Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
sus ja võõras asus teele. "Oled see tõesti sina?" Kui kahvatuks ja kõhnaks
sa jäänud oled!“ Siis suudlesid nad teda ja vana kell lausus, nagu alati
ühetooniliselt. "Tik! tak! - tak! tik!" - ja kägu vaatas imestates ülevalt alla. Oli see
vend - üliõpilane? - Võimata! - ta ei kannud ju enam oma ilusat kullaga tiki-
tut mütsi, kui kulunud oli ta kuub! Kui kurnatud ta nägu!
Ta pööras jälle veikse mehikese poole. „Ma olen ainult lind, ütles ta, „ja ei saa
sellest aru, kuid sina pead seda teadma!" Kuid veike mees ei lasknud end
segada. "Pole aega, pean marssima", ütles ta. "Tik! tak! - tik! tak!" lausus-
vana kell, peagi jõudis õhtu, siis hommik ja jälle õhtu ja hommik, kuni nädal
lõppes; siis läks veel üks ja veel kord üks, - oli nagu unes.- - Ja poeg kodu?
Unistas ta alles ikka? – Ta unistas ikka veel, kuid need polnud enam
luuletused ega muinaslood, vaid pahad unenäod; tundide kaupa istus ta
tarretult enese ette vahtides ja ohkas vahete vahel sügavasti.
„Vanemad trööstisid teda ja julgustasid, nad andsid talle usalduse eneses-
se tagasi. Uue julguse ja lootusega läks ta minema; - et ta enam luuletaja
polnud, võis tast ometi kasulik inimene saada. Ei kestnud kaua, kui ta see oli,
Oma teadmiste ja vanemata armastuse ja abi tõttu sai ta vaeste laste varjupaiga
eestseisjaks ja oli selles vaevarikkas, ilusas kutses kõigist, kes teda tundisid, aus-
tatud ja armastatud. Siis tuli aeg kus ka tema sõrmes kuldrõngake säras-
Oh, kui õnnelik oli nüüd su vend, õeke! Kui nad siis koju tulid, vend oma pruudi-
ga, ajas kägu kaela õieti! - ta mõtles; rõõmus õeke on tagasi tulnud.
"Vaata! Vaata ometigi!" hüüdis ta rõõmsalt ülesse. „Ta on tagasi tulnud,
aga, seda sa valetasid! Tiibu pole tal mitte!" Veiksel mehel polnud.
aega, ta pidi marssima, vana kell tiksus, - tunnd läks tunni järele, kuid õnne
likud ei pannud seda tähele. Tundidest said nädalad, nädalatest aastad. Mitu
oli neid juba ajamerde vajunud, isa ja ema olid halliks läinud. Seal tuli
jälle üks lühike kiri isamajast, ema kirjutatud. Kui poeg seda lugenud, nuttis
ta pead kättele toetates kibedasti. Kodus uinus isa rahulikult, ta ärasele-
tatud näol säras-igavese õnne rõõm. Oli ilus hommik, päiksepäisteline. - kuid toas
oli pime ja vaikne. Aknad olid kaetud. Vana kell lausust: "Tik! tak.- tik! tak!"
pikkamisi, ikka pikkamisi- ja jäi viimaks seisma - Teda oli üleskeerata unus-
Lektor ei teadnud, mida vastata Laurale ja sõnas nõutult:
„Kas ema ei teadnud?“
„Ema ütles, et Kirsti ootab venda,“ vastas Laura pikil mokil.
„Päris tõsi,“ sõnas lektor rõõmustades seletuse üle, mis tema
meelest õnnelikult oli leitud.
Tükk aega ei lausunud Laura sõnagi. Tema mõtles, et teised
näevad seda, mida tema ei näe, ja ütles isale:
„Näita, kus see vend on?“
„Vend ei ole veel tulnud. Tema on võõral maal,“ hakkas lek-
tor seletama, kui päris tõelist asja. „Vend on olnud Roomas, seal,
kus Peetri kirik on. Meil ju on pilt Rooma Peetri kirikust.“
„Kuhu ta Roomast on läinud?“
„Sealt on ta läinud Šveitsi, kus väga ilusad mäed. Kas oled
näinud pilte Šveitsi alpimajust ja koskest?“
„Kas vend on veel praegu Šveitsis?“
„Ei enam. Sealt on vend Pariisi läinud.
„Kas seal on lõbus?“
„Oi, seal on lõbus! Seal on toredad pargid, kus lastel on hää
mängida. Mitmes suures looma- ja taimeaias on lastel palju
huvitavat. Seal on väike, väike omnibus, milles lapsed sõidavad
puiestikkes. Seal võib ratsutada väikseil, väikeil hobusil ehk
suurtel elevantel või kaamelil. Ja seal võib sõita vagunites, mi-
da veab kaamel-kurg.“
„Kas vend on veel seal Pariisis?“
„Ei, küllap on läinud sealt jällegi reisile.“
„Millal vend tuleb?“
Karjapõlve õnn ja õnnetus x) E. Lessel VII k-4kl
(Minu läbielamus)
x) Väike-Maarja
Ilusal soojal suvisel pühäpaeva õhtupoolikul olin mina karjas.
reaalgüm-
naasiumi
4 klassi.
õpilase E.
Taevas oli selge, mitte ühtainust pilvetükki ei olnud niikaugele
L. kirjutöö.
kui minu silm ulatas vaatama, taevavõlvil näha. Linnud laul-
Korrigeeri
nud E. k.
sid rõõmsasti lepikus, kuid seda rõõmsam oli minu süda, sest
N. Tann.
loomad olid rahulikud ja ei teinud niisugust Maratoni
jooksu, nagu igapäev tegid, kus parnud neid taga kiu-
sasid. Hea meeleolu peale waatamata piinas igavus mind
hirmsasti. Ajaviiteks hakkasin oma seltsilise Muriga hul-
lama. Ajasime oravaid taga. Mina ronisin puu otsa, kus
orav peidus oli ja ajasin ta alla, kus Muri ta valju
haukumisega vastu võttis. Kätte meie teda / ei saanud,
sest mõlemad olime vilumata. Nähes, et oravaid ikka
kätte ei saa, heitsin pikali ja hoigasin nii haledasti,
et Muri mind kui oma seltsilit ja peremeest haige
arvas olevat ja haledasti nuuksuma hakkas.
Minu ümber käies wahtis ta mulle näkku, nagu
tahaks usutada, kas ma tõesti haige olen, kui aga minu
ebavalu pärast kokku tõmbavat nägu nägi, arvas ta
asja tõenäolise olevat ja püüdis käsi ja nägu lakkuda.
Kui ma äkitselt üles kargasin ja jooksu pistsin, siis sattus
ta niisugusesse segadusse, et ma tahtmatalt naerma pidin,
sest Muri vaatas võõrastavalt ja kahtlustades mu otsa.
"Muri" hüüdmisega muutus ta jälle endiseks lõbusaks seltsiliseks. Ta
kargas mu ümber nagu wäike lamba tall oma ümber. Minu
naer muutus peaaegu nutuks, kui loomi, keda vallatuse tuhinas
tähelegi ei pannud, enam oma lähedusest ei leidnud. Suure
otsimise järgi leidsin nad kõik naabri heinast üles. Kär-
mesti hakkasin neid heinast välja ajama. Kohkusin hirmsati
kui naaber, hiigla pikk pihlaka mangel käes, mind taga-
ajama hakkas. Naaber kärkis hirmsasti ja lubas mind, kui
kätte saab, tümaks teha. Kiiresti püüdsin loomi ära
ajada. Muri abiga läks see mul wähese waevaga korda.
(Sääl kus lained...)
Mere taga sinetuses
Õnnemaad siis uskusin
Suureks saades sinna jõuda
Sääl ma õnne leiaksin...
Kõik on möödas, kaugel kodust
Rändan laia ilma sees.
Kuid ei õnne leia iial kusgilt
Ainult walu leian ees.
Helsingis 17.XI.24.
Pühendatud
Härra professor Jaan Tõnisson'ile
LXX.
Hällipäewa äratuseks
1868 22/XII 1938.
See jutt on dato täna päew käimas.
Üks lapsuke
On sündind Eesti heaks, ainuke,
Kell wöimus
On olnud Eesti Waba Riiki luua
Seks kiigub me hällis üks taimeke,
Kell kiidust awalikkult wõin tuua,
Kes see on: Küsid sa ehk mõni teine,
See hälli sees
Jaan Tõnisson see üldne rahwamees
Nii kaine
Kasin ja lihtne oman olemusen
Kuid kindel omal ettewõttel töös.
Tall punutakse pärga olentusen!
Mis on mull waesel Temal ilmas anda?
Kes omane
Ja emarüppest meie sarnane,
Ehk kanda
Ma soowin Talle tervist - pikka iga,
Sest Ta on tahtes jõu wäärine,
Mis nõuab waba Eestirahwas taga!
Soowib südamest
Jaaktenson
Tuli kewade
Tuli kewade päike - walguse püha
Tuli taewa helesinawa wõlwi
kus ujub ala luigewalgeid pilwi
Hing kuula, mis westab metshaldjate müha!
Kuula kewade healed tõusewad üles
all tiliseb hõbekuljuste ahel.
oja wabad wood kiwikeste wahel,
suur looduse muusika orgude üles
Nurnil ja metsas rõkkab lindude kaja
Kewade päikest joowad õied ja lilled
hõljuwad liblikad ja hüppawad talled
oli kewade pidus mu karjatee raja!..
Jasso Hermann.
370p
Rändlinnud kiirustavad minekule.
Hakkavad liikuma põhjast lõuna
rändlindude rivid - liikudes päevil
ja, laskudes nurmedele ja metsadesse
toitu otsima öösiti.
Tunnevad metsloomadki, et möö-
das on kergem põli ja tuleb raske aeg.
Ja ruttavad nemadki tegevusesse. Karu
sööb veel mis jõuab, et lisa anda suve
jooksul kogutud rasvale ja kaabib
koobast, kus oleks talvel mõnus ja
rahulik uinuda. Niisama valmis-
tab ka siil talvist pesa, kandes kok-
ku kuluheina, sammalt ja juba
langema hakkavaid lehti. Sara-
puu põõsaste all sahistab orav pähk-
laid otsides, korjates ja panipaika-
desse kandes. Ja juba varakult
hakkavad kõik loomad omale
pakse talvekasukaid kasvatama.
Seni, kui linnud ja loomad
nii tegutsevad, ehib Sügis veel loo-
dust; tehes puid värvirikkaks, nagu
oli seda olnud kevadine ja suvi-
ne aas, muidugi oma maitse järele
Ja ta värvib lehtede ühetoonilise
rohelise kirjuks, värviküllaseks
Kõige esiti värvib ta vahtraid.
paisates nende lehestikku kokku
kõik soojad värvid, alates kahvatu-
mast kollasest, tumenedes üle punase-
„Kuidas tema paha oli?“ küsis Laura pihtiisa.
„Tema ei olnud paha,“ vastas pihtija, ema. „Selle vastu,
tema oli hää. Kuulsid ju, mis isagi temast ütles.“
„Mis üle sina siis nutsid?“
"Sellepärast, et ta suri?“
„Kas tema oli sinule hää?“
„Oli, tema oli hää.“
„Kas temale pildil naeratasid?“
„Maga nüüd kallis kullakene.“
Laura jäi vaikseks. Veidi aja pärast astus ema peegli
ette ja, seistes selg Laura pool, korraldas oma juukseid, püh-
kis sõrmeotstega otsaesist, silmalaugi, silmaaluseid ja põski,
Jäi siis end sirutades külge pidi peegli ette seisma. Seal
nägi ta peeglis Laurat sängis istumas.
Ja peegli kaudu naeratasid nad teineteisele.
„Kuule, ema!“
„Mis, kullake?“
„Too vend Erki sealt sisse.“
Kui ema tooma läks, hüüdis Laura talle järele:
„Ära kasti too, too vaid poiss ise.“
Saanud nuku, vaatas Laura seda vähe aega ja sõnas:
„Mina armastan teda.“ Käskis siis ema minna õhtu-
söögile.
„Ei mina nüüd himusta,“ vastas ema.
„Mine aga, muidu on isal igav,“ sõnas Laura.
Kui lektor ja proua tuppa tagasi tulid, magas Laura naeru-
Rõõmsaid jõulupühi,
hääd ja õnnelikku uut-
aastat ja hääd terwist
uueks tööks soowib Sulle
ja Suu perekonnale
Sinu M. Ostrow
perekonnaga.
Jõulukuu 23. p 1921.
„Nüüd oleme päral.“ Ja otsekui jaatavat vastust välja meeli-
tades, küsis poiss: „Oleme ju?“
„Oleme,“ vastas Laura, ehk ta küll veel oleks himustanud sõita.
Poiss tõusis püsti. Jättis hobuse sinnasamasse ja vaatles
jälle tõsise näoga tähelepanelikult jõulukuuske.
„Jumalaga nüüd, ja suur tänu!“
„Kuhu sa lähed?“
„Kuhugi ikka.“
„Kas ema juure?“ küsis lektor.
„Ega see ema olnud,“ tõttas Laura seletama, „see oli vaid see
hää tädi.
„Nii, nii,“ rahustas lektor Laurat ja küsis temalt: „Kust sa
tema leidsid?“
Laura seletas:
„Ta istus uulitsal vorstikaupluse seina ääres. Siis tuli see
hää tädi ja mina küsisin: kas ma võin ta omale saada? Hää
tädi ütles: Võta, hää inglikene, ja Jumal õnnistagu sind. Ja siis
tulime meie koju. Sellel hääl tädil oli veel teinegi laps süles.
Viis vist sellegi kellegile.“
Siis tähendas poiss:
„Ei seda olnud enam kellelegi tarvis viia: see oli juba surnud.“
„Surnud!“ hüüdsid kuulajad.
„Jah. See oli tüdruk, väike Kaisa. Suri uulitsal.“
„Sina ehk tead ka, kuhu ema läks?“ küsis lektor poisilt.
Poiss viivitas vastusega, kui ei julgeks ta seda ütelda ja
sõnas siis viimaks:
„Ema läks rongi alla.“
kadus.
37 3 21.
Tuli sui, läks sui; tuli talw ja kadus talw
Soe wahetas ennast külmaga ja maa mässis
end kord walgesse to lume mantlisse, kord
rohelisesse sui sammetisse. Kuuseke aga
kaswas, sirgus pikuti ja lahenes laiuti
ilusaks kaharaks puukeseks.
Sääl tuli jälle talw ja paks lume hang
mässis kõik lepad ja pajud ja kadaka
pöösad oma ala ja peites isegi kopliaia
wiimase roowiku kinni; Kuusekesele
ulatas see ainult niueteni ja ta naeris
teiste üle, kes ja paistis nüüd kaugele üle
lume wälja wälja kui tume rohiline kopuke-
ne helewalge kanga pääl ja ta ajas ennast
weel rohkem harali. Jälle tuli jänesekene
kööberdates ta juure, käis ühe ringi ta ümber,
tegi weel teise ja lahkus nukralt, sest
kuusekese ormus oksad ei pakunud talle
enam ühtegi ulualust. Ja wana kuusk
wangutas endamisi latwa ja mõtles: "ei see
hääd tähenda," aga ei lausunud sõnagi.
Nii ka oli. Kui jõulukuu külmad lume
hangedele kõwa koorukese pääle oliwad
tömmanud ja kõle tuul üle põldude ja
aasade, läbi metsade ja mägede köhistas, tuli
ühel ilusal päikese paistel pääwal külamees
elukallale kippumiste üle, asjata katsus see kurjategijaid ülesleida; sest kõik salk näis
end võõra vastu ühendanud olevat. Seal ütles ühel päeval Selim talle: "Ma lootsin, et sa
mul poja aset võid täita, kes sinu käe läbi surma sai; minu ja sinu süü pole see mitte;
Kõik on sinu vastu vihased, isegi mina ei jõuaks sind enam tulevikus kaitsta, sest mis-
kasu oleks sinul ehk minul, kui sind salaja äratapetaks, süüdlase karistamisest?
Sellepärast siis, kui mehed röövkäigult tagasitulevad, ütlen neile, et su isa lunastus-
raha on saatnud ja lasen sind truil meestel läbi kõrbe saata. /Aga kas ma võin
kedagi teist peale sinu uskuda?" küsis Said kohkunult. „Nad võivad mind ju teel tappa?“
"Selle eest kaitseb sind vanne, mida nad mulle andma peavad ja mida ükski veel murdnud pole!"
vastas Seelim rahulikult. Mõne aja pärast tulid mehed tagasi ja Seelim pidas oma lubamist. Ta kinkis
nooremehele sõjariistu, riideid ja hobuse, kogus kõik võitusvõimelised mehed kokku, valis viis Saidi saatmiseks
välja ja laskis neil kõige hirmsama vande all tõendada, et nad teda ei surmaks, siis lahkus ta nooresmehest
pisarsilmil. Viis meest ratsutasid vihaselt ja vaikselt Saidiga kõrbes: noormees nägi, kui vastu-
meelt nad oma ülesannet täitsid, ja see ei teinud talle vähe muret, et kaks nendest Almansoori
tapmise juures olid. Kui nad umbes kaheksa tundi sõitnud olid, nägi Said neid omavahel
sosistavat ja märkas et nende näod veel vihasemad, kui enne, olid. Ta pingutas ennast kuulama,
ja sai aru, et nad keeles, mida ainult see sugukond oskas, ja ainult hädaohtlikuil juhtumistel, kõneles;
Seelim, kel plaan oli (teda) alat oma telgis pidada, oli ka teda selles õpetanud, aga see mis ta / noortmeest/
kuulis, polnud sugugi rõõmustav. „Siin on koht, mis me karavaani kallale tungisime," ütles üks,
„ja siin langes vapram mees ühe poisikese käe läbi." / „Tuul on ta hobuse jäljed laiali puhkunud,"
jatkas teine, "aga mina pole seda mitte unustanud." / "Ja meie häbiks, peab see, kes käe ta külge pani,
elama? Kuna seda enne kuuldud, et isa oma ainsa poja surma kätte ei maksa? Aga Seelim läeb vanaks ja
lapselikuks" "Ja kui isa isa sellest loobub," ütles neljas, „siis on sõbra kohus, langenu eest kätte maksta.
Siin selles kohas peaks meie ta maha raiuma, nagu komme on vanast aegust saadik. Aga meie
olme vanale vandunud," hüüdis viies, "et meie teda ei surma ja meie vannet murda ei või." "See on tõsi!"
rääkisid teised, „meie olema vandunud ja mõrtsukas võib vabalt oma vaenlaste käte vahelt lahkuda."
"Pea!" hüüdis kõige vihasem nende seast. „Vana Seelim on tark, aga mitte nii tark, nagu
ustakse; kas me talle vandunud oleme poissi siia või sinna viia? Ta võttis vande ta elu kohta,
ning selle tahame talle kinkida. Aga kõrvetav päike ja shakali teravad hambad võtavad kättemaksu
oma peale. Siia kohta jätame ta seotult maha." Nii rääkis röövel: juba mõned minutid enne
seda, oli Said end äärmise vastu valmistanud, ja nii see viimseid sõnu rääkis, tõmdbs ta oma hobuse
kõrvale ja kihutas üle lagendiku. Mehed imestasid silma pilgu, kuid sarnaste tagaajamiste harjunud,
jagasid paremale ja pahemale poole, ning et nad kõrbesratsutamist heaste tundsid, kaks olid põgenejast
peagi ette jõudnud ja pöörasid vastu, kui ta kõrvale pööris, olid kaks meest eest, üks seljataga. Vanne
hoidis neid sõjariistu tarvitamast; nii viskasid nad talle jälle seljatagast lingu kaela, tõmbasid
hobuse sajast, peksid armetult, sidusid käed, jalad kinni ja jätsid hõõguva kõrbeliiva sisse maha.
"Lastelehe"
Saadan siin avaldami-
seks väikese jutukese
jaanitule üle nagu
ta seda meie pool on.
Kui leiate avaldamiseks
kõlbuliku olevat, siis oleksin
avaldamise eest väga
tänulik.
üle Põltsamaa,
Adra teemaja
Riia 16.V.34
Armas Tõnisson!
Wa "Postimees" ja Sina isiklikult
oma austatud abikaasaga olete minu sünni-
päeva lahkesti meelespidanud. Ma tänan sel-
le eest seda südamlikumalt et mul praegu
raske aeg on, sest et mu naine juba üle kol-
me kuu sängis lamab, kord kodus, kord haige-
majas ja et haigusele lõppu näha pole.
Südamlikka tervitusi Sulle ja Su prouale
meilt mõlemilt ja veel kord tänu
Wastla wärs.
Meil aiaweerne tanumas
Kui armas olli sääl,
kon hange aiasaibomi
me latse sõksi pääl.
Siis hangelt alla reikeska
me liugu lassime,
tast ema kutse witsaga
meid tarre lämmale...
Tan wastla liugu lassime
wastsetsuwwa jalan
ei külma-karret pelgagi-
walge kaskas säljan.
Katt´mõtsa taade werrer päiw -
õdankuklele lätsid,
uasupp ja tseajalad -
ah wiie wastlapätsid...
Jasso Härman.
Wäga lugupeetud
Eesti Riigiwanemale,
Härra Jaan Tõnissonile.
Teie ausameelse aastakümneid kest-
nud ennastsalgawa töö ja vaeva
eest Eesti rahva juhtimise ja temale
parema tuleviku loomise alal jul-
gen Teile, Härra Riigivanem, avalda-
da suurimat tänu ja kõige tõsise-
mat lugupidamist - ning tohiksin
wäljendada lootust ja palvet, et Teie
kui suurima rahvajuhi, raugemata
waim ja jõud ka tulevikus oleks
Eesti rahvale teenäitajaks wabaduse,
walguse ja õnne poole. -
Kõige sügavama austusega -
üks paljude eest.
kodanik Jüri Kristian
14 Nov. 1928 a.-
tillukesele olewusele esimese hella
waate. Kui ma maailma sündisin
surusid Sa mind oma rinnale ja
ma jõin Sinust elu enesele
ja kaswasin tugewaks Sinu
süles.
Eks ma pea Sind armastama.
Sina oled siisgi mulle enam
andnud kui keegi maailmas
wõib teisele anda: oled istuta-
nud lapse hingesse armastuse,
olemasolemise pühama kaunima,
kallima lilletame. Kui maailm
oli meid lahutanud üksteisest ja
elu külmad tuuled mu üle puhusid,
siis pimeduse, wiha, wannete ja lootu-
settuse kesgel olles tõusis sügawalt
hinge põhjast armas hääl mis sosis
tas: ei, ei mu laps! Ära ole
paha. Armasta sina maailma
nii kui mina armastasin sind.
Anna inimestele seda mis ma
Sulle andsin kui sind süles kii-
gutasin. Kas Sa ei näe kuidas
maailm armastust igatseb, suurt
Emakest igatseb kes teda hoiaks
hoolt kannaks, seal taimena
wõrsuwat headuse orast kastaks
Ole sina kallis poeg üks aland-
lik aednik ja anna jänunewalle
inimkonnale seda wett mida
see nii hädasti tarwitab ja otsib.
See oli Ema mälestus kelle häält
ma kuulsin.
Sellepärast, sellepärast Emake oled
Sina mulle nii kallis
Ainetel Julius Kangur
tõmbasiwad peakesed tiiwa alt wälja ja lendasivad
toitu otsima. Kärpsed seinte peal hakkasid roomama;
wana kokk andis oma poisile tugewa matsu, nii
et see kisendas käes; tuli pliidi all hakkas jälle
pragisema ja praad küpsema; tüdruk puhastas
kana ära ja kõik läks jälle endist soodu edasi.
Peagi peeti kuningatütre ja kuningapoja toredaid
pulmi ja nad elasiwad õnnelikult kuni surmani.
Wennakste Grimmide järele saksakeelest F. B.
60p
haigust põdes ja nüüd veresoone
katki oli ehmatanud. Varsti lõppes
verevool ja vanaema lamas elutalt
põrandal. Kõike seda koledat pilti
pealt nähes olin ma ehmatusest
ja hirmust tarretand, ning nuttes
ja värisedes saatsin ma terve
selle koleda öö mööda. Ei ole mul
seni ajani rohkem sarnast kohu-
tavat ja õudset läbielamust olnud,
mis mu hinge niisuguseid süga-
vaid jälgi oleks jätnud, kui see.
Ellen Kümnik. VII kl.
Walikülm valitseb mittu nädalad. Päike
tõuseb ja vajub külma udu sees.
Õhtu on kõvatuul ja öö on kuuta.
Hommikul väljaminnes hakkab lumi saa-
baste külge, - see on esimene sula märk.
Hommiku lööb kõva lumekord pehmeks,
pehmeks kui krudisev puuvill. Keskpäe-
val, kui koolipoisid koolist kodu lähe-
vad, on igal pool ägeded lumelahin-
gud. Mõnigi poiss saab hää "võmmu"
palliga, ilma et teist ehk veel kolm-
andad sooviks. Koolist kodu tulles
hakkab alles "vahva" lahing peale.
Poisid koguvad mitmekeisi kokku,
jaotavad endid kahteosasse ja hakka-
vad lahingut lööma. Hõikumist,
kisendamist ja kära on kõik kohad
Ei tunne ainult inimesed
sula üle lusti ja rõõmu, vaid
ka linnud ja loomad rõõmusta-
vad ta üle. Varesed lendavad.
326.
"Lastelehe" toimetus!
Esimesel korral mingil
põhjusel mitte vastust saades
pööran uuesti palvega Teie
poole, teatada, kas on mi-
nu sügisel saadetud "Ka-
dunud meelsus" paberikorvi-
läinud ja missugune saatus
ootab mõne nädala eest
teele saadetud "Tulin
koju" ? " Niisama tänan
ette "Lastelehe 1921 a NoNo 4,
5, 6, 7, 8, 10, 11, 12 ja 1922 a.
N N 1,2, 3,4 saatmise eest.
1922. V.
RTomingas
Aadress: Rõngu, Salu lauri
Rud. Tomingas.
naljakad küsimused.
1) Missugune kukk ei laula?
vastus: tulekukk
2) Missugune püks ei lähe jalga?
vastu: argpüks
3) mispärast on tuli valge?
vastus: sellepärast, et ta põleb.
4) Missugune on vesi?
vastus: Vedel
5) Kas võib nuga midagi lõigata?
vastus: ei või, tema lõigatakse
V Toru
Kolmas päätükk.
Lektori proua oli hakanud kartma oma tuba, nii et ta jõuluks
kinkisidki valmistas teistes tubades. Leena, kes iga päev käis seal
koristamas, tuli alati punaseks nutetud silmadega sealt välja.
Lektoril oli seal toas vähe käimist, ja kui ta vahest sinna pidi mi-
nema, siis astus ta sisse ohates.
Päevala oli hauaküngas ja lektori proua tuba vaikne surnu-
aed. Kaunid sügispäevad suurendasid kurbtust, pilvedesse pei-
detud lõid nad lootusetust. Aga vahete-vahel kuuldus surnuaiast
vindipoja vilistamisharjutused: seal laulis Laura.
„Ei mina mõista,“ sõnas lektor naisele, kui nad saalis istu-
sid ja Laura laul sealt süngest kambrist kuuldus. „Meie mõtlesi-
me, et tema end surnuks nutab, aga tema laulab rõõmsasti. Meid
puudutas, tema jäi külmaks. Kas temast peaks tulema tundmus-
teta inimene?“
„Lapsed ei näi surma mõistvat. Pastori tütrelapsed mängi-
vad matusid niisama hää meelega ja niisamasuguse lõbutundega
kui pulmi ja ristseid,“ seletas proua. „Aga see juhtumine ei ole
vististe ometi mitte jälgi jätmata Laurast mööda läinud,“
jatkas ta ja jutustas, et kui Laura, olles temaga täna linnas,
ühe akna peal näinud ühe poisi mütsi, mis vend Erki mütsiga
väga sarnane, olevat ta tahtnud seda mütsi saada ja nutu abil
püüdnud sunduda seda ostma.
„Või nii? Tõesti? Oleks pidanud selle ostma,“ sõnas lektor
pehmel häälel. „Kardan, et tema sind peab südametuks.“
61. Pätsu Willemi traawli lugu. (Naljajutt).
"Tead sa, wader? Mina käisin kaks päewa
Mustwee laadal, otsisin omal parajat
looma, aga ei saanud ikka paraja looma-
ga kokku. Aga kolmandamal päewal
läksin siis Mustwee kõrtsi juurest,
waatan: Wene kiriku poolt tuleb üks-
kõrwad kikkis, saba rõngas, silmad
elawad ja põlewad peas - see on
Jumala ja minu loom. Palju sa
arwad, wader, palju ma tast maksin?"
- "Mis mina tean arwata. Hobust
saab mõni kümmend rubla odawam wõi
kallim osta . . ." - " Ma sain ta õige pa-
raja hinnaga kätte." - "Palju sa siis
tast maksid?" - "Mina maksin te-
mast üks rubla ja kuuskümmend
wiis kopikat. No on loom. Pühaba
hommiku waatan: rahwas sõidawad
Kodawere kirikusse. Kuule, Mari! Pane-
me õige hobune ette ja sõidame Koda-
were kirikusse. Panin hobuse ette. Nii
kuida ma lasin, siis kõik wärawa postid
maha. Nii kuida ma järwe peale sõitsin,
ütlen: "Mari, lõhub! lipume (loobime)
kiwa peale." Panime kiwa peale - muud-
kui pida, muudkui pida. Saime Sää-
ritsa kõrtsi kohta; seal on jää
sees see hobusejootmise auk. Andsin
temale juua, tema wa' ahne loom.
- kolm
kaks pangi nigu (nii kui) neelas äras.
3. Juhan Kurrik +
Juhan Kurrik, õhutades ja elustades igat kasu-
likku ettevõtet. Selle juures ei jäänud ta mitte üksi
õhutajaks sõnadetegijaks, vaid andus terwe energia-
ga ettevõttele! Nii oli ta Eesti kirjameeste seltsi ja Ees-
ti Aleksandri kooli peakomitee kirjatoimetaja, ajuti Eesti
kirjameeste seltsi ja "Vanemuise" seltis abiesimees; ül-
diste laulupidude puhul oli ta ikka kirjatoimetajaks
ning hiljem oli Eesti kirjanduse seltsi toimkondades te-
gev Peale selle toimetas ta rohkemat aastat tol ajal
loetavamat kirjanduslist nädalalehte "Meelelahutajat"
ühendas C. R. Jakobsoni "Kooli lugemise raamatu" teise
ja kolmanda jao ühiseks teiseks jaoks. Avaldas mit-
mel pool ajalehtedes agaralt kaastööd - arwustusi
nekrolooge, oma peetud kõnesid jne. Ka on
tal mitmed laulud komponeeritud. Oma kirja tööde
kõrval astus ta sagedasti kõnelejana üles.
Kõige selle seltskondlise töö kõrval kirjutas ta veel
üle tosina raamatu nii: "Arvuvald", "Laste arwu-
vald" ka Vene keele tõlgitud."Turnimise raamat", "Kir-
jutamise õpetus", "Kolm suurt" lugu", "Nimede raamat",
"Ristimise raamat", "Vaimus ja tões", "Surma varju
orus", "Mis ütleb kiri", "Tarkuse sõnad", "Tervise raa-
mat" ja "Kiirkirja õpetus". Viimase raamatuga sai
ja Eesti kiirkirja loojaks, mida tänapäev nii
paljud mõistavad.
Nagu eelpool toodust näha, on Kurrik palju tööd
loovat tööd teinud, oma tööga Eesti rahvuslise kultuu-
ri tasapinda tõstnud. Ehk küll oma hariduse poo-
lest mitte kõrgel järjel on ta siiski oma ja piskust
rohkem ohverdanud, kui paljud suure haridusega
mehed. Ning meie peame sarnaste töö jõudude vastu au-
kartuses seisma ja nende mälestust kalliks pida-
ma, kes pole keeland oma aega, oma tahtejõudu rahva ha-
riduse ja kultuuri tõstmiseks. Sarnaseid mehi leidub
vähe ja neid väheseid peame austama.
27. mail 1922 a.
Arthur Roose
Laural oli rahuldamatu nägu. Kurb nägu. Kohkunud ja segane.
Ta ei pannud saadud kingitusi tähelegi.
Lektor sosistas naisele.
„Oleme teinud suure vea: oleme annud liig palju. On tulnud samati,
kui liig söömise juureski. Himustame veel ja veel, kuni see, mida oleme
söönud, äratab vastumeelsust ja paha tunnet.
Laura oli kogu õhtu kui tumm. Magamagi läks hääd ööd lau-
sumata ja palvet tegemata heitis pikali.
„Mis temal võiks olla?“ küsis lektor naiselt.
„Ei tea,“ vastas proua ja vähe aja pärast läks vaatama, kas
Laura juba magab.
Laura oli veel üleval.
Ema kummardus ja pani oma pale vastu Laura palet.
„Mis sinul on?“ küsis ema.
Laura vastas:
„Ei tulnud särav õnn.“
„Missugune särav õnn?“
„See, mida ma nii olen oodanud, et on hää olnud olla.“
„Mida sa oled oodanud?“
„Seda poissi.“
„Missugust poissi?“
„Vahvat, julget, roomsat poissi.“
„Mis poiss see on?“
„See, kellele ma selle kübara oleksin ostnud.“
„Kus see poiss oli?“
„Roomas.“
„Kas vend Erki?“
Ringi pöörab Hiire-Liisu
Augu poole kiirustab
„Ära karda, väike Liisu"
Anni järel kiilatab
Aga hiir on juba aukus.
Saba ots veel vilgsatas
Väiksel Annil nutt on kurgus
Et ta hiire hirmutas.
Valge puri.
Mis näen ma helkvat kauges vinas
Mis virventades heljub seal
Mis näen ma kaugel horisondil
Vist laev on sõitmas mere peal?
See tõest on laev näe valge puri,
Lööb lehvi halli udu sees
Mu unistuste õrnem vari
Mis minu hinges ammu kees.
2/III
Austatud herra Tõnisson!
Palun Teid ja lugupeetud abikaasat wastu wõtta.
minu südamlik tänu õnnesoowide eest päewa
puhul, kus kurbusega tunnistama pead, et
eluraamatu leheküljed kiiresti lõpule jõudma
hakkavad.
Südamlikult tervitades
K. Päts
Neli aastaaega.
Ang. Peerna.
Luulemaal seisab imetore loss,
õhukristallidest ja päikesekullast, taeva-
laotuse sinimere kaldal.
Seal, lossis, elab kuningas Aeg,
teise nimega Aasta, oma poegadega,
Kevade, Suve, Sügise ja Talvega, kes
valitsevad isa juhatusel loodust, igaüks
oma määratud aja
Lossis valitseb liikumine. Käes
on Kevade valitsuseaja algus ja juba
seataksegi sõiduvalmis kevadpilvest
tõld, tosin tugevaid täkke, lehvivla-
kalisi lõunatuuli ees. Ja astub tõl-
da Kevad, päikseküstest pärg peas,
kevad tuulene mantel õlgadel ja elu-
kepp käes. Astub tõlda ja algab
sõitu, jättes järele kevadelõhnalist
teed.- kus kohisevad jõed veekülluses.
mida rohkendab traavivate täkkude
tulisest hingeõhust sulama aetud lu-
mi. Ta tõlla ümber aga noolivad
väletiivulised lõokesed, mustakuue-
lised kulduokad ja õrnajalalised
linavästrikud, kes laskuvad alla
Ema ei saanud ta käestgi kinnigi võtta, kuita juba kiskus
oma uut mütsi, nii et hall papp tuli veere alt välja.
Ja korraga hakkas ta hallalt nutma...
92p
Tõlk. Jüri. Kitsing.
Saadan Lastelehele
ühe jutu, ma tõlkisin
ta vene keelest. Kui
kõlbab siis paluks võtke
mind ka Lastelehe
kaastööliseks. Olen
Kooli poiss, käin Treffneri
gümnaasiumus III klassis
Ma olen Tartus 8 aprill
1907 aastal sündinud
Isa on mul maja hoidja
Oleme vaesed inimesed
Minu aadress on
Tartu, Lossi tän N 15 k 16.
Tasuks paluks saata mõni juturaamat
või lastelehte. Saan edaspidi ka
kaastööd tegema.
Au paklikult:
Tartus 18 XII 20 J. Kitsing
Kevadel
Aas lööb haljendama
199p
Päikse soojusest
Mitu tuhat lille
Kasvab mulla seest.
Siis vast lendab meile
Pääsu linnuke
Ööpik asub kopli
Laulma rõõmsaste
Nõiduv ilus oled
Kuldne kevade,
Kui on õitsmas lilled
Laulmas linnuke
Süda ole rõemus
Mured unusta
Lindudega ühes
Võta hõisata
sees ja otsis omale pesa aset, juba laulis
lepiklinnukene ta kõrgemal tipul oma
ühe toonilist sirinat, isegi harak peatas
oma wahete wahel üle lennul oma kärsi-
tud keha tema ladwa oksal käratses paar
hariliku haraka sõna talle näkku ja kadus
jälle. See kõik tegi kuusekesele röömu ja
ta tundis ennast õnneliku olewat, et teda
ka tähele hakati panema tõiste seas.
Ammus see oli, kui ta ladwaks alles alpool
kopliaeda seisis, kus näinud ta muud kui
kummkäblikut, kes oma pesa ta juurekese
lähedale pehme sambla sisse peitis, kus sisa-
likud warju otsisiwad ja talwel mõni ära
eksinud jänese poeg ta oksade alt warju
jänese
leidis ja suur karja koer jälgi nuu nuusu-
talle
üles tõstis ja musta kaela walas.
Mida kõrgemaks ta ladu sirgus, seda
ilusamalt lak paistis talle maailm ta
ümber. Suure kuuse juttu ei pannud ta
enam tähelegi, waid luges aastaid, millal
ta ka tema pikuseks wälja wõiks sirguda ja
kaugele, kaugele üle teiste näha ja ringi
waadata.
419 21.
kaliifi kuulda tahtsid. Kui Bagdadi valitseja troonile oli istunud, käskis suurvessiiri
kõiki vait olla ja küsis, kes ta isanda ette kaebajatena on tulnud. / Kalum-Bek astus
häbematalt ette ja rääkis: „Mõne päeva eest seisin basaaril, oma poe ukse ees kaupasi väljähüü-
des, kui see mees siin kaupluste vahel käies hüüdis: "Kott kuulda sellele, kes Saidi üle Bal-
soorast, teatust võib anda!" Said oli minu teenistuses seisnud, sellepärast hüüdsin.
"Siia mees! Mina võin seda teenida!" See mees, kes minu vastu nüüd nii vaenulik, tuli sõbra-
likult juurde ja küsis, mis ma tean. „Teie olte vist Benessar, ta isa?“ küsisin ma ja kui ta jaatas,“
jutustasin talle, kuda ma nooremehe kõrbes leidnud ja Bagdadi toonud. Oma südame rõõmus-
kinkis mulle kulla. Aga kuulge seda meeletut: kui ma talle nüüd jutustan, et poeg minu juures teenis,
pahu tempe tegi, mind varastas ja ära läks, ei usu ta seda ja on minuga juba mitu päeva vihane,
nõuab poega ja raha tagasi; kuid ma ei või ju kumbagit anda, sest raha on teadete eest antud ja
tema üleanetud poega ei tea ma ju talle ka kusagilt siia tuua." / Nüüd rääkis ka Benessar;
kujutas Saidi, kui kallimeelset ja vooruslikku poega, kes ennast iialgi varguseni ei võinud alandata;
Ja palus kaliifi, kõvasti järele uuri. / "Ma loodan," ütles Harun, „et sa nagu kohus nõuab,
varguse ülesandsid, Kalum-Bek?" / "Ja muidugi!" hüüdis see naeratates. „Politseiülema juure
viisime ta." / "Toodagu politsei ülem siia!" käskis kaliif. /Kõikide imestuseks ilmus see kohe,
nagu nõiduseväel. Kaliif küsis, kas ta seda asja veel mälestab, mida see jaatas: / „Kas sa noore-
mehe üle kuulasid, kas ta end süüdlaseks tunnistas?" küsis. Harun. / „Ei, ta oli isegi nii kange-
kaelne, et ainult teile tahtis tunnistata!" vastas kohtunik. / „Aga ma ei mälesta teda näinud
olevat," ütles kaliif / „Miksjaoks ka! siis peaks ma iga päev terve trobikonna kaabakaid teie
juure saatma, kes kõik kõnelda tahavad." / „Sa tead, mu kõrv on igaühe jaoks lahti," vastas
Harun, "aga vistist olid varguse üle tunnistused nii selged, et noortmeest tarvis polnud minu
ette tuua. Sul olid vist, Kalum-Bek, tunnistajad, et varastatud raha sinule kuulus?“
"Tunnistajad?" küsis see kahvatates, „ei, tunnistajaid polnud mul mitte, ja teie teate ju,
usklikkude valitseja, et üks küldtükk teise sarnane on; kust pidin ma tunnistajaid võtma, et
need kullatükid mu kassas puudusid?" / "Millest sa siis tundsid, et kuld sinu oma oli?"
„Kotist, kus sees ta oli,“ vastas Kalum. /„Kas see kott sul ühes on?" uuris kaliif edasi.
"Siin ta on," ütles kaupmees kotti suurvessiirile, kaliifi kätteandmiseks, ulatates / Vessiir
hüüdis tehtud imestusega: „Prohveti habeme juures  / see kott olevat sinu, koer?" Mina andsin
ta sada kuldtükiga ühe nooremehele, kes mind hädaohust, peastis." / „Võid seda vanduda?“
küsis kaliif. / Nii tõesti,kui ma paradiisi saada tahan!" vastas-vessiir, „mu enda tütar on ta valmis-
tanud." / "Siis teatustati sulle valesti, politseülem! Miks uskusid siis, et see kott kaupmehe
oma on?" / "Ta vandus!" vastas politseülem kartlikult. / „Siis oled sa valeste vandunud?"
müristas kaliif kaupmehele, kes kahvatult ja värisedes tema ees seisis. / "Allah! Allah!“ hüüdis-
see. „Ma ei taha midagi he isand vessiiri vastu ütelda, ta on usaldus vääriline mees, aga kott on
siiski minu ja häbemata Said on ta varastanud. Tuhat tomaani annaks ma, kui ta praegu siin oleks!"
410p
ratsutas võõrale vastu ja küsis soovi järele. „Kes on karavaani peremees.
küsis ratsanik. "See pole ühe peremehe, vaid viie Mekkast kojureisiva
kaupmehe oma, keda me saadame sest röövlid reisijaid rahutuks teevad,
sest kaupm.
"Siis viige mind nende juurde", nõudis võõras. "Praegu on see võimata", vas-
tas juhataja, „aga kui teie minuga edasiratsutate, tahan lähemas peatus-
meist hulka
maad taga
ja me peata.
mata /edasi/
kohas teie soovi täita!" Võõras ei lausunud sellepeale sõnagi, võttis pika pii-
peame minema
bu ja hakkas, juhataja kõrval edasiratsutates suitsetama. Juhataja ei tead-
nud, kuidas võõraga ümberkäia; nime järele küsida ta ei julgenud ja nii kunsti-
rikkalt, kui ta ka juttu alustata püüdis, võõras vastas ainult "Ja jah" ga-
Viimaks jõudsid nad peatuskohta, juhataja seadis oma mehed vahiks ja
jäi võõraga kaupmehi ootama. Kolmkümmend raskekoormaga kaameli läk-
sid mööda, siis tulid viie ilusa hobuseseljas kaupmehed, karavaani omanikud
need olid tõsised vanemad mehed, ainult üks oli noorem ja lõbusam. Hulk
pakikandjaid hobuseid ja kaamelid lõpetasid rongi.
Telgid löödi ülesse ja loomad seati ümberringi. Keskel oli suur
siidist telk, sinna juhtis juhataja kaaslasega sammud. Sisseastudes
nägid nad viit kaupmeest kullagatikitud patjel istumas; mustad orjad
kandsid neile sööke ja jooke ette. "Keda toote meile?" hüüdis noor kaup-
mees juhatajale, enne, kui see veel vastata sai, ütles võõras: "Minu nimi on
Selim Baruh, pärit Bagdadist. Reisil Mekkasse võtsid röövlid mind vangi
ja nüüd kolme päeva eest, läks mul õnneks põgeneda. Suur Prohvet laskis
mind teie karavaani kellahelinat kuulda ja nii tulin siia. Lubage, et teie
seltsis reisin! Teie ei kingi oma abi mitte kõlvatule, kui Bagdadi Jõuame, tahan
teile rikkalikult tasuda: ma olen suurvessiiri vennapoeg!" Nüüd võttis vanem
kaupmees sõna: "Teretulemast" Selim Baruh! Meile teeb sinu aitamine rõõmu,
kõigepealt istu, söö ja joo meiega!" Selim Baruh tegi nagu kästud. Peale söögi
koristati nõud ja toodi piibud ning türgi sorbetit! Kaupmehed istusid vaiki
des, puhkusid sinakaid suitsupilvi enda ette ja vaatasid, kuidas need rõngas-
tena õhus heljusid ja viimaks lahtusid.
1). jook.
kukkuma ning tahtis mind vastu hoides uuesti
tasakaalu seada. Aga et käed mul juba täiesti
väsinud ja et ma oma tahtmise järele ei saa-
nud seisma jääda, kukkusin ma pahema õla
peale ja murdsin sellejuures õla rangluu. Kukkudes
ei olnud valu sugugi tunda, ainult nõksatus käis
läbi ja tegi lihased nõrgaks. Kui teised mind
püsti aitasid, siis tundsin juba valu; käe, mis
kõrvale oli langenud, tõstsin teise käega rindade
kohta ja hoidsin seal kuni järgmise hommi-
kuni, mil mind tohtri juure viidi, kus murdu-
nud luuotsad paigale pandi ja kinni seoti.
Niiviisi seisin kolm nädalat.
Esimene poolteist nädalat olin isegi nii
abitu, et ei suutnud ise asemele pikali heita
ega üles tõusta. Haiguseaeg muutus sellepärast
ka väga raskeks ja pikaks, et pidin eksamitele
minema ning olin valmistanud kõigi kevade eksa-
mite vastu ja nüüd korraga - jää minemata. Siis
oli veel kevadine kooliõpilaste pidu ning õpe-
reisile minek ja ka neist pidin ma maha jääma.
Kui juba nii terveks sain, et võisin ülevel olla,
siis hakkasin oma aega kirjutamise ja luuleta-
misega mööda saatma ning luuletasin mit-
med väikesed laulukesed, nagu:
Oh kuis igatsesin minna
Otepää kiltmaale ma;
Sõita läbi Tartu linna,
Väike-Munamäele ka.
Sala sammuksin ma sealt
Vaatma Emajõe hälli,
Pühajärve kalda pealt
Vaataks vagust lainte tralli.
Pühajärve lainitest lootsin
Mälestusi korjata ja koguda,
Kannab seljas suurt lõõtsa, mida|ta kord Soome sepalt varas-
tanud. Muidu on ta rahulik. Kui aga inimesed teda halbtus-
tega ärapahandavad, no siis pole muud, kui tõmbab lõõtsa,
nii et lumi legedalt põgeneb!
Arme neid - , iluehe! Teme hool on loodust kaunistada,
Ja seda teeb te väga hää meelega, kui Tuisk j.t. selleks mahti
annavad. Ta laotab oma lumi üle terve looduse ja mängiva
talvpäikse paistel särab see siis tuhande kordselt.
84p
- Wikat kargas kaerarõuku.
Kuhu kaerarõuk jälle jäi?
Karu sõi kaerarõugu.
Kuhu karu jälle jäi?
Karu uppus wette.
Kuhu wesi jälle jäi?
Musthärg jõi weekese.
Kuhu Musthärg jälle jäi?
Musthärg läks lauta.
Kuhu laut jälle jäi?
- Tuli põletas laudakese.
Kuhu tuli jälle jäi:
Tuli tõusis taewa.
Kuda sinna järgi minna?
- Seda ei tea -
Sirts-sirr - sirts-sirr!
Rahwasuust Aug. Peerna.
/.97
Esimine päätükk.
Laura ei olnud nukkest teinud väljagi. Kord aga, olles emaga linnas
jalutuskäigul, peatas ta äkki ühe kaupluse akna ees, kus välja pandud
nukud, tähendas ühe peale nendest ja sõnas ema imestuseks:
„Ema, osta see minule!“
See oli küll tore nukk, mida võis panna istuma või seisma,
käedki mitmesugusis asetusis. Ema meelest aga oli seal veel palju
kaunimaid, niisuguseid, mis võisid sõnugi ütelda. Ta näitas neid
Laurale, kuid Laura ei hoolinud neist, tahtis vaid seda, mida oli näi-
danud.
Kui nukk koju toodi, lõi vana Leena, köögitüdruk, kes juhtus juu-
res olema, kui kast avati, kaks kätt kokku, kahmas nuku ja jooksis
sellega lektori tuppa. „Vaadake, lektori härra, teie proua kooliplikana.
Just niisugune.“
Lektor oli näinud oma prouat vaid täiskasvanud neiuna, oli
tuttavaks saanud temaga mõni aeg enne kihlust. Kärmesti võttis ta
prillid, mis lugedes oli lauale pannud, ja hakkas naerusuul vaatlema
nukku. Tema ei leidnud nukus mingit sarnasust naisega. Arvas
viimaks, et Leena liialdatud tuhin tuli sellest, et Leena pidas
nuku taevasiniseid silmi kõige kaunimateks. Aga et Leenat tema
vaimustuses mitte väga kurvastada, sõnas lektor võimalikult
"Lastelehele" 69
Talvised mälestused lapseeast.
Alvin Moir.
Talv on. Külm... ja tuul nii kange
toataga vilistab;
lumi keerleb, tuiskab hange,
õue, aia ummistab...
See üks salmike, mis on jäänud mul alale mälestuseks
lapsepõlvest. Meeldib mulle nüüdki see lihtne salmike - ta
näitab, mis huvitas mind lapsena, iseloomustab nii
lapselikke tundeid
Armsaina mäletan lapseea muretuid talvpäivi
mil võisin koduaknast vaadelda õuen mõllavat tuisku
kuulata videvikkel mõnusat tormmüha seina taga ja
korstnan. Aegajalt paiskas tuisk kerget lumipihu tasasel
krabinal aknasse. Nii vaikne ja kodune oli siis toan. Hää
oli istuda sooja ahju ligidal.
Meeleldi tahtsin jooksta väljan tormiseil päivil.
Meeletut lõbu tegi see, kui tuul mõne lumisamba mulle
vastu kihutas: sulesin silmad ja laotin käed, tundsin
sekund aega külma kõditust näol, siis oli tuiskhoog
minust möödas. Kilgates sööstsin talle järele, kunni
vajusin võimetult siidpehmesse hange. Tuul aga kihutas
uued tuiskhood minust üle, täitis silmad ja naerva
suukese.
Kuuvalgeil talvõhtuil lasksin sageli suuskadel
liugu järsult põld kaldalt surnuaia ligidal. Sellest
kohast kõneldi, et sääl vanasti vaime olla nähtud.
ja natukene wett peale walada,
ja, siis keema panna.
Niikaua tuleb keeta kuni paksuks
läheb aga järest tuleb segada.
muidu wõib õnnetus juhtuda.
K Hansson.
saadab. Öösi jäätab kõik
päevaaeg sulanud lumi ja jää
kõvaks ja libedeks.
Hommikul on aknad jääs.
Ilm külma auruga täidetud. Kooli-
poisid liiguvad koolipoole. Mehed,
kes hobuste peal sõidavad, on suurte
kasukate sees. Hobuste karvad on kui
jahuga üle külvatud, ja meeste
habemed on kõik kui hobustel
paksu härmakorraga kaetud.
Lindusid ei ole enam palju
näha, ainult mõni vares kes
külma pärast lennates sooja
püüab teha, lendab rarkete tiivalöö-
kidega teise puu otsa. Inimesi
liigub harvemalt kui eila, ja
need'ki niikui oleks neil suur-
rutt taga olema.
Kewadtalwene öö.
Kõrgusest miljoonid tähed
mustsinises eeteri ruumis
sirawad.
Ja wähed
helgid neist langewad
üle mureda lume,
mustawate puude
ja warjude tume.
Ja majade taga
rannal
kus waga,
kuulub imelik hääl :
kui ohke
ja rohke :
See murduwal jääl . . .
Weel leegitseb loit
üksikust laewast
mis wahil,
kaugel rahil
taewa kaarel,
kus ootamas koit . . .
Helsigis 16.III.18.
ei kannata. Kel aega on,
see puhkab ligi lõuneni 260
Noored liiguvad unistena
karja juures, kus Päitsik
ja Küüdik kuidagi sõna
kuulda ei taha. Kuid
meeleolu on hää, veel kaua
Määgitakse enda keskel
tule üle-kuna vanemait
inimestel see rohkem
igapäevaseks asjaks on, -
tehakse kavatsusi, kuhu
teine aasta tuli teha, see
tuli lubatakse igatahes
suurem teha.
O. Ibins
Üle Põltsamaa
külm saun ootamas. Suure rutuga aga ei pannud kumbki
meist tähele, et riided sipelgaid täis olid. Koduteel tundsi
aga korraga mitmelt poolt kanget valu, pistsin nagu
hull karjudes jooksma. Viimaks, arusaades et see ei aita,
võtsin riided maha ja puhastasin nad sipelgatest puhtaks
Nüüd paranes asi kohe ning ma võisin rahuga koju minna
Sellest ajast peale mul aga enam head tahtmist ujumis
ei olend.
JReitel
201 p
Sind teretan, sa valge puri
Sa sõua, jõua, ootan Sind
Sind ootsin ammu, lootus tuli,
Nüüd tuleb ta, sa õnnis rind!
Kuid kas ta on see minu lootus
Kas selles laevas minu õnn
Või on see ainult ekslik pettus
See õnn, mis teistel osaks on.
Kus kannab minu igatsusi
Kas minu lootus lastiks tal
Või on ehk koorem viletsusi
Me rahva, minu jaoks seal?
Jahilkäik! x
Meie talust umbes veerand tunni tee hommiku poole,
19 17/XII 22
asub Kuusiku talu. „Miku,“ nõnda oli Kuusiku noorema
V-Maarjas.
poja nimi, oli hääsüdamlik ja elava iseloomuga poiss.
Minust oli ta aasta vanem ja pea jägu pikem; koolis oli
ta visa edasijõudmisega.
Ühel pühapäeva hommikul nägin Mikut meie
poole tulevat; kohe ruttasin temale õue vastu ja
kutsusin tuppa. Toas rääkisime ühest ja teisest,
pidasime nõu, kuhu täna minna. Korraga silmas
Miku seina peal venna jahipüssi ja ütles: "Täna
kuluks õige püssiga metsa minna!" Ma olin küll
esiteks selle vastu, sest ma polnud iialgi püssiga metsas
käinud; viimaks, pika vaidlemise järele, võtsin püssi
seinalt, peitsin hõlma alla ning asusime teele. Tee peal
pidasime aru, kumb esimise paugu laseb, viimaks
leppisime kokku, et Miku esimise paugu laseb, sest ta
kiitis püssi küllalt lasknud olevat. Metsa jõudes
reaalgümnaasiumi
x) Väike-Maarja 7. klassi õpilase vabale teemale
kirjutatud kirjatöö. Korrigeerinud E.k. õpetaja N. Tann.
Lektor kivines. Proua ja Leena hakkasid nutma. Laura
läks poisi juure, pani käed ta kaele ümber ja ütles:
„Sina oled minu vend ja sinust tuleb tohter.
poiss naeratas Laurale ja sõnas tasasel häälel, peaaegu
sosistades:
„Aga minul on kange nälg, kas annad mulle veel ühe
õuna?“
Õhtul Leena, pannud poisi lektori proua tuppa sohvale magama, lan-
ges köögis põlvili ja tänas Jumalat, kes halva une oli hääks pöö-
ranud.
Unes öeldi:
Laura vend sureb sinna suurde linna, mis mäe otsas.
See tähendas nüüd pikka iga ja suurt kuulsust.
Terve öö ja päev jooksis beduiini hobune
ja jõudis õhtuks koduküla telkide vahele
Väsimusest nõrkedes pani ta minestanud
ja tundmuseta peremehe telgi sissekäigu
juurde, ise aga langes pikali ja suri..
Siiamaani: kui salgakse beduiinisid
tule ümber istuvad, hakkab keegi neist
mänguriista keeli helistades laulma, tei-
sed kuulavad tähelepanelikult: ta
laulab Araabia hobuse kuninglikust
vägiteost...
L.P. Metz'i järele
Tõlk. Aug. Pelma
65 p.
Õhtu meelitas mind välja.
Loodust vaadeldes läksin metsa.
Äkitselt kuulsin pea kohal vuhinat.
Vaatan: - nahkhiir lendas üle minu pea.
Nahkhiirt pole ma iialgi kartnud, - oh,
kuidas ta, väike loomakene, mind nii
ära ehmatas.
Nappisin mõned kullerkupud ja
hakkasin/nendest pärga punuma.
Öökull huikas. Ma jätsin lilled
ja pistsin jooksma, eet vanama
alati rääkis: kui öökulli kuuled metsas
huikamas, siis hakka jooksma.
Korraga käis nõksatus mu kehast
läbi: oma jala peal tundsin ma külma
ja väga libedat asja. Kuulsin sisinat
Ilma vaatamata teadsin, et see uss oli,
kes mind oli hammustanud.
Mu jalg walutas. Jooksin koju.
Tuppa minnes komistasin ukse ees
„Ei, vaid elus vend.“
Tuli väike vaheaeg. Siis suudles ema Laurat ja sõnas:
„Loeme nüüd üheskoos palve, siis jääd rahuliste magama.“
Ema tõusis üles ja läks akna juure seisma, kust ta välja vaa-
tas.
Laura nägi oma sängist musta akna taga ebamäärase kuju,
kellel olid käed koos ja kes emaga juttu ajas. Et paremini näha, tõusis
Laura istuma, aga ema pööris ümber ja kuju kadus, Kui ema ju mi-
nemas oli, küsis Laura:
„Kes see oli?“
„Kes?“
„See, kellega rääkisid.“
„Kus ja kunas?“
„Seal akna juures.“
Veidi viivitades vastas ema: „Rääkisin Jumalaga.“
Laura pani pettununa pää padjale. Temale oli paistnud, et
see oli naine ja ema nägu. Oli mõtelnud, et see oli see hää tädi, ja
et ema oli käskinud teda minna venda tooma, ja et tädi oli luba-
nud ja läinud.
Ta valvas edasi ja ootas veelgi. Kuulas ustest käimist, mis vahe-
tevahel kauge kumana kiviehituse suurest koridorist kostis. Viimaks
ei olnud ka seda enam kuulda. Akna taga kumas valgus. Toa
oli hämarus, nii et võis mõnda asja seletada. Vaikne. Ei ühtki
häält. Tundus, et nüüd olid jõulud lõppenud, et nüüd ei või vend
enam tulla.
Kuhu oli vend jäänud?
Viimaks Leenal ei ole meeleski olnud toimetada seda asja.
Kõrgesti austatud härra professor
Tänades teid teie väga austava kutse
eest tulla teie juurde täna kohvile pean
kahjuks teatama, et ettetulnud takistuse
tõttu pole see mul kuidagi võimalik.
Palun teid, härra Professor, ja proua
Professorit vastu võtta minu ja minu
abikaasa suurima lugupidamise kinnitus
T. Heliste
Tartus 6. jaan. 1937.
nõuan selle täitmist. "Aga ainult pool tundi oodake, kallis proua!" ütles kaupmees, end
hädalikult pöörates. „kõik sulased on välja saadetud-" "See on halb äri, kus alati mõnda sulast
üle ei ole;" vastas naine. „Aga sääl seisab ju üks noor laiskleja, tule poiss, võta mu pakk ja lähme!“
"Pea! pea!" karjus Kalum Bek. "See on mu silt, mu magneet! See ei tohi lävelt mitte lahkuda!"
"Sest pole midagi!" vastas vanaproua ja pistis Saidile, ilma pikema jututa, paki kaenla. "See on
vilets kaupmees ja halb kaup, mis ennast ise ei kiida, et niisugust jõmpsikat veel sildiks tarvis
Mine, mine poiss, saad head jootraha!" /  "Jooske siis "Arimani" ja kõigi kurja vaimude nimel,"
pomises kaupmees oma magneedile, „kuid katsu et sa ruttu tagasi tuled; vana nõid laimaks, kui veel vastu
paneksin, mind kogu basaaril." / Said järgnes naisele, kes oma vanaduse peale vaatamata, kergel sammul
edasi läks. Viimaks seisid nad ühe toreda maja ees, koputas uksele, astus marmori trepist üles- ja käskis Saibil järg-
naine
neda. Nad jõudsid suurde, kõrgesse saali, Saidile enne nägemata ilu ja toredusega ehitud, kus naine ennast
väsinult patjele laskis, pani maha panna, talle hõbetükki andis minna käskis. Ta oli juba uksejuures,
kui hele heal "Said" hüüdis; imestanult, et teda siin tuntaks, pööras ta ümber ja nägi üht imeilusat
daami, hulgast orjadest piiratult, vanamoori asemel istuvat. Said oli imestuse pärast keeletu, pani
käed vaheliti ja kummardas sügavaste. / "Said, mu armas poiss, rääkis daam, „niiväga, kui
ma su õnnetusi kahetsen, mis sind Bagdadi tõid, on see ometi ainuke koht, kus, enne kahtekümmend
aastat isamajast lahkudes, sinu saatus laheneb. Said kas sul vileke alles-veel on?" "Alles!" hüüdis
see rõõmsalt vile väljavõttes; "teie olete vist see hea fee, kes ta mulle kinkis, kui ma sündisin?"
„Ma olin su ema sõbranna ja tahan ka sinu sõbranna niikaua, kui sa heaks jääd, olla. Oh!
et su isa mu nõu järele oleks teinud! Sul oleks hulk kannatusi vähem olnud." "See pidi vist küll nii
tulema!" vastas Said. „Aga armulisem fee, rakendage tubli kirdetuul oma piksevankri ette ja viige
mind, ainult paariks minutiks, Balssoorasse, isa juure; siis tahan kannatlikult need kuus-
kuud kuni kahekümmenda eluaastani siin oodata." Fee naeratas. „Sa räägid meiega
kenaste," ütles ta, „aga, vaene Said! see pole võimalik; et sa isamajast väljas oled, ei või ma
midagi sinu heaks teha. Isegi viletsa Kalum-Beki käest ei saa sind peasta, sest ta su vägeva vaen-
lase kaitse all.“ "Nii siis pole mul hea sõbranna?" küsis Said, "vaid ka vägev vaenlane? Ma
olen ta mõju küllalt tunda saanud. Aga nõuga võite mind ometi toetata? Kas ei peaks ma kaliifi
juure minema ja kaitset palun? Ta on tark mees, võib mind vististe aidata." "Ja, Harun on tark-
mees!" vastas fee. „Aga kahjuks on temagi ainult inimene. Ta usub oma teenrit Messuuri,
kui ennast ja tal on ka õigus; sest Messuur truu on; aga see (usub) jälle oma sugulast Kalum-
Beki, see on aga halb mees. Ta on kakavalpea ja luuletas kohe sinu üle Messuurile muinasloo ja
see jutustas jälle kaliifile, nii et, kui sa nüüd kaliifi paleesse lähed, umbusaldades vastu võetaks.
Aga on teisi teid ja abinõusi tälle lähenemiseks, sest tähtedesse on kirjutatud, et sa ta armuosaliseks - saad."
"See on muidugi väga halb," ütles Said hajameelselt. "Siis-pean juba mõni aeg veel viltsa Kalum-Beki
ümberkäima õpetatud ja mu ülim rõõm on võitlusmäng, kus tubliste piigiga mõegaga vehelda võiks
1) kurat. saatan.
22.  419p
"Mis sina siis tegid?" küsis kaliif politseülemalt. „Ütle kuhu pean ma saatma, et teda
siia kutsuda!" / "Ma saatsin ta tühjale saarele," vastas see/ „Oh Said! mu poeg, mu poeg!"
hüüdis (ta) õnnetu isa pisarsilmil. / "Niisiis tunnistas ta end kurjategijaks?“ küsis-
Harun. / Politseülem kahvatas, pööritas silmi ja ütles: "Nagu ma mälestan-jah."
„Siis kindlaste sa ei tea?“ jatkas Harun hirmsa healega, „siis tahame temalt enda
küsida. Astu ette Said ja kõnele ja sina Kalum-Bek maksa kõigepealt tuhat toomaa-
ni, sest ta siin on!" / Kalum ja Politseiülem arvasid vaimu nägema; nad langesid ma-
ha ja hüüdsid: "Armu! Armu!" Benessar, rõõmupärast minestanud, langes oma jälleleitud