Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
Seda imelisem Leena meelest, et talle tundus, kui oleks ta kuna-
gi ennemgi näinud midagi sarnast. See oli iseäranis tuttav, et ta oli
naernud.
Vähehaaval tuli Leenale meele, et ta tõesti oli naernud, kord
päris ilmsi, kui Laura teda oli käskinud muretseda muretseda
venda, elusat venda. Ja nüüd mõistis Leena, et naer oli patt
olnud, sest selle asemel oleks pidanud nõtkutama põlvi. Seda ei ol-
nud ta kordagi teinud.
kui ta järgmise linna jõudis, ostis ta enesele punasest
sammetist kuue ja valge sulgedega kübara, vaatas peegli
ja ütles. "Pigilind on minu nimi? Tahan ometi näha
kas ma mitte teist nime ei saa, kuida ainult kõige ilusama
mis olemas on, muidu ei võta mina teda mitte
Seda üteldes istus ta hobuse selga ja jätkas oma reisi.
Õnnelaps aga, kui ta Pigilindu oli suudelnud jooksis
kiiresti lossi poole. Lossi lähedale saades sammus ta juba
aeglasemalt ja viimaks istus ta kibedaste nuttes
pingile mis puiestikkus seisis. Kui sõbrad teda nõnda leidsid
jooksid nad ehmatunult kuninga juure ja hüüdsid
Suur õnnetus on juhtunud. Õnnelaps istub aias ja
nutab ja keegi ei saa teda vaigistada." Seda kuuldes
kargas kuningas trooni päält üles ja jooksis trepist alla aeda.
Sääl istus Õnnelaps, kroon süles mille pääle nõnda
palju pisaraid langenud oli, et see päikse paistel
läikides välja nägi, nagu oleks tuhat diamanti
teda ehtinud. Kuningas võttis tütre sülle, trööstis teda
ja käskis kõike, mis kuningriigis ilusat ja kallist
temale tuua, kuid midagi ei aitanud. Õnnelaps nuttis
Vaevalt kümme saammu meie eest ajasivad koerad püü len-
du; hirmunult tegi ta noka lahti ja tõusis lohakil tiivul lendu.
Siis kuulsin ma pauku, hirmust kohisemist ja meie olime
ümbritsedud halvalõhinalisest, soojast suitsust. Mina ehma-
tasin nii ära, et enam jooksta ei saanud kui viimaks jõud
sime ometi metsa.
Lagedal väljal läks nüüd paugutamine lahti. Iga paugu.
aeg sulesin silmad ja kui ma avasin nägin ma ikka sedasama
lagendiku kus koerad kui hullud iga põesast nuusutasid ja
jooksid. Jahimehed hüüdsid, kisendasid ja nende püssid läikisid
päikese käes. Ma nägin, et ühest suitsu pilvest lehed lan-
gesid, ehk küll ligidal ühtegi puud ei olnud. Seltimees seletas
mulle et need ei ole lehed vaid linnu suled. Sada sammu
eemal, kukkus üks metsis verise peaga rohusse.
Kui päikene kõrgele tõusis jäi laskmine seisma. Jahimehed
hakkasid majakese juurde koguma. Majakeses oli kuulda
selgesti kui tules kuivad oksad pragisesid. Jahimehed vai-
elsid tagajärgede üle, kunas väsinud koerad neile jä-
rele lontisid. - Nad lähevad lõunale, - ütles mulle selt-
simees; - lähme meiegi!... Meie läksime väljale tagasi
A. J.
Jürgenson Arnold.
Karlowa t. 75 k. 6.
Pikk ja karekylm talv on inimesi ju kaua kyllalt tyydand.
Nyyd hakkab ta võim nõrgenema. Kyll on veel igalpool sygav lu-
mi ja kylm ka endise, aga inimesti sydandes asuvad juba rõõm-
sad lootused, igatsusega ootavad paljud esimesi kevade tunnu-
seid, ja kui mõni neist ilmub, siis on inimeste rõõm suur.
See on kavade esimene järk.
Juba on lumi kõrgematelt kohtadelt suland, maapind näib
kirju ja lapiline, tuul muutub soojemaks tulevad esimesed.
vihmad. Ööd ei ole enam nii pikad, kuu naeratab nyyd öösi-
ti rõõmsalt alla ja vaatab vabanevat maad. Mõned vara-
sed linnud tulevad siia, hakkavad enestele pesi tegema, ja lõo
lööritab nyyd päevad otsa kõrgel sinimeres. See on kevade
teine järk.
Nyyd tulevad tasased vihmad ja uhavad määrdind
lumekooriku igalt poolt minema. Lumest vabastund metsa
alla ilmuvad sinised ja valged kedadlilled, mis julgevad
oma ilusa pääkese siia maapääle sirutada, et meid oma
iluga rõõmustada. Ka need linnud, kes, viimseid öö kylmi
kartes, veel võõralle maale jäid, tuleved nyyd suuris parvis
tagasi ja nyyd kõlab meile hommikust õhtuni kaunis lin-
nulaul kõrvu. Ja see on kevade kolmas järk.
Aga siis hakkab terve maa soojate vihmade mõjul
haljendama. Tulevad kõiksugu ilusad lilled ja hakkavad.
õitsma. Metsad täituvad kõiksugu lindudega. Ja terve
maa paistab nii armas ja ilus, nii sõbralik olevat. Ini-
mesedki nagu muutuks lahkemaiks: nende nägudelt pee-
geldub rõõm ja rahu. Ja see on siis kevade neljas järk.
Kevade on nyyd oma täie iluni jõudnud ja kogu
ihu on rõõmus.
Ah, alles nyyd on võimalik elada.
15 IV 1921.
Nuustakus
Linda Laarman.
Tartus, 8. jaan. 1924.a.
V.a. „Lastelehe“ toimetusele.
Mullu ilmus „Lastelehe“ nr. 8. üks minu kirjutatud
tükikene „Reisija konn“.
Nüüd saadan Teile jälle juuresoleva kirjatöö ja palun
Teid sellele uue-aasta jutuna ruumi anda „Lastelehe“
jaanuari-kuu numbris.
Mulle kui poisikesele kuluks ära omateenitud taskuraha,
seepärast palun Teid mulle tüki eest natukene tasu määra-
ta, kui töö selle väärt on, ja see lasta üles tähendada
minu isa A. Põllusaare „Postimehe“ kaastöö arvele.
Teile hääd uut aastat soovides
suure austusega
Andres Põllusaar.
Tulise juure 82 ja küsis mis selle üles-
pidamine tähendavat. See jälle vihas
tas oma korda ja seletas, et tema au
ei kandvat ühele nõrgale hiirele vas-
tust anda oma teguviisi üle. Ta
tõmbas oma käest valge kinda ja
viskas hiire ette maha. See oli välja
kutse kaksikvõitlusele võideldi
värskete kartulitega, mis üle jõe kasvasid
Rüütel Tulisel oli enam jõudu ja terava-
mad silmad ja esimise viskega tabas
ta hiire silma, mis pääst välja purtskas.
Juuresolejad hiired tormasid kisaga minestanu
juure ja kandsid ta kätel telki. Nad sõi-
hambaid. Rotid aga tormasid hiire parwe
masid ja näitasid rottidele viha pärast
pääle ja sundisid nad üle jõe taganema.
Rotid korjasid jälle kimpsud
kompsud kokku ja hakkasid laulu
jõudsid nad piirini ja pugesid suurde
saatel piiri poole sammuma. Varsti
mõisa rehte, kus peksmata vili seisis.
Sääl elutsesid nad kui parunid ja läksid
hää toidu tõttu rasva kui anid.. Ühel
ilusal päeval aga hakkasid kuulid ja
Granaadi killud rehte langema. Enamlased
jätkab, siis mul head nalja ei ole. Teeb naha tümaks,
51p
ei koeralgi kohut." Naaber, äkilise loomuga mees,
nägi esimeses vihatuhinas välja kui vihale ärritatud
lõvi, kuid ta viha läks pea mööda. Mind ta
enam taga ajama ei tulnud. Nähes, et ta mind
taga enam ei ajanud, veeres mul nagu suur kivi
südame pealt maha. Naabri poolt määratud naha-
täiest jäin ilma, aga et naaber isale ärajutustada
võib, et poiss hooletu on ja hooletuse läbi kahju
teeb, täitis veel valjuma hirmuga mu südant, sest
ega isa sarnasel korral armu heida, annab ihu-
nuhtlust, mis viilikirja nime kannab ja mitte
lõbu ei tee, vaid vastupidiselt. Koguni jätab
see eluks ajaks mulje, nagu oleksin ma suur
kurjategija olnud ja hagrehi juures viiskümmend
soolast saanud. Hirmuga panin õhtu lähenenust,
tähele
mis mulle kurjakuulutav näis olevat. Alati oli
teiste karjapoiste hõiskamine mulle suureks rõõ-
muks olnud, sest see tähendas õhtu lähenemist, aga
see oli nüüd nii tabav kui välk selgest taevast.
Koju jõudes ajasin loomad lauta ja panin kütkesse
ning astusin Muri seltsis tuppa. Isa ja ema
hea südamlik olek peletas kõik hirmu äratavad
mõtted peast minema.
Uue pahanduse eemalhoidmiseks tõotasin
isseendas, et ma kunagi nii hooletu ega vallatu ei
ole omas ammetis. Kuigi sest mingit pahandust
vanematega ei tulnud, siiski jättis see läbielamus
minu ellu sügava mülje karjapõlvest.
E. Lessel
Juhtumised ja pildikesed
laste elust. Hendrikust onu.
38. Lastepidu.
Koolis peeti kewadel lastepidu. Lapsed
laulsiwad, lugesiwad, kandsiwad näite-
mängu ette ja tegiwad wõimlemise harju-
tusi. Lastewanemad ja muu rahwas, kes
pidule olid tulnud, rõõmustasid terase
ja hoolika noorsoo üle, kes neile kül-
lalt oma jõudu mööda pakkus. Peale pidu
anti lastele õhtu kosti, ja läksi-
wad siis igaüks oma kodu. Kokkutulnud
raha eest tehti lastele pärast ilus jõulu-
puu ja jagati raamatuid kingituseks
39. Karjalaste pidu.
Eeni oli ka lastepidul olnud ja oma
lugemise eest kiita saanud. Ta tahtis
nüüd ise kodus pidu toime panna. Sel-
leks pidas ta oma sõbra Jukuga nõu
kokku ja hakkas siis asjale kohe
pihta. Wäike lepatukk oli näitela-
vaks nagu loodud; sinna tehti
lepaokstest mängumaja. Selle ette
söödi peale seadsiwad nad lepa puust
pingid: kaks harki pisteti maa
sisse ja nende peale seati lepa waib.
Warsti oli pidukawa ka koos ja saa-
deti kutse ümberkaudsetele karjas-
tele järgmise pühapäewa lõunawaheks
"karjalaste pidule" tulla. Pileti
hinnaks oli üks kopik, wõi wana waskkross.
algupärasustki selles, et on väärtusetum
kõigist annetustest, mis Teile kunagi
saadetud, ent ometi kelleltki Teie
ilmavaate pooldajalt, tähtsusetu ja
lihtsalt-lihtsalt inimeselt.
Anton Roosimann
18 detsembril 1930a.
Kumma küla
Valtu p.ag.
(Raplas)
Tartus, 26. VIII. 23.
"Postimehe" toimetus.
Saadan siin Teie "Lastelehele" kaastööd, mida palun
"Lastelehte" paigutada, kui kõlbab.
Kes on kõige vägevam?
Olid kord kaks vana hiirt. Nad elasid omas kodus, mi-
da kutsuti "Pelgupaigaks", oma armsate laste keskel. Neil oli
hulka lapsi ja kõik olid kenad härrad ja preilid, aga kõige noorem
tütar oli siiski kõige ilusam. Seda armastasid vanemad väga
ja nad tahtsid teda ka kõige ausamale ja vägevamale mehele
panna. Et nad seda aga ei teadnud, kes ilmas kõige väge-
vam on, siis otsustasid nad targalt nõu minna küsima.
Seda tegidki. Kui öö jõudis, siis tulid nad oma maalt,
"Pelgupaigast" välja ning läksid targa juure. See ütles
"Siin maailmas on kõigevägevam päike. Kui Teie oma tütre
temale mehele saaksite panna, siis oleks see suur õnn!"
Hiired tänasid tarka juhatuse eest ja sammusid jälle oma
koju, sest nad ei võinud "Pelgupaigast" "välja tulla, terve
rahvas põlgas ju neid, nende kurjategemiste pärast. Kodus
rääkisid vanemad, mis tark seletanud oli, ning sammusid
nüüd tütrega seltsis vara hommiku teele. Nad roomasid
mööda päikese kiiri paar tundi, jõudsid siis ühe maja
ette, kus Päike elas. Akendest paistsid heledad kiired, mis
päältvaataja silmad valusaks võtsid. See kiir, mida möö-
da "pelgupaiga" mehed tulid, viis just akna või ukse,
võtme august sisse Toas istus kuningas Päike täies,
hiilguses ja toreduses. Kui hiired talle oma soovi olid
avaldanud, ütles see: "Teie olete eksinud." minust on veel
keegi vägevam: - see on herra Pilv. Kui mina paistan
ja oma kiirtega õrnalt maapinda valgustan ning soojen-
dan, tuleb ta ja katab mind kinni, nii, et ma oma
töö pooleli pean jätma ja ootama, millal tal tu-
ju üle läheb. Minge tema juure! Hääd tervid!
Hiired läksid Päikese juhatuse järele Pilve juure, kuid
ka Pilv rääkis: "Teie olete eksinud." Päikesest olen ma küll
37p
Põhjatuuled jääkristallidest ree
ees, lumekotid rees ja kannupoisid
Külm ning Tuisk taga reejalastel
sõidab ta maale. Ja ta täkkude vali
norskamine kohutab varju otsima
iga hingelise.
Juba avab Tuisupoiss kotisuu
ja esimene kühvlitäis õrnu lume-
lemmeid hakkab liuglema läbi
kargeks tõmbunud õhu.
Edasi tagasi üle maa teeb Talv
esimest sõitu ja Tuisupoiss on täie-
hooga töös. Kühvlitäis kühvlitäie
järele pillub ta lund õhku, mis
keereldes alla voogab, maad paksu
vaibana kattes.
Veel läigivad all lahtised veed
ja Talv juhib sõidu madalamale,
andes märku ka Külmapoisile.
Juba hüppabki Külma poiss
reekannalt, puistab vetesse jäänõe-
lu ja hakkab sillutama jõgesid
hakkab kaanetama järvi. Ja saa-
des valmis oma tööga laseb ta-
Tuisupoissi sinnagi raputada lund.
Nii algab Talve valitsus, nii kes-
tab ta edasigi. vaikust nõuab Talv
looduselt siis, kui ta teeb oma ring
sõitu; ja sellepärast julgevad mets-
loomad oma urgastest ja metsapa-
gudest välja tulla ainult siis, kui
202 4.
Talvel.
Õues külm on kange
Lumi särab valge
Puud kõik hõbe härmased
Sätendavad karratsed,
Päikse paistel.
Särab tähte palge
Kuu ka hõbe helgiga
Võtab öösel valguste,
Selgesti.
Lumi tuiskab hange
Mööda krigisevat teed
Sõitvad külameeste reed.
Kaugele.
Toas soe valge
Aknal roosid tekkivad
Külma sunnil kasvavad.
Ilusad.
"See ei tähenda midagi!" hüüdis Mario rõõmsalt.
Nüüd nägi ta, et ta unenägu puhas tõsi oli. „Mina
tahan teda nõia käest vabastada.
"See saab sul raske olema," ütles vanake. "Siia ajani
ei ole seda keegi võinud teha; kui sa ühtepuhku seda
teed mööda otse edasi lähed, jõuad sa pika teekonna
järele sinna külla, kus nõiaveski asub. Aga nüüd
pean ma edasi minema. Hääd reisi ja palju õnne!
aga Mario pidas teda riietest kinni, võttis vanake-
korvi
se seljast maha ja ütles: "Enne kui ma edasi lähen,
kannan ma su korvi sinu koju, ma näen, sulle on ta
raske." "Sa oled üks hää inime; sa tuletad mulle mu-
kadunud poega Eduardi meele. "Kus jäi siis sinu
poeg?" küsis Maria. "Eduard läks ka printsessi vabas-
tama, kuid ei tulnud enam ialgi tagasi. Vististi
nõidus nõid teda loomaks ja ta on praegugi sääl
veskis. "Mul on tast väga kahju," ütles Mario. „Kui
ma tagasi pööran, tulen ma kindlasti veel kord sinu
juure." Nad hakasid minema. Viie tunni käimise
järele jõudsid nad wiimaks vanakese kodu. Mario
pani korvi maha ja tahtis minema hakata, kuid
vanake ütles: "Oota üks silmapilk." Ja kui ta natu-
kese aja pärast tagasi tuli, tõi ta leiba, vorsti
ja kohvi ühes, ja see oli Mariole väga meeltmööda,
sest tal oli suur nälg ja janu. Kui ta ära oli
söönud, andis ta vanakesele kätt ja tänas teda
soojalt: "Ma tänan sind südamest, ja kui ma.
tagasi tulen, tulen ma sulle jälle võõrusele."
"Ela hästi, mu poeg," ütles vanake. "Neid on palju
olnud, kes sinna läksid, aga iialgi tagasi pole
tulnud. Võta minu poolt mälestuseks see wäike
pill, see oli mu pojale väga armas. Võta ta ühes
ja mõtle minu peale, muud mul sulle ühesanda
Mario tänas ja hakkas minema. Tee pääl proovis
ta pilli mängida, ja tõesti, ta võis selle pääl
Pigilind ja Õnnelaps.
Ühes väikeses linnas elas noormees, kellel kõik mis ta iial
ettevõttis, äpardas. Et tema isa nimi Pigilind oli siis jäi
see nimi muidugi ka temale. Vanemad olid tal ammu
surnud ja tädi, kes teda enese juure võtnud oli, andis
temale rohkem peksa kui süüa. Poisil oli aga ka liiga
palju õnnetust. Käskis näituseks, tädi temal klaasi tuua
kukkus see kindlasti tema käte vahelt põrandalle ja
kui ta nutus killud kokkukorjas lõikasid need tema
sõrmedesse. Nõnda oli see kõigis asjus. Küll suri ka tädi
ja poiss istutas tema haua ümber nõnda palju põõsaid
ja puid nagu oleks ta kõik need kepid uuesti kasvatad
tahtnud, mis tädi tema seljas pusekslöönud oli, kuid
õnnetus näis aastast aastani kasvavat. Sääl otsustas
noormees kodust ära laia ilusa minna, sest, nagu ta
kurvalt ütles: Halvemaks ei või minu elu enam minna
ehk läheb ta paremaks. Ta pani oma vara kokku ja
raputas kodulinna tolmu jalgadelt. Linnast eemal oli
jõgi mille üle sild viis. Noormees toetas ennast silla
najale ja süda läks temal raskeks; temal oli tunne et
Kui lillikesed Mulla seest
Nii soowid tõuswad südamest
Et õnne päike ehks sind
Ja rõõmu rohkest tunneks rind
oh ära nõrke ial saa;
soo elaw waim meid kosuta
Sa oma targa sõnaga,
Meid tõe teele juhata,
Sa kange Kalew eduaal,
Sa Moses orja põlwe maal
Sa wägew Simpson Juuda maal
Ja Taniel Ka Peeli aal,
Hergules muistne Kreeka waim
on omandanud sinu aim
Sa wõitled wabatuseteel
Sull wägew kindel mehe meel
mast söömaaega, laevalt leitud tagavaradest, siis kõvenes korraga torm, laev kisti kaljult;
kus ta kinni oli ja vajus kokku. / Said oli masti roninud ja hoidis sellest, kui laev
lagunenudgi oli, ikka veel kinni. Laened viskasid teda sinna tänna, aga ta hoidis ennast
jalgega sõudes vee peal. Nii ujus ta alalises surmaohus umbes pool tundi, siis tärkas talle
korraga vile meele, ja veel kord katsus ta, kas see ehk healt ei anna. Ta hoidis ühe käega
mastist kinni, teisega pani vile huultele ja puhus: hele selge heal kõlas-üle voogude, silma-
pilkselt vaikis torm, lained tasanesid, nagu oleks õliga valatud. Vaevalt oli ta kergemalt
hingata saanud, kui mast tema all paisus ja oma suureks imestuseks märkas, et ta enam
mitte puul, vaid suurel delfiinil ratsutas; mõne silmapilguga kogus ta end ja nägi kui
et delfiin ruttu, aga vaikselt edasi ujus, kirjutas oma imeliku peastmise vile ja lahke
fee arvele ja hüüdis kõige südamlikuma tänu õhku / Noolekiirusel kandis imelik
hobu teda läbi laenete ja juba enne õhtut nägi ta maad ja suurt jõge, kuhu delfiin sisse
pööras. Vastu vett läks pikkamisi, ja, et mitte nõrkeda, võttis Said, kes nõidumisest vanas-
juttes oli kuulnud, vile, puhus ja soovis endale head, sööki. Kala jäi kohe seisma ja
laenetest tõusis kalliste söökega kaetud kuiv, nagu oleks kaheksa päeva päikese paistel seisnud,
laud. Said hakkas isuga sööma, sest vangistuses oli toit vilets ja piiratud; kui ta kõhu-
täis oli söönud, tänas ja laud vajus jälle sügavusse ning delfiin jatkas oma teed.
Päike hakkas juba vajuma, kui Said kauguses suurt linna nägi, mille minarettel
Bagdadi omadega sarnadust arvas olevat. Bagdadi peale mõtelda polnud tal mitte
väga lõbus, aga tal oli hea feesse nii suur usk, et see teda ikka enam Kalum-Beki kätte ei lase
kukkuda. Umbes penikoorm linnast eemal, seisis jõekaldal tore suve maja ja tema suureks
imestuseks, ujuski delfiin selle poole. / Katusel seisid mitu toredas riideis meest ja
kaldal nägi Said hulk teenrid, kes kõik imestuse pärast käsa plaksutasid. Marmor-
trepi ääres, mis veest lossini viis, jäi delfiin seisma ja vaevalt oli Said mahaastunud,
kui ta jäljeta kadus. Kohe ruttasid teenrid juure ja pakkusid oma isanda nimel talle
kuivi riideid ja palusid ülesse minna. Ta pani end riidesse ja järgnes teenrile katusele.
kus kolm meest leidis, kelledest ilusam ja suurem, talle lahkelt vastu tulles, rääkis: „Kes
sa oled, imelik võeras et mere kalu taltsutad ja paremale juhid, nagu kõige parem ratsa-
nik oma hobust? Oled mõni nõiduja või meieisugune inimene? "/ "Isand!" vastas
Said, „mul on viimastel nädalail halvaste läinud, kui see teid (lõbustab) tahan ma (meeldib
"jutustata". Ta jutustas nüüd meestele kõik, mis sest ajast saadik, kui ta isamajast
lahkunud, sündinud. Sagedaste katkestati teda imestuse hüüetega, kui ta lõpetanud,
ütles maja peremees, kes talle enne sõbralikult vastutulnud: "Ma usun sind, Said! Aga sa
nimetasid, et võistlusel keti võitnud ja kaliif, sulle sõrmuse andnud; kas ei võiks sa
neid meile näidata?" / "Siin, oma südame peal olen ma neid hoidnud", vastas noor-
mees, „ja ainult oma eluga oleks ma need kallid kingid andnud (sest), et ma kaliifi ta mõrt-
Kuningatütar aga kaswas ja tema juures olid kõik nõidade
soowid täide läinud. Ta oli ilus, wagune, kombeline ja tark,
nii et kõik, kes teda nägiwad, armastama hakkasiwad.
Sel päewal, kui kuningatütar wiisteistkümmend aastat
wanaks sai, juhtus ta üksinda kodus olema. Lapselikus walla-
- tuses jooksis ta lossis ümber ja tuli wiimaks ühe torni juure.
Mööda kitsast treppi üles minnes, sai ta ühe weikse ukse
juure, mille ees wõtmekene oli. Tütarlaps käänas wõtit,
uks läks lahti ja ta nägi weikeses toakeses wanaeidekest
woki taga istumas, kes hoolega takku ketras, sest et tema
Kuninglikust käsust midagi ei olnud kuulnud.
„Mis sa teed, hea emakene?“ küsis kuningatütar.
"Ma ketran!" - oli wastus - " Lase mind ka kedrata! -
hüüdis tütarlaps ja asus woki juure. Niipea aga, kui ta
wärtna külge puudutas, läks täide kurja nõija soow ja
Kuningatütar langes maha ning jäi raskeste magama.
Sel ajal olid ka kuningas ja kuninganna kodu
tulnud. Ka nemad uinusid magama ja kõik
hoowkond ühes nendega: Hobused tallides, koerad
hoowi peal, tuwikesed katusel ja kärpsed seinte peal
jäiwad magama. Ka tuli, mis praegu weel pliidi all oli
pragisenud, jäi wait, ning praed panni peal jättis küpsemise
pooleli. Kokk, kes oma poissi parajasti lüüa tahtis, jäi
seistes magama; isegi tuuleõhk õues jäi waikseks ja
ükski lehekene puude peal ei liigutanud ennast. Lossi
ümber hakkas nüüd kaswama kibuwitsadest aed,
mis nii tihke oli, et ükski inimene sellest läbi ei pea-
senud.
Küll mitmed kuningapojad, kes ilusast "Okasroosi-
kesest", - nõnda nimetati magajat kuningatütart,
Kuhu jäi?
- Piiri-pääri pääsukene,
Liiri - lõõri lõokene,
Kus su kulla pesakene?
Metsas kuiwa kuuse otsas.
Kuhu kuusk jälle jäi?
Kirwes raius kuusekese.
Kuhu kirwes jälle jäi?
Kirwes kargas kändu.
Kuhu känd jälle jäi?
Wanamees juuris kännu
Kuhu wanamees jälle jäi?
- Wanamees suri ära.
Kuhu ta maha maeti?
Pika põllu peenra peale
Kuhu peenar jälle jäi:
- Põldpüü siblis peenrakese
- Kuhu põldpüü jälle jäi?
- Kull wiis ära.
Kuhu kull jälle jäi?
- Kull lendas roogu.
- Kuhu roog jälle jäi?
- Wikat niitis rookese.
XII. 24.
Jõulukene.
Jõulukene jõudis:
tuli kuusega,
küünlatulega
tuli heintega.
lumetuisuga,
saanisõiduga,
tuli lauluga.
jõuluvanake
tuli kaugelta
jõulukingiga
õnneandeja -
tuli kõigile.
Põldmann
niisamuti ka palavik. Pahus jooksis liikus
liikus ühest kohast teise. Nüüd oli ta põse
sees, nüüd juba külje ja siis korraga reie
sees. Haige ei jõudnud seda pahuse reisimist
kannatada ja sonis. Sonis ilmast ja maast,
sonis üksikuid arusaamatuid sõnu.
Tütreke!" õhkas ema. Ta silmad täitu-
sid rohke silmaveega mis vajus põskedele
ja suhu. Ikka kindlamini hakkas ta us-
kuma, et see haigus ei ole mitte pahus vaid
mõni muu hull haigus, mis külmetamisest
tulnud. Ta ei mäletanud kedagi inimest tead-
vat, kes pahust põdedes nii haige oleks
olnud, kes sel puhul soninud. Ta aimas
ehk küll seda aimdust käega eemale tõrjus
et Aliidel on surmahaigus. Aliide meele mõis-
tusetu olek, ta auku vajunud silmad ja
pisikeseks muutunud nina andsid ema
aimdusele põhjust. Seda mõteldes tuli talle
kibe nutuhoog pääle ja ta surus näo padjasse
Läbi nutuhoo tuli talle rida elavaid pil-
te meele kuidas oli ta oma ainukest tütart
hällitanud kõndma siis lugema ja kirju-
tama õpetanud, kuidas oli ta hiljem teda
linna kooli saatnud ja selle juures lahku-
des nutnud nagu oleks ta teda igaveseks
ära saatnud. Kuid nüüd, nüüd saadab ta tütre
igaveseks ära viimane kord näeb ta tü-
tart elavana siis seisavad nad mõlemad
tema ja Peeter, ta surnukeha ees ja nutavad.
Ema virgus kurbadest mõtetest. Ta
läks Peetri sängi juure ja ajas mehe üles,
Vaikides kuulas Peeter naise jutustust
saada tahab, tulgu kindlaksmääratud ajal kerges
siidi riides lossi. Tantsimisest ei lausutud sõnagi.
Kindlaksmääratud päev tuli. Kuninga eestoas
ootasid kuuskümmendneli kandidaati, kõigil
peenikesest siidist riided seljas. Eeskotta
tungisid viiuli ja vilepilli hääled saalist, kus
selle toa
kuningas istus. Kuid uks oli lukus.
käigu
Läbi ühe üsna tumeda koridori läbi saadi alles
eeskojast kuninga saali. Sinna Sellesse käi
Käiku oli Zadig kõik kuninga varandused
ülesseadnud, ilma et Nabu-assan sellest midagi
teadnud oleks.
Hiirte äpardus.
v. a. „Lastelehe“ toimetajale.
„Mõtelsime teha kurja
Aga plaan, see läks meil nurja
Ei me saanud koort, ei liha
Nõnda kustutada iha.
Vara lõks end tõmbas pinni
Lõi nii kaane kõvast kinni.
Nüüd te vennakesed
Lõksus piiksute.
Nüüd te kassikesed
Ümber piiksute.“
„Aga vendi pean ma aitma
Muidu hakkavad mind laitma.
Ei ma asjaga jää sassi
Kui ma palun vaenlast kassi.
Aga ta ehk armu kannab
Mulle vennad kätte annab
Siis me sõbrakesed
Rõõmus hõiskame.
Siis me vennakesed
Ühes tantsime.“
avas ukse. Seal nägi kuningas neli
paljast seina, lihtsa männipuust
laua ja ühe pingi. Laual seisis
üks vana, kulunud paun, nagu
karjased neid kannavad, ja karja-
sarv; enam ei olnud toas midagi.
Kuningas imestas, ja varahoidja
ütles ta vastu: „Enne olin ma
karjane, hoidsin lambaid. Sina,
kuningas, tõid mu siia ning tõst-
sid sellele kõrgele ametile. Kuid
ma pole mitte unustanud, mis
olin varem. Suur on sinu heldus,
ma elan nüüd aus ja uhkuses,
aga palju on mul ka vaeva
ja muret. Iga päev siin toas
tuletan ma veel meele seda
õnnelikku elu, kus olin ma alles
lihtmees ega polnud mul kadetsejaid
ja vaenlasi.
Vene keelist J. Paul
55. Mõistatus.
Ema ütles Eenile: "Mõista ära: Punane
pullike jõhwist lõjake, ise kui kuremar-
jane." Eeni ei saanud kohe aru. Ema
ütles: "See ju kuremarjake ongi. Puna-
ne pullike on mari ise, lõjake - marjawars."
56. Muistejutt Weisjärwest
Helme ja Karksi kihelkondade piiri
peal on wäike Weisjärw, wersta kolm
pikk, kaks wersta lai. Järweäärine
rahwas räägib, et järwe ammust ajast
pole kedagi ära uppunud. Minu wana-
ema rääkis, et kord uppunud Weisjärwe
wenelase poeg ära. Wenelane - isa wõtnud
piibli kätte, käinud kolm korda ümber
järwe ringi ja ütelnud: "Siia järwe ei pea
edaspidi enam kedagi ära uppuma, kuid
kalu ei pea ka siit suurt saama." Selle
peale wõtnud ta ühe latika järwest kinni,
peksnud teda witsadega, kõitnud kulja-
se kaela ja wisanud siis järwe tagasi,
üteldes: "Wii Wirtsjärwele ema poolt lubatud
kaasawara kätte ja palju terwisi!" Seda
öelnud sellepärast, et Weisjärw olla Wirts-
järwe ema ja olla lubanud oma kalasaa-
gi Wirtsjärwele kaasawaraks. See lati-
kas olla aga Pikasilla all Wirtsjärwest
wälja wõetud, kuljus kaelas. Sellest ajast
peale kadunud latika sugu Weisjärwest
wiimaseni, jäänud ka kalasaak üleüldse
Weisjärwes napipoolseks, kuna enne üsna
sõelada, pihu ja ruhimutega kalu järwest
wälja tõstetud. Kuid ka ära pole sest ajast
keegi Weisjärwe enam uppunud.
ja lai kopli ääre ja lai kirwes oli
tal wöö wahel. Hirmuwärin käis puude
seast läbi, mis kauem elanud, rohkem
näinud. Kuusekene ei teadnud ühtegi
paha aimata, waid ajas omad rohelised
oksad weel rohkem harku, nagu tahaks
ta tulijale ütelda: "Waata, kui ilus ma
olen siin kopli aia ääres ja nii suur juba,
et lume hang ainult niuteni ulatab."
Talumees jäi otse kuusekese ette seisma
pani piibu nosu põlema, kõndis siis paar
keeru kuusekese ümber, kaapis lund
ta tüwe ümbert laiali, wahtis weel ja
mõõtis ja muigas siis rahul olles endamisi.
"Paras, mis paras, sellest saab tubaka uut
raha!" wõttis siis kirwe wöö wahelt, sasis
kuusekese oksadest kinni ja mõne löögiga
seisis kuusekene külili lumehange otsas.
Suur kuusk lähedal aga nuttis tuulega
tasast nuttu ja kaebas sellele oma südame
walu inimese halastamata ja karmi meele
Talumees aga wiis kuusekese linnaturule
jõulukuuseks müügiks.
Turu pääl oli neid ennegi palju ees ja
Kuusekese oksad oliwad koguni longus, kui
linna viia, et seal valitsusvõimudele üle
Linnani oli palju maad; sellepärast tuli
kõrbes ööd mööda saada. Karavan seisa-
tas; inimesed süütasid tuled põlema ja
hakkasid toitu valmistama. Vaene seodud
beduiin lamas liival ja mõtles kurbi mõt-
teid. Ta teadis, et teda oodab karistus,
et ta enam kunagi oma perekonda, oma
sõpru, oma armast kõrbed näha ei saa.
Tubli öö. Kõik magasid; ainult beduiin
oli ärkvel ja kuuladas: temale kuuldus
ligiduses nagu tuttav hobuse hirnumine.
Ta vilistas tasa. Hirnumine kordus, kuid
seekord palju ligemal. Üks hobune ligines
raskelt hüpates. Beduiin tundis hämaru-
ses oma hobuse ära, kellel esimesed jalad
kammitsas olid.
Hobune ligines peremehele ja tähtede
valgusel oli näha kuidas ta oma suurde
tarkade silmadega tema peale vaatas
"Minu truu sõber!" lausus beduiin tasa.
"Las ma suren oma vaenlase käes, aga
üksteise järele
Kõik kandidadid pidid läbi käigu minema.
Igaüks neist
Nad jäeti natukeseks sinna sisse üksi,
siis juhiti nad S saali.
Seal istus kuningas ühes oma suuremate
võimukandjatega. Tema kõrval seisis tark Zadig,
kelle käeliigutuse peale musik mängima hakkas.
Kuningas käskis kõiki korraga tantsida.
Aga arvatavasti ei ole kuninga ees kunagi
nii halvasti tantsitud kui see kord.
Norus peaga, ettevaatlikute sammudega ja kindlusest
rääkimata tantsisid nad. Nad nagu ei liigutanudki
jalgu ja käed olid neil imelikult taskute pääle
Saadan teile Lastelehe No 1 Mõistatuse
seletuse, mida lahkesti palun wastu wõtta.
Mõistatuse seletus: "Kirik." Kui sõnas
"kirik" esimene "i" maha kustutada ja "u"
asemele panna saab "kurik."
Mõistatuse seletuse saatja: Jõgewa 7-me kl.
rahwakooli IV kl. õpilane Alide Wooluts.
Sultani ja teiste imestus, kui nool järsku tagasi põrkas, ilma
wigastamata. Kui Sultan waatama hakas, kuhu wastu oli
nool põrganud, leidis ta taskust penni.
Ta tänas Allah'i ja tõstis penni suure au sisse. Penni-
le laskis ta wäikse kuld ketikese teha ja sidus penni oma
kõvera mõõga kürge selle ketikesega kinni.
Mõni aeg hiljem langes Sultan keisri kätte wangi,
sellega ühes ka ta mõõk kõige penniga.
Ükskord jõi keiser oma prouaga weini, Kui parajast
keiser klaasi suu juurde tõstis, küsis ta proua: "Näita mulle
ometi üks kord seda Sultani mõõka." Keiser tõi mõõga ja andis
selle oma abikaasa kätte. Selajal kui keiser mõõka üle laua
proua kätte andis, kukkus penni ketti otsast õigest keisri
weini klaasi. Kui keiser nüüd jooma hakkas, silms ta üht-
lasi penni seal sees ja et ta on rohekaks muutunud.
Nüüd sai keiser aru ett tema klaasi sisse oli mürki
pandud, sellemõttega et teda ära mürgitada, kuid nüüd
wõeti õel teener wangi, kes keisrit oli tahnud ära sur-
mata, ja hukati ära. Aga penni, kui keisri elupäästja,
pani keiser oma krooni peale.
Saksakeelest tlk. A. J.
Arnold Jürgenson.
Karlova t. 7 5.
Ideaalid, mitte üksi huvid!
Mis kannab iseseiswat Eesti riiklust,
mis kindlustab meie rahwuslikku tulewikku?
Majanduslik iseseisavas,- kõik jõud rakedu-
wad tööle, et luua rahwa- ja riigielule waja-
likku alaspinda.
Kultuurilised püüded, - mitte asjata ei
ole meie rahwas janunenud waimu-walguse
järele rahvusliku ärkamise päewist
saadik. Haridus on jõud!
Wabadusearmastus ja enesamääramise-
tung, mitte kuulekas käsutäitjate hulk
waid waba rahwas kannab ja kaitseb
iseseiswat riiki!
Kas loob meie rahvas endale rikkuse,
Kui mitte loendamatud hulgad ei andu
salapärasele loowale tööinnule, waid
igaüks on wäljas aga seks, et haarata
hästi suurt pala?
Rahvuslik kultuur ei tõuse mitte hul-
galisest askeldusest käsutajate ko-
mandol, millele allutakse hõlbu
kaalutlustel, waid sisemisest
pingest täis waba eneseawalduse
30 8p
rikastumiseks, eriti praegu
mil on seda nii vähe puhtal
kujul - ja nimelt haritlaskon-
nas. Olen viimasel ajal koge-
nud sel alal nii ebameeldi-
vaid ootamatusi ja olen murd-
nud pead, mis küll tuleks teha
selle vastu.
Paljud meie noortest, kes välismail
õpivad, tulevad sealt tagasi võõra
rahvuse kummardajaina - oma
rahvustunde kulul. Me peaksime
eeskuju võtma sakslasilt, kes kan-
navad sakslust mööda maadilma
härra Riigiwanem!
Kõigest südamest tunneme rõõmu et Eesti
parim ja tulisem rahwamees meie riigi ju-
hiks on. Soowime Teile terwist ja jõudu
wastutusrikkal tööl.
Sügawa lugupidamisega
Hans Kann
abikaasaga.
ja lapsed.
21 XII 27.
Kastani t. 41.
Esimesed urvad. 298
Oli ilus pühapäewa hommik. Tõusin woodist ülesse,
waadasin kella: kell seitse. Teised magasid veel kõik.
Panin ennast tasa riidesse ja äratasin noorema venna
ülesse, öeldes: "Pane riidesse, läheme täna metsa urve
tooma.“
Wend pani ennast ruttu riidesse ja nüüd hakasime
metsa tarvisminevaid asju otsima. Kui kõik asjad korras
olid, hiilisime tasa uksest wälja, sest tahtsime tagasi
tulekuga teistele üllatust teha. Väljas mõtelsime veel
järele, kas kutsuda kedagi poissi ühes wõi mitte, ja
kas midagi maha jäi. Kui kõik otsustatud olid, läksime
kahekesi ruttu minema, sest tahtsime keskhommikuks
tagasi jõuda.
Juba olime linnast wälja jõudnud; meie ees ava-
nesid üksikud lume wäljad, kust mõnest kohast pal-
jad kohad lume alt välja paistsid. Kuldnokad
keerutasid üleval õhus, laulsid ja rõõmustasid, ühtlasi
ka tervitades, kevadet jälle nähes. Ka meie tuju oli üt-
lemata lõbus. Pildusime lume pallidega kuhugile märki
ja wahetasime elavalt sõnu: kellele kõige enne urve
pakkuda, kas emale, isale või õele, ja kui imestanud wõiks-
id kül teised olla, kui urva kimpudega tuppa astu-
Meil tuli teel paljude raskustega wõidelda: kord suur-
test, kord wäikestest kraavidest, - mis vett täis olid - üle
minna. Wiimaks ometi pika "rändamise" järele paistsid
meile esimesed "kiisud" silma. Neid lahutas meist pikk
ja sügav kraav, ääreni vett täis oli. Teisel pool kraavi
kalda peal naeratasid lahkelt meile pehmed, meeldivad,
hõbeläikelised urvad wastu, nagu kutsusid: "tulge, meid
on siin kül.“
Tükk aega mõtelsime ja murdsime pead: kuidas saada
üle, kas hakata silda otsima ja siis siia tagasi tulla, aga
selle abinõuga oleks meil palju aega ära kulunud, wõi
katsuda kuidagi moodi siit teisiti üle.
"Kuid üle peab ikka saama," ütelsin ma wiimaks ja
taganesin mõne sammu hüppamiseks hoogu wõtta, sest
oli kindel nõu mul ülehüpata, ja latid, mis teisel pool
kraavi maas olid, üle panna, kust vend järele oleks
võinud tulla.
kahju kui tal ka õuntest oli, pidi ta
siiski sõna pidama. Ta tuli nukralt tuppa
nagu poiss, kel ei ole enam ühtki õuna.
Ta sai manitseda, et ta õunte eest
onu ei tänanud. Ema ütles:
- Peetrike, mis sa pead ütlema, kui onu
sulle õunu annab?
Peetrike pistis sõrme suhu ja mõtles.
Siis tuli talle vastus äkki pähe. Ta peab
ütlema:
Anna veel!
Nüüd oleks võinud Peetrikest kõrvalehest
näpistada, kui ta ei oleks olnud alles
nii väikseke.
A. Laabus.
Hdp
maale laulma kevadele kiiduhümne
ja kuulutama loodusele kevade tule-
kut.
Kevad aga naeratab, laseb säde-
leda oma päikesekiirtest pärga ja
ta mantli õrnad voldid libisevad
laialt üle maa.
Ning siis algab ta oma tööd.
elukepiga.
Kui tõmbab selle otsaga üle maa
siis tärkavad seal kevadelilled, sir-
guvad kiirelt ja puhkevad õitsema.
kui silitab üle puude, siis puhkevad
seal pungad, laienevad ruttu värsked
lehed ja puud valmistavad õitsmisele:
kui koputab puutüvedele siis ärka-
vad seal uinakust putukate tuped.
siis poevad sealt välja ja ruttavad oma
üürikesesse elusse musttuhanded mitme-
kesised putukad. Ka loomi ergutab elu-
kepp. Linnud lendavad käratsedes ja
otsivad pesitsemise paike, metsa süga-
vustes kudrutavad tedred ja mõtused:
siil poeb pesast ja tõttab otsima rohu-
juuri ja ussikesi, et karastada talve-
uinakust nõrkenud keha; hirv ruttab
nobedal jooksul läbi metsa, tundes
lõbu soojast õhust ja vabast maapin-
nast, mida enam ei kata tarretama
panev lumi. Ja kõik loomad hak-
kavad heitma seljast paksu talveka-
Jutt papakoist.
Ühel waesel mehel oli üks papakoi. See papakoi oli õppinud ütlema
sõnu „sääl ei ole kahtlust mingisugust.“ Need sõnad olid kõik mida ta oli
õppinud, ja teda kuuldi päev otsa vilistamas ehk ütlemas – sääl ei ole kahtlust mingisugust
Iga küsimuse päle andis papakoi sama vastuse – seel ei ole kahtlust mingisugust.
Ühel päeval wiis peremees papakoi turule, et ära müüa. „Kes tahab
minu papakoid!“ hüüdis ta. Kakskümmend naela maksab papakoi!“
Üks mees kuulis seda kõrget hinda, tuli papakoi juurde ja ütles:
„Kas sa oled tõesti kakskümmend naele väärt?“
„Sääl ei ole kahtlust mingisugust!“ oli papakoi vastus.
Mees oli sellest nii meelitatud, et ta papakoi ära ostis.
Mõne aja pärast kurwastas ta oma kergemeelsuse üle ja
ütles papakoile, kelle puuri ääres ta sees:
„Milline loll ma olin, et sinu eest nii palju raha välja andsin.
„Sääl ei ole kahtlust mingisugust!“ hüüdis papakoi ja
seekord oli tal õigus.
Ingliskeelest Adu Lepalu.
Lõvi ja hiir.
Lõvi magas kord metsas. Hiired lõbustasid endid üle magava lõvi
jooksmisega. Korraga ärkas lõvi üles ja püüdis ühe hiire kinni.
Esiteks tahtis ta teda surmata aga kui hiir haledasti oma elu eest
paluma hakas laskis ta hiire lahti.Tänuline hiir ütles:
„Suur lõvi, ühel päeval saan ma sind sinu lahkuse eest aitama!“
Lõvi naeratas mõte juures, et sarnane waike loom aitab teda –
loomade kuningat.
Mõne päeva pärast satus lõvi püünisesse, mis oli jahimeeste
poolt üles seatud. Ta püüdis ennast wabastada, aga mida enam rabeles,
seda koomale kiskusid nöörid.
Väike hiir nägi seda ja tuli lovile appi. Ta hakas kohe tööle.
Ja wiimaks suure waeva ja töö järele sai ta nöörid katki ka närida,
ning vabastas lõvi.
Ingliskeelest Adu Lepalu
Tartu. Promenadi t N 5 mnt 5
Joh. Lomp
tuugi ja rõõmu, aga ka täis kannatusi,
kui tarwis.
Ja rahwas, kes kannab rippumatut
riiklust, ei painuta mitte wabatahtli-
kult oma turja, et aga ära elada,
wäikest tulukestki tabada, waid on
seesmiselt uhke ja läheb tulle oma
wabaduse eest.
Kui meie põlw tahab tõusta suveräänse
rahwa kõrgusele, kes oleks suuteline
kandma iseseiswat Eesti riiklust
ja kindlustama meie rahwaslikku
tulewikku, siis ei tohi tema mitte
rippuda ainult huwide otsas, waid
peab awama oma hinge ideaalidele
mis wiiwad rahwaid edasi ja ülespoole
Tallinnas 8. juunil 1938.
Miku jõulud.
Kümmneaastane Miku teadis juba ammu et ei ole olemas
sellepärast ei tule jõululaps tema juurde, et ta ei leia pimedat
ja kitsast võõrust üles.
Nüüd teadis ta, mikspärast leiab jõuluvana, rikaste inimeste
Päris õiget joulupüha ei olnud ta veel näinud. Ainult ükskord, kui
lapsed tõid kooli kuuse oksad ning kooliõpetaja tõi paar küünalt. Akente
ette tõmmati kardinad ja kooli õpetaja pani küünlad põlema. Ning
terve klass laulis kooris: "Oh sa rõõmustav, oh sa õnnistav, püha kallis
jõulu aeg"... Küll oli siis lõbus! Ning kui laulmine lõpetadi, siis luges
Karl Õunap, esimene poiss klassis, jõulu laulu ette. Pärast seda
jutustas õpetaja neile ühe jutu kuusest, kes kasvas metsas; sellest kuidas
ta imelikul viisil sai jõulupuuks, täis riputadud kuld lintidega ning
kullatud õunte ja pähklitega... Oli väga ilus!
Kas on tänavu ka jõulupuud koolis?
Ühel õhtul tuli tuli ema töölt hilja kodu. Mikk ootas teda
nagu harilikult. Nagu harilikult pandis ta pliidile kohvikannu
sooja, et ema saaks kui ta koju tuleb, sooja kohvi, pandis taldriku
leivaga, lauale ja hakkas ootama. Säälsamas vaatas ta ka pildi-
raamatud, mida oli ema poodist pääle kauba saanud. Ta oli
neid pilte juba ammugi peast teadnud - kutsarit hobustega, ohvitseri
kes kandis ühe klaasiga prilli, neegrit, kes tantsis mingisugust tantsu
ruuduliste pükstega. Aga mis tal jäi sääl ka teeks seal vaikses toas?
Aeg venis väga kaua.
hüüdis
Viimati tuli ka ema. Näol oli temal naeratus, kui ta kisendas teda:
- Miku !
- Siin.
- Mul on sulle uudist.
-Hm
- Ning veel kui ilus.
Noh?
Siis vaikis ta natuke aega ja ütles:
Kui tulevad jõulud, siis lähed sina Johansoni juurde. Säält
saad sa kingitusi. Täna, kui ma kraamimise lõpetasin, ütles proua
Johanson ise mulle
Poiss vahtis lahtise suuga ja ei teadnud mis teha
Mina, üksinda? küsis ta - Mis ma sääl teen... üksinda?
Sulle andakse kingitusi. Kas sa ei kuule?
Mina ei tahtnud minna. Kõikide ema palumiste peale
raputas ta pead ning vastas
Ei ema, ei seda ma ei tee,
härra Riigivanem!
Sellega on mull au, Teile oma
suuremat tänu avaldada Teie
eestkostmise eest, minu vastu võt-
miseks Eesti vabariigi kodakond-
susse. Nüüd olen Eestivabariigi
kodanik 19 jaanuarist saadik s.a.
Vadim Anofriev
16 veebruaril 1928
Koidu t. 50 k. 14
Ema vihastas. - Sina lähed - Mina pidin seda tõotama
91p
Sa pead ennast hästi ülesse pidama, said aru? Esiti tereta
ja siis, kui sulle kingitakse midagi, tänad ja annad käe, esiti herra
Johansonile ja siis prouale ja viimati väiksele preilile. Pääle selle,
võid tulla.
Tuli jõululaupäev... Ema tuli vara töölt koju. Mikut haris ja
puhastas ta kuidas võis... Kõik augud pükstes oli kinni nõelutud.
ja kingade sisse pandis ta pappi, et jalad mitte niiskeks ei läheks,
kui märgade uulitsate peal läheb.
Kui poiss hakkas minema, siis oli tal pisarad silmis.
Nad elavad Aia uulitsas nr 155, ütles ema.- ära sa Mikk seda unusta
ja ära mitte veelompidesse astu, kui sa üle uulitsa lähed, sa määrid sääl
põrandad ära.
Oh ei, ta ei unustanud midagi ehk küll siht oli kauge. Mõttes
ning teid herra Johanson.
Uulitsad olid juba valgustatud, sest et oli kott pime aga kiriku ku
tornidest oli väiksed kella häält kuulda. Kõige rohkem kõlas Peetri
kiriku kell.
Mida lähemale ta Aia uulitsale tuli, seda rohkem tuksus tal
süda. Kui ta lõppudelõpuks nägi tahvelt "155" nummer
läks ta mööda ja hakkas vargselt maja vaatama. Küll oli
ilus trepp ja kui uhkelt vaatasid uulitsale valgustadud aknad.
Põksuva südamega ronis ta trepist üles. Ükse ees tegi ta saapad päris
puhtaks ja kõlistas väriseva käega.
uksele ilmus teenija.
E! Mis sul vaja on
Mina olen Mikk Karlson, vastas ta - minu ema käib siin teenimas
Hää küll
Ning teenija läks, jättis teda trepile seisma. Paari minuti pärast
tuli proua Johanson ise ja ütles:
tull, tule poiss!.. Ah sina oled see Miku? Kingituste jagamine
lõppes praegu, aga jõulupuu põleb veel!
Ta vedas poisi enese taga suurde tuppa ja poiss seisis ja katsus
silmi lahti teha. Kesk tuba hiilgas tuledega puu. Mikul oli niisu-
gune tundmus, et kõik uppus tema ümber valgusesse.
Tuba jäi korraga vaikseks. Lapsed olid ametis oma mänguasjadega
ja Miku ilmumine rikkus nende mängu. Imestades ja mingisuguse
uhkusega vaatasid nad tulejat. Viimane jäi rohkem hirmunud.
- Kes see on? küsis kümmne aastane tüdruk
- see on proua Karlsoni poeg, tead see kes siin pesemas käib
Poiss jäi seisma ilma et ta oleks liigutanud ja tema nägu
läks hele punaseks. Ta pidi ju kõigile ütlema "hääd õhtut"
ema käskis seda ju teha. Aga ta seisis nagu kinni naelutadud
- Tule siia! hüüdis üks hääl. See oli vist herra Johanson.
Herra istus toolil ja suitsetas sigarit
Sinu nimi on vist Mikk? küsis ta
Poiss noogutas pääga.
Valdekis 09.08.40.
seltsimees J. Tõnison
Palju tänu teile minu rahakoti
minule saatmise eest, mille kaotasin.
Ühtlasi tänan ka Teie poja poega kes
leidis selle. Paberid ja muu, mis
rahakotis oli on kõik alles. Saadan
Teile üheksakümmne sendi väärtuses postmarke
tasuks saate kulude eest.
Austavalt: Heino Ruuma
Kõrgesti austatud ja lugupeetud
härra professor kui Eesti "de fakto" ja "de jure"
tunnustuse Isa!
Teie 70 aasta sünnipäeva puhul, andku see vägev
ja vääramatu kõrge võim kes kogu maailma
saatusi lõpmata ilmaruumis, pisemast atoomist
alates kuni kõige suurima olevuseni juhib, tema
andku Teile raugemata jõudu veel aasta kümneid
vaba Eestirahvajuhina tegutseda. Teie sangarlik
ja iseseisvuse
vaimumöök on Eestile tema vabaduse tagasi annud,
mis Paala kaldal Lembitu langemisega kadus.
Kõigesuurima austamise ja
kõrge lugupidamisega
Viljandis,
22 Dec 1938 a.
Jaan ja Aino Kenkmann.
Jõrgesti austatud härra Riigivanem!
Pärnust oma uuele ametkohale Narva üle kolides, lubage Teid
kõige südamlikumalt tänada heatahtliku kaitse ja toetuse eest, mis
minu vastu ka seekord, nagu mitmel korral ennem, ülesnäidanud ole-
te! Kuigi ma oma seniselt ametkohalt, millele jäämiseks enese ar-
vamise järele õigust olema paistis, teise isiku kasuks walusa süda-
mega taganema olen sunnitud, kuigi korduv ülekolimine ühelt riigi
serwalt teisele suure tüli, rohkete kulude, kraami rikkumise ja suurte
raskustega laste koolitamise alal seotud, teen seda heal meelel selle-
pärast, et see Teie soow on. Teie toetusel pääsen igatahes kawat-
setud määramisest, mis moraalselt mulle wähem vastuvõetaw, kui
ülekolimine piiriäärsesse asukohta, Narva. Palun uskuda, et sekeldused,
mis wiimasel ajal Pärnus härra Kuusneniga teekinud, minu polii-
tiliste ilmavaadete muutust ei tähenda. Minu wäljakujunenud tõeks-
pidamised ja piiramata lugupidamine meestest, kes seda tõesti wääri-
wad, on kõikumata. Teie auwäärt isiku kaitseks, härra Riigivanem,
olen alati walmis tulle ja wette minema!
Weel kord: Kõige südamlikum tänu heatahtliku toetuse eest!
Soowin Teile raskes töös riigi juhtimise alal palju jõudu ja
kõige paremat kordaminekut eriti lähemate päewade rasketel
silmapilkudel! Jääge kauaks - kauaks riigilaewa tüüri juure.
Kõige sügavama lugupidamisega aupaklikult tervitates
A. Tõnisson, kindralmajor.
Tallinn, 30.9.28.
50. Tõnn kirjutab.
Isa tõi Tõnnile tahwli ja krihwli.
Krihwlil oli kuldpaber ümber. Tõnn
hakkas tähti kirjutama ja numbrid
tegema. Esite kirjutas ta niisuguseid
kõwerikka, et lase aga olla. Num-
mer kahe kirjutas ta, näituseks niiwiisi:
Aga wiimati läksid tähed ikka ilusa-
maks, ja isa andis Tõnnile pliiatsi ja
tüki paberit. Nüüd oli Tõnnil tööd
küllalt. Ta kirjutas kalendrist:
"Heeringa wa suola kala,
põllumehel mõnus pala"
ja wanast kooli lugemiseraamatust:
"Linnukene oksala,
linnukene waga,
ei ta warja salaja
mingit hinge taga."
Wimmati sai Tõnn ka sule ja tindi
oma kätte ja kiri läks, mis kribin.
Ainult tindi plekkisi tekkis esiti paberile
suur hulk ja Tõnni käed oliwad tin-
dist kirjud. Kuid wähehaaval öppis
Tõnn puhtalt kirjutama ja kirjutas
juba kaunis kenakesti, kui ta kooli läks.
51. Õunad.
Onu kinkis Jukule õunu. Kodu tulles
hakkas Juku neid lugema:" 1, 2, 3,
4, 5, 6, 7, 8, 9, 10." Ats küsis mõnda
õuna enesele. Juku andis ja luges:" 1, 2, 3."
Siis luges Juku järelejäänud õunad üle.
maks 138 ja tuka karwalisemaks, väikse- 8
maks ja koguni tillukeseks. Lõpuks
jäi tast järgi ümargune seen. See lõh-
kes ja roheline suits kerkis otse taewa,
siis kadus kõik.-
Ratsanikud kolasid terve
onni läbi ja kuulsid keldrist ha-
ledaid hääli. Kangutasid lukud lah-
ti ja leidsidki säält Woowo ja
wiisid ta wanemate juurde tagasi
Siis peeti kaupmehe juures suur
pidu. Kõige enam hoolitsesid lapsed
nüüd loomade eest. Seda oli
õpetanud neid kannatus ja hinge-
piin. Wanematel oli suur hea-
meel oma paranenud laste üle.
Liisi W.
M.Jürgenstein
Hra Tõnisson
Palume lahkesti wõimalust leida
meid kuulama tulla. -
Minu südamlikum tänu Teile, et oma
rohke töö juures weel wõimalust leidsite
minu Isa rõõmustada. Meie perekonnale
oli Teie osawõtt suurimaks kingiks.
Tartus, 11 nov. 1920a.
Herra A. Jürgenstein!
kuda minu käsikirjaga lugu
on? On ta trükiks kõlbulik ja
millal teda sel juhtumisel võima-
lik on trükkima hakata. Palun
teid selleüle kirjaga teadustada,
mida "Postim." raamatukaupl. kas-
sasse palun ära anda.
Aug. Peerna,
Käsikirja "Lapsed" kirjutaja.
veel ehmatus arvatud, jäin ma haigeks ning
põdesin kunni jõuluni, seega pool kooliaastat
kaotades. Haav pole mulle küll tuntavat
märki järele jätnud, kuid oma kalli kingi-
tuse kaotasin ma jäädavalt.
Herra Tõnisson!
Reisilt tagasi jõudes sain oma
Kurwastuseks teada, et Teie uuesti
haigeks olete jäänud. Soowin Teile
peatset paranemist!
Warssawis sain professor
Lednickiga tuttawaks. Tema saatis
Teile kui lugupeetud kaaswõitlejale
autonomistide rühmas - õige
sooje terwitusi.
Annan need terwitused Teile
edasi ja jään
Aupakliku terwitusega
Talinnas,
25 juulil 1921.
Teie KKornel
Väga Austatud
Härra Prof. J. Tõnisson
Palun vastu võtta südamlik
tänu õnnesoovi eest minu
60 a. sünnipäeva puhul.
Kaagveres 30 augustil
Lugupidamisega KNeuman
Juhan Kurrik +
On läinud hingusele jälle üks väsimata ja energiline töö-
jõud. - Juhan Kurrik, Kadunut tundi, kui Eesti ärkamis-
aja südit teguvõimsat ja mitmekülgset tegelast ning vii
mase paarikümne aasta jooksul kui Tartus Maarja ko-
guduse köstrit ja organisti. Arwan et paljud "Lastele-
he" lugejadki teda isiklikult tundsid sest ta oli nii
paljudelegi lastele nimepaneja ja elustlahkujate viims-
sile puhkusele saatja. Kuid nüüd - 20. mail uinus ta
ise ootamatult ja äkki sest ta oli siiamaani ikka
terwe ja teguvõimas olnud. Neli päeva hiljem, 24. mail
sängitati ta põrm Tartu-Maarja koguduse surnu-
aiale viimsele puhkusele. Kadunut olid ära saatma
tulnud ta omaksed tuttavad ning Tartu Maarja kogu-
duse liikmed linnast ja maalt Haua- ja mälestus-
kõnedes tuletati meele Juhan Kurriku väsimata töö-
tahet ja püüdu nii mitmel pool seltsides kui ka
oma ameti alal. Kõnelejate ja leerilaste poolt pandi
lahkunu kalmule rohkesti pärgi. Vaatamata oma
mitmekesise ja väsitava töö peale oli Juhan Kur-
nik oma eluotsani terwe ja teguvõimas ning sai
eluaastate poolest kaunis vanaks.
Vaadates Juhan Kurriku elukäiku on näha kui-
das ta tööd rühkis teha, kuidas ta Eesti rahvus-
likkudest ettevõtetest elavalt osa võttis. Temast või-
vad lapsed - kasvab noorsugu ilusat eeskuju võtta,
kuidas tuleb loovat tööd vaikselt ja ilma lär-
mi löömata teha.
Juhan Kurrik sündis 29/17./ mail 1849 a. Viljandi
vallas taluperemehe pojana. Esimese kooliõpetuse sai ta
koduvalla rahvakoolist, paar aastat hiljem astus ta
Viljandi kihelkonna kooli mille heade tunnistustega lõpe-
tas. Pärast kihelkonna kooli lõpetamist õppis ta lige-
male aasta otsa raamatuköitmist, sest tal oli mõte
härra J. Tõnisson!
Lubage, et ma - keegi lihtne inimene
austusest ja lugupidamisest Teie vastu,
lähetan Teile sünnipäevaks (eraldi postpakkis)
väikse keskaegse reisijate- ja kaubalaeva
mudeli. Kahju on mul küll nii lugupeetud
härrale, endisele riigivanemale, seesugust
väärtusetut asjakest saata, aga see ongi
parim, mis mul võimalik, sest olen, endine
tüürimees, pika ja raske haiguse järele
kaotanud töövõimest 100% ja sattunud
vallavalitsuse hoolealuseks. Kuna olen alles
noor inimene ja tööind tugev, suudan
pikema aja jooksul valmistada mõne
toosuguse esemekese. Vabandage, et
sellest kõnelen...
Loodan ühtlasi, et mu saadetis
pole Teile haavav, ehk on tal pisut,
JohReitel
Supelus x)
(Minu läbielamus.)
Oli kevadine päev. Lõokesed lõõritasid kõrgel tume-
sinises õhus. Päike saatis oma kuldseid kiiri üle lepa-
tuka, nii soojalt ja heledalt. Kaugelt kostis karja kel-
lade helin ja karjapasunate tuututamine kõrvu.
Kevade rõõm paistis igalt poolt välja. Ka meile, minule
ja naabri Karlale, hakkas kevade rõõm külge. Tegime lagen-
dikul päikese paistel kõiksugu tempusid, lasime uper-
palli lõime hundiratast ja kasvatasime tiritamme
mängitud
Kui kõik tembud tehtud ja mängud olid polnud enam
midagi peale hakata. Pika mõtlemise peale arvas, et sar-
nase sooja ilmaga võiks ujumagi minna. Sellega olin
mina peri, ujuda ma küll ei mõistnud, kuid vees sol-
berdada tahtsin hea meelega. Naabri Karla ise ikka
ütles, et tema ujuda mõistab, kuid kui hästi, seda ma
ei teadnud. Madalamas kohas kõhuli olles, kus käed elek
jalad põhja puutusid, ta küll edasi sai, aga sügava-
mates kohtades ta ei ujunud.
Meie ujumise paik oli keset lagendikku suur nõgu, kuhu
kevadeti palju vett kogus. Sügav ta küll ei olnud, kuid
suure vee ajal võis ta keskkohas üle mehe pea tulla.
Sinna poole seadsime ka meie endi sammud. Pärale
jõudes viskasime riided mätta otsa ning läksime
vette. Naabri Karla oli minust pea jagu pikem ja
läks sellepärast ees, kuna mina tema kannul astusin.
Olime parajasti sügavale kohale jõudnud, kui mul
jalg vääratas ning ma kukkusin vette maha. Tahtsin
karjuma hakata, kuid niipea kui suu lahti tegin, voolas