
sa seda, siis saad wõileiba, muidu mitte. Nii õppisid sa siis
sängis minu etteütlemisel selle palwe pähe." Pean tähen-
dama, minu isa, ema ja wanaema oskasid lugeda ja kirju-
tada; wanaisa aga mitte, kuid tal oli hea meelespi-
damine.
Enne wallakooli astumist, s.o 7.-11, isegi 12. aastani
pidime meie talwe iga kuus kord koolis katsel käima
Nii läksime jälle wennaga jala Wõiari koolimaja poole.
Äkki nägime, et kirikhärra sõidab meile järele. Tema
kõrval istus Asino/ Asinoja/Mai. Meile lähedale jõu-
des hüüdis õpetaja: "Kusti ja Jantsu, astuge saani!" Olime
rõõmsad, et sõita saime. Hanikoorma lähedal läks
Mai maha ja meie kihutasime edasi koolimaja poole.
Sealt koju jõudes, küsis isa:" Kas oskasite ka koolmeistrile
wastata?" Täna küsis kirikhärra, ütlesin mina, meie
wäljal wõttis ta meid peale. Asino Mai istus ka saanis
ja kui ta Hanikoorma lähedal lahkus, andsid nad musu
oma ettekandeks tublisti eeltööd
1931. a. sügisel teatasin mina o/ü. "Öko-
nomisti" peakoosolekul oma lahkumisest. 1. oktoobril
pühitsesin 75. a. sünnipäewa. Minu kauaaegse sõb-
ra Aleksander Tombachi ja tema abikaasa osawal
korraldusel kujunes see päew mulle suureks
üllatuseks. Tallinna õpetajad hr. Mihkel Kipperti
juhatusel äratasid mind hommikuunest
suurepäraste lauludega. Sellele järgnesid
õnnesoowid ja teise päewa õhtul minu juures
o/ü. "Ökonomisti" ruumes omawaheline üli-
lõbus kooswiibimine. See oli teistkorda minu
elus, kus mind lauludega hommikuuunest ärata-
ti: esimest korda noores eas jaanipäe-
wa hommikul Tallinna noorte ja nüüd
wanas põlwes jällegi Tallinna ametkon-
dade poolt. Neid ridu kirjutades tuleb mulle
kiltritest, kurjadest mõisnikest ja kuidas mõi-
sas laupäewiti kella 8st hommikul kuni kella
6ni õhtul teoorjadele, mõisa teenijaile ning wal-
la inimestele, kes kuidagi mõisa wastu eksi-
nud, witsu antud. Kui me selle üle imestasime,
jatkas wanaisa: "Siis oli weel üks jagamata Wändra
ja kui kerge oli karistust saada? Läks keegi
kogemata mütsiga mõisa õuest mööda, kus teda
nähti, ja 15-25 vitsahoopi oligi käes. Olid ras-
ked ajad, ei wõinud linnaski käia ilma mõisa härra
loata. Polnud midagi parata, meie tahtsime ju ka
elada ja sellepärast pidimegi nende põrguliste käske
täitma, isegi nende kintsu kaapima ja põlwele?
suud andma. Olen üle 40ne aasta neid raipeid or-
janud, aga nonde õelate kepi- ega witsaots ei ole?
ometi minu keha puudutanud, mis siis küll õieti
harwa juhtus. Waatamata kõigile raskustele käisin
ma siiski kakskorda Rootsis. Sinna sõitsime
Pärast pühi sõitsin ma jälle Tartu. Maksin juudile
oma wõla ja hakkasin hoolega tööle, kuid minu passita
teekond Tallinna-Pärnu kaudu Wändrasse ei andnud mulle
enne rahu, kuni ma wiimaks Ditmarile kirja saatsin,
mis järgmise lausega lõppes: „Tuleb aeg, kus Teid, meie
isamaa kurnajaid Teie ülekohtuga omandatud
mõisatest minema kihutatakse." Tänu kõige Kõrge-
male, see minu ennustus on nüüd juba täitunud.
Kui ma suvel koju läksin, küsis isa: „Mis sa wa Ditma-
rile kirjutasid? Ta kutsus mind mõisa, rääkis 400 rbl,
sinu kirjast ja kisendas: Sa oled aga omale poja
kasvatanud; sellest saab ju weel hullem kui mõni
teine. Ja siis, kui kontrahi aeg möödub, pead sa
oma koha äraostma wõi sealt lahkuma." Seda sõ-
na pidas mõisasaks, teades wäga hästi, et ta selle-
ga mulle mõjuwa hoobi andis. Koha ostmisega
oli weel aega ja minu wanemad aitasid mind
jõudu mööda edasi, peale selle olid Tartu elanikud
sellest ei tahetud esialgu arusaada. Teraw
tähelepaneja teadis aga juba mõniaeg enne
wabaduspidu, et nii mõnelgi meie Peterburi
Eesti seltskonna liikmel ei olnud EHTS.
abiandmise korraldus meeltmööda. Nii tekkis
ühel peakoosolekul muuseas küsimus: Keda
mõtleb selts toetada, kas ainult kõrgema ja kut-
seõppeasutuste kaswandikke wõi ka teiste, näi-
teks algkoolide õpilasi? Seltsi esimees oli
arwamisel, et ainult üliõpilasi tuleb aidata,
kuna häälte enamusega otsustati kõikide
iseäranis algkoolide õpilaste eest jõudu möö-
da hoolt kanda. Korraldati selleks ots-
tarbeks piduõhtuid ja tehti lastele igaasta
jõulupuu. Nii pidi siis kõik korras olema.
Aga ei. Ühel õhtul Pawlowi saali ruumes
pööras keegi külalistest ühe meie seltsi
liikme ja minu poole küsimusega, et
jälle äkki nähtawale ja lõpetas selle andeka, kind-
la tahtejõuga nooremehe elu.
Meie tolajal tähtsamaid mehi Eesti kir-
janduspõllul oli Jaani kirikuõpetaja dr. J. Hunt.
Tema käis tihti meie seltsis ja pidas kõnet rahwa
lauludest, nende korjamisest ning wäärtusest. Ka
prof. Köhler wiibis mõnikord meie õhtutel. Tema
rääkis wähe ja oli waikse iseloomuga, kuid kodus
oma maalide keskel oli ta jutukas. Ehk küll rohkem
kui 50 aastat tagasi, mäletan ma weel selgesti, kui-
das hr. Köhler minu tähelepanu ühel pildil olewa
üpris kena naiskujule juhtis ja seal juures ütles:
"See tähendab meid, meie Eestimaad ja need," nais-
terahwale kallale tungiwaile koertele näidates, "on
meie waenlased." Härra. A. Weitsenberg oli meie
alatine külaline. Pastor Hurda eelkäija, piis-
kop Freifeldt, meie seltsi elust osa ei wõtnud,
wõib olla, tuli see ehk sellepärast, et tema Tartus
saatel maale sõita terwist parandama. Mina
ise olin korraliku toidu puudusel sedawõrd otsa
lõppenud ja werewaene, et ma arsti aruandmise järele
kuni opteerimise tähtajani, s.o kuni mai kuuni
mitte ei oleks suutnud wastu panna. Et natukene-
gi rohkem leiba saada, kui seda meile anti, käi-
sin ma tihti turul oma riidid ja pesu müümas,
kus müüjaid sagedasti wangistati ja paariks nä-
dalaks sunnitööle saadeti. Oma wiimast jõudu
kokkuwõttes ja eelpool mainitud tohtri tunnistust
kasutades, sain ma 3 1/2 waewarikka nädala järele
lõpuks Nõukogude asutustelt luba oma naisega
20. märtsil 1920 Pihkwa kubermangu asuda.
Sõit Pihkwa kaudu üle Peipsi kodumaale.
Rahuajal wäljus Petrogradist Pihkwasse igal 24 tun-
ni jooksul kaks rongi, nüüd aga nädalas kaks,
mõnikord isegi üks. Enne maksin ma oma woori-
tuskõned ja kallid kingitused. Järgmisel
õhtul oli minu juures "Ökonomisti" ruumes
kooswiibimine ja umbes nädalat kaks hiljem
seltskondlikus majas end. Peterburi "Eestlas-
te ühisuse" poolt toime pandud suurejoone-
line pidu.
Nii minu 70. kui ka 75. a. sünnipäewa
puhul korraldatud auawaldused, õnnitlused ja kal-
lihinnalised kingitused end. Peterburi sõprade
ringkonnast, o/ü. "Ökonomisti" wilistlaskogult ja
Tallinna ametiwendadelt olid mulle suurimaks ülla-
tuseks, mis ma sügawa tänutundega wastuwõt-
sin. Mõni päew pärast 75. a. sünnipäewa pü-
hitsemist lahkusin ma Tallinnast ja asusin
Rakwerre elama.
Rakweres 6. juunil 1935. Jaan Seiman
Seltsi tegewuse eesmärgiks oli heategewus,
kaudselt ka wõõrrahwaste sekka uppuwate eestlaste
püüdmine, aga selleks oli kapitali waja, mida
meie ka piduõhtutega wähehaawal korjasime.
Heaks tõmbejõuks oli seltsi segakoor hr. J.
Kappeli osawal juhatusel. Ka näitemängude eest
tuli rohkem hoolt kanda. Sellest paluti mõnda
endist eesti seltsi näitlejat, kui ka nooremaid wene
pealinna asuwaid asjaarmastajaid osawõtta.
Oli palju tööd, enne kui need enamasti noored
piduõhtutel wiibiwaile külalistele
suutsid lõbu pakkuda. Selleks oli ruume
waja, osawõtjaid leida, neid kokku kutsuda,
omas töös juhatada ning waimustada, ja
kõik see töö lasus 6e aasta jooksul ja
ka pärast minu lahkumist eestsei-
susest suuremalt jaolt prl. Emma Lerchenbaum'i
õlgadel/ elab praegu Tallinnas oma wenna
gisugune koosolek, kuhu ka lauluisa Kreutzwald oli
ilmunud. Igaüks püüdis teda isiklikult teretada ja tema
juttu kuulda. Mäletan weel, mis tema meile seal ütles:
„Kui suur wahe on minu noore põlwe ja nüüdse aja
wahel! Ei siis polnud meil weel midagi, kuna me nüüd
siin Eesti seltsis kui ühe perekonna liikmed koos
wiibime." Dr. Weske oli meile küll igastahes kõige lähedamal.
Nii Wanemuises kui ka tema kodu kõlas eestikeel, kuid
Tartu tänawail oli seda peale maalt turule tulnud
rahwa wõrdlemisi wähe kuulda; sest iga haritud
inimene pidi ju saksakeelt rääkima, muidu oleks
teda talumatsiks wõi nooreestlaseks arwatud. Wii-
masel nimetusel oli nihilistiga peagu ühesu-
gune tähendus. Isegi Eesti tegelaste perekondades walitses
selajal saksakeel.
Kord pööras Eugen Jannsen minu poole küsi-
musega: „Ka Teie olete enne lõunat waba?" Kuni kella
kaheni, wastasin, kell kolm algab koolis töö. „Minu isa,"
jatkas ta, „ei wõi oma käega kirjutada, ema on Kroonlinnas,
wend wend wäljamaal, minul ülikoolis lõpueksamid, tul-
ge kaheks nädalas minu asetäitjaks isa juure." Nii
sattusin ma lühikeseks ajaks isa Jannseni juure. Olles
paar päewa enamasti etteüteluse järele kirjutanud, mõ-
nele kirjale tema seletuse kohaselt wastanud ja mõnda
wäikest tööd „Postimehe" jaoks teinud, hüüdis postipapa:
„Imelik, Teie käekiri on wäga sarnane minu poja omale,
olge siin kui kodu, oleme ju ühest sängist."  Isa Jannsen
oli mees, niipalju kui mina teda nägin Wanemuises,
Postimehe toimetuses, tema kodu ühisel lõunasöögil, kes
alati heas tujus, rõõmus, nalja heitis ja kõigiga püü-
dis rahus elada. Siin tutwunesin ma ka kirikuõpetaja
J. Hurdaga. Tema soowitusel korjasin ma suwel Uue-
Wändras rahwalaule, mille eest ma Kirjameeste
seltsilt isegi rahalist tasu sain.
Kui me tolleaegse tegelaste keskel mitme-
sugustel põhjustel lahkhelid tekkisid, korraldati
päewal olid kirjalikud tööd. Teisel hommikul olime jälle
kõik klassis ja ootasime. Uks awanes ja sisse astus
direktor, hoides kätel suurt kringlit. Mis nüüd, mõtlesin.
Ta seisatas weidi, astus siis ühe linnamoodi hästi riie-
tatud noormehe juure ja küsis: "Kas Teie saatsite? Wöt-
ke see tagasi oma wanematele ja pidage ka ise
meeles, et petjail ei ole ruumi meie õppeasutuses.
Lahkuge!" Lahkusid ka need, kelle kirjalikud tööd ei
wastanud nõuetele. Meid jäi 17 wõi 18 poissi klassi.
Õhtul luges direktor wastuwõetud 12ne õpilase nimed
ette, kelle hulgas ka meie mõlemad Wändrast olime,
ning teatas, millal õpetus algab ja mis meil tar-
wis Tartu kaasa wõtta.
Oma õppeainete kõrwal juhiti seminaris
aegamööda meie tähelepanu ka sellele, kuidas meil
enestel koolis õpetada tuleb. Tegelikult ei wõinud
sellest esimesel semestril juttugi olla, teisel
õpetajate
semestril käisime ja wanema klassi õpilaste
teadmine ja oskus sellel alal puudub.
Minu teenistuse aeg linna III algkoolis
jõudis lõpule, mille tõttu mul tarwis oli uut koht
otsida. Kuna linna koolides õppejõudude puudust ei ol-
nud, soowitas dir Berting mind Kunda seminari õpetajaks.
Läksin seminari direktori jutule, kes Tallinnas wiibis.
Tema oli nõus mind wastu wõtma. Nädala lõpul pidin ma
aga weel kord tema poole minema. „Kahju," ütles ta,
„meie ei wõi koos töötada. Olen Teie kohta teateid saanud,
Teie loete Jakobsoni Sakalat ja Grenzsteini Olewikku
ja olete mõisnike wastane. Meie seminari ülal-
pidaja on rüütelkond ja nii ei tohi ma Teid
kui nooreestlast mitte õpetajaks wastu wõtta."
Selle wastu ei olnud mul midagi lausuda. Lahkusin.
Minu esimene teekond Wenemaa pealinna.
Weel sama aasta sügisel otsustasin We-
nemaale sõita. Tarwilikumad asjad kaasa wõttes,
ringkond, otsustasin sinna edasi jääda ja asuta-
sin juba 1905. aastal seal oma algkooli ning
1908. a. tütarlaste gümnaasiumi oma naise nimele.
Tööd oli küllalt ja tuli nii mõnegi ettenägemata
raskusega wõidelda. Kolm aastat hiljem sai güm-
naasium õigused ja selle tõttu suurenes ka õpilas-
te arw. Algkooli poislapsed astusid suuremalt jaolt
saksa, mitmed ka wene keskkoolidesse, kuna tütar-
lapsed meie oma gümnaasiumis edasi õppisid.
Siin katkestan ma jutulõnga koolist ja
kirjeldan mõne sõnaga suwist elu ning kooli-
töösse puutuwaist wahejuhtumistest. 1905. aas-
tast alates elasime meie suwel mitmes kohas Soo-
me raudtee pirkonnas; 1909. a otsustasime aga
Peterhofis suwe mööda saata. Suurwürsti Niko-
lai Nikolaiwitschi palee lähedal asusid mõned
wene talupojad ja üks neist üüris meile oma
uulitsa äärsest majast kaks wäikest tuba ja
Masing'i juhatusel. Eriti ladinakeel huwitas mind sedawõrd,
nii et hr. Masing mulle pärastpoole selles aines isegi
õpilasi soowitas. Ka wenekeeles tuli mul tunde wõtta.
Kõik need armsad õpetajad, kellele ma nende õpetuse ja
juhatuse eest palju tänu wõlgnen, on ammu juba
igawesele puhkusele läinud. Ka mina pidin warsti
Tartust lahkuma. Isa kirjutas mulle, et temal koha
ostmise pärast ei ole enam wõimalik mind aidata.
Minu omad sissetulekud olid wäiksed, neist elami-
seks ja edasi õppimiseks ei jatkunud. Ka oma
õpetajaile jäin mõni rubla tunnitasu wõlgu.
Pidin Tartust lahkuma, aga kuhu? ÜhteEesti
asundusse Siberis pakuti mulle kohta, aga see
oli mulle liig kauel. Otsustasin Tallinna sõita.
Juba esimesel päewal kohtasin ma siin ühte
endist Tartu tuttawat. Üürisime koos ühte
Küsimusi arutasid ja selleks nõukogule
aruandsid. 1917. a. kuni kooli lõpuni täitsid
neid kohusid kad. Tallinna linna haridus osakonna
juhataja J. Kand ja nende ridade kirjutaja.
Mitmed kooli lõpetajad astusid wene wõi saksa
keskkooli ja mõni neist lõpetas isegi Peter-
buri ülikooli. Koguduse nõukogus tekkis
mõte oma keskkooli awada, kuid ärewate
aegade tõttu jäi see teostamata.
19. sajandi lõpul suurenes eestlaste
arw tuntawalt endises wene pealinnas. Jaani
kirikukool ei suutnud enam kõiki eesti lap-
si oma ruumes mahutada. Juba 1886. wõi
1887. a asutati eesti Kooliselts. Selle esimene
esimene esimees oli Jüri Siimon, tubaka-
kaupluse omanik Soome waksali ligidal. Tema
oli mees, kes iseäranis suure hoolega seltsi
tahes tahtmata meele minu 70. aasta sünni-
päewa pidu. Mõni aeg enne seda teatati mulle
ühest armsast perekonnast: "Seekord ei pühit-
se meie Teie sünnipäewa mitte Teie juures, waid
kuskil mujal; kell 1/2 9 teatud õhtul olge oma
abikaasaga sõiduwalmis, siis tullakse Teile
järele". Nii sündis ka. Kuhu Sa meid
wiid, küsisin ma Saarwalt, oma arm-
salt sõbralt, kes nüüd juba igawesel puh-
kusel. "Sõidame edasi, eks siis näed." Warsti
peatus auto. Nüüd teadsin. See oli meie
sõbra Tombachi korter. Waewalt olime
meie tema suures saalis istet wõtnud, kui
korraga kõlas mulle wana tuttaw, wä-
gew koraal "Wõta nüüd Issandat wägewat
kuningat kiita", mis mu armsad Peterbu-
ri sõbrad ja head tuttawad waimustusega
laulsid. Sellele järgnes lõbus koosolek, terwi-
kuulsad, loodusrikkad ja hästi korrashoitud kohad
kubisesid suwitajaist, kes siia igast Wenemaa nurgast
ja ka wälismaalt olid kokku woolanud. Nii siin
kui ka Lõunakaukaasias leidub palju maakohte, mis
tõesti imestamiswäärt ilusad on. Pean weel tähenda-
ma, et joogiwesi Pjatigorskis oli kristallpuhas ja nii
hea maitsega, nagu ma seda kuskil Wenes, Soomes
ega ka meil Eesti pole leidnud. Kislowodskist sõit-
sime meie Moskwa ja Tosno kaudu oma kaua igatse-
tud kodumaale ja nimelt Rakwerre. Ilm muutus
teel iga päew külmemaks ja 1904. aasta suwi oli Eestis
üldse wilu ning wihmane, mis meile lõuna maalt
sojast hellitatud tulejaile mitte iseäralikku lõbu
ei pakkunud.
Petrogradis.
Sügisel asusime jällegi Petrogradi elama,
kooliinspektorile ei awaldanud poisi tunnistus, laste
wanemate etteheited ega ka õpetajate nõuanne min-
gisugust mõju. Kaswatusmaja ülemus olla ka
sellest teada saanud ja see wallandas joonelt waes-
telaste petja ametist.
Juunis lahkusin ka mina, et omale järgmi-
seks kooliaastaks kuskil õigustega koolis kohta leida.
Suwel olin lühikest aega Pawlowskis rikka ins. Salemanni
laste õpetajaks. Andsin päewa kaks kolm tundi ja käisin
nendega jalutamas. Juhtusime meie kuskil kaupluse
juure tulema, siis palusid, et kas nad ei tohiks poodi minna,
neil olla midagi osta. Nad waatlesid wälja pandud esemeid
ja kaupluseid kui juudid kunagi. Paar päewa hiljem
jällegi sama turujänt. Rääkisin sellest nende isaga.
„Olen rõõmus," ütles Salemann, „et minu pojad ka
kauplema õpiwad, aga nad ei tohi endid tüssata
laska. Neil kõigil on raha kaasas, wanemal 14. aastasel
isegi 15-20 rbl ja tema eest olen ma weel teisitigi
aega mööda tasa ja targu näidata, et meie oma
emakeeles mitte halwemini oma mõtteid ei
wäljenda, kui mõnes wõõras keeles. Selleks and-
sid mitmed seltsi- ja juhatusliikmed head eeskuju,
kõige rohkem küll esimees dr. P. Hellat. See oma
iseloomu poolt kangekaelne ja auahne mees
oli sealjuures ometi päris tõsine eesti patri-
oot. Ta püüdis igalpool, nii sõnas kui ka teos
näidata, et meil ei ole mitte mõni kosmopo-
liitiline, waid eesti selts. Isegi pilgates kat-
sus ta taas oma mõju awaldada. Kord tuli
meie seltsi õhtule üks kadakalik, s.o germa-
niseeritud eesti perekond, rääkides omawahel
wiletsat saksakeelt. Seda kuuldes hüüdis Hellat
ühe tuttawa poole pöörates: "Waadake,
da kommt das Wuks mit lange Wants!" Ka
see sõna ei olnud asjata öeldud. Üldiselt
pean tähendama, et Hellat, see kohusetruu ja
kisendanud/ kad. Hellati omad sõnad/ temale otse
näkku: "Teie asute Mohowajal kui mõni Eesti
kuningas ja juhite eestlasi Tallinna ja Liiwi ku-
bermangus; kas Teie ei tea, et EHTS on luba ainult Pe-
terburis tegutseda. Niisugusel korral nagu nüüd,
tuleb Teie seltsi tööd katkestada." Andsime Hellatile
nõu dr. Hirschi poole pöörata, mis ka sündis, ja
nii jäi eelpool mainitud ähwardus ainult
ähwarduseks.
Üks osawamaid seltsi tegelasi oli meie
kirjatoimetaja, Mihklikooli õpetaja Tõnu Sander,
kes peale eeskujuliku kooli- ja seltsitöö weel aega leidis
kirjanduse alal töötada. Ta uuris B. Russowi, G.
Mülleri ja mõne teise pastori töid eestikeele suhtes;
käis tihti keiserl. raamatukogus; kus ta palju
kasulikku materjali sai, ja selle töö tulemuseks oli
esimene Eesti kirjanduse ajalugu. Kuni tiisikuse
haigus, mis teda juba lapsepõlwes waewanud, tuli
Ja kui ma ka tõesti Teile wõlgneks, siis ei jõuaks ma seda Teile
ometi mitte nii ruttu ära tasuda. „Kirjutage, et Teie mul-
le wõlgenete, muidu ma Teile passi tagasi ei anna."
Mis teha? Seal tuli mul kiirelt mõte: „Wasta walele tõega. Ma
kirjutasin: Sellega tunnistan, et mina härra v. Ditmarile 400 rbl
ei wõlgne ja jne. Seal juures püüdsin ma oma halwa
käekirja weel pahemaks muuta, nii et seda mitte kerge
lugeda ei oleks. Ditmar wõttis minu wõlakirja, waatas
wist ainult 400 rbl, mis ma õige selgesti püüdsin kir-
jutada, pani ta kokku ja püstis tasku. „Siin on Teie
pass, aga raha peate mulle warsti äramaksma."
Mis mina selle kohta arwasin, seda olin ma temale ju
kirjalikult tunnistanud. Jumalale tänu, nüüd olin
ma jälle inimene ja wõisin wabalt liikuda, kuis ma
ise tahtsin. Imelik, et sel paberilipakal, s.o. passil,
isikutunnistusel nii suur tähtsus on, puudub ta
aga, siis ei sa enam homo sapiens, wõid ka puu-
ri sattuda.
esimese nädala lõpul saadeti mind kahe abilisega
Jamburi komissariaati p koha peal revideerima.
Kuna Petrogradis meile lõunaks taldrekutäis läät-
sileent, tükk loomaliha ja natuke leiba anti,
koosnes siin lõunasöök mingisugusest kapsa ning
jahuwedelikust ja hobuselihast. Wastik! Meie tuba
n.n. enamlaste wõõrastemajas oli külm, ko-
ristamata ja täis igasugust mustust. Saime
ähwardusega komissari kaudu siiski küttema-
terjali ja puhastasime ise oma tuba. Kolm
nädalat töötasin siin. Pärast protokolli läbi-
waatamist Petrogradis kutsus gubprodkooma
ülem mind oma juure ja küsis, kas ma ei
tahaks enamlaste partei liikmeks astuda, mis
peale mina wastasin: Mina ei kuulu praegu
ühtegi parteisse ja tahan ka edaspidi era-
pooletuks jääda. Nüüd wõisin rahulikult Petro-
gradis tööd teha, et wälisrevisjonile mind enam
II üldlaulupeol sakslasi kiitwa ja ainult
neile tänu awaldawa kõne pärast oli sunnitud
oma ettekannet katkestama ja kõnetoolilt
lahkuma. Dr. Hirschi nägin ma kõigest ükskord
meie seltsis, kuid waatamata sellele, oli ta nii
mõnigi kord meile Hellati kaudu heaks nõuandjaks
ja eestkostjaks.
Nüüd mõni rida 75. a. wabaduspäewa
pühitsemisest, mille üldprogramm oli järgmine:
1) Jumalateenistus Jaanikirikus. 2) Pärja panemine
keiser Aleksander I hauale Petri-Pauli kindluses ja
3) Piduõhtu Pawlowi saalis. Ühel eestseisuse koos-
olekul enne seda, kus ka pastor Hunt wiibis, palu-
sime teda nimetatud päewal jumalateenistust
pidada. "Heameelega," ütles tema, "aga et see nä-
dalapäew on, siis peab mul selleks waimuliku
walitsuse poolt luba olema". Siis minu poole
pöörates, ütles ta: "Meil on ühine ülemus, kellega
Tõnu Riomar koolijuhatajaks. See energiline, na-
tuke kiusaka iseloomuga selfmademan, kellega ma
juba noores põlwes Tartus tihti kokku puutusin,
pühendas Peterburis kogu oma jõu Jaani kiri-
kukoolile. Tema peateema seisis selles, et ta oskas
häid õppejõude koolitööle walida ja ise eesku-
julik korrapidaja ja andekas lauluõpetaja oli.
Igalpool, kus Riomar oma kooriga esines, koo-
lisaalis, kirikus wõi kuskil seltskonna õhtul,
oldi sellega alati rahul ja awaldati juhataja-
le tänu. Koolis töötati hoolega ja see töö