Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
poja kätele. Kaliif jätkas aga raudse karmusega: "Politseiülem, siin seisab Said, kas ta
on tunnistanud?" / "Ei, ei!" hulus politseiülem; „ma olen ainult Kalumi, kui välja-
paistva mehe, tunnistust kuulnud." / "Kas ma sind selleks kohtunikuks panin, et
sa ainult väljapaistvaid kuulad?" hüüdis Harun al Rashid vihaga. „Kümneks aas-
taks ühele tühjale saarele, kus sa õiguse üle järele võid mõtleda, ja sina vilets, kes sa ini-
mest selleks surmast peastad, et oma orjaks teha, maksad, nagu öeldud, tuhat tomaani,
selleeest, kui Said tuleks, sinu jaoks tunnistama." / Kalum oli rõõmus, et nii kergelt
sellestasjast peasis ja tahtis kaliifi tänada. See aga rääkis edasi: „Valevande eest
aga saad sada hoopi jalataldade alla. Edasi jääb Saidi valida, kas ta sinu poe ja
sind ennast koormakandjaks võtab, ehk igapäeva eest, mis ta sinu juures oli, kümne
kuldtükiga rahul on?" / "Laske seda viletsat jooksta kaliif!" hüüdis noormees; ma
ei taha midagi ta varandusest. / "Ei!", vastas Harun, „mina tahan, et sa tasutud
saad. Ma valin kümme kuldtükki päeva eest ja sina arva välja (palju) sa tema küünte
kaua
vahel olid. Ja nüüd viige see vilets ära!" / See täideti ja kaliif viis Benessari ja
Saidi endaga teise ruumi; seal jutustas ta ise oma peastmist; vahete vahel Kalum-Bek
kisast, kellele sada täielist kuldtüki jalataldele mõõdeti, katkestatud.
Kaliif andis Brenessarile nõu, Bagdadi elama jääda, millega see ka nõus oli.
Ta reisis kodulinna veel tagasi, et oma suurt varandust äratuua. Said elas kaliifi
ehitatud palees, nagu vürst. Kaliifi vend ja suurvessiiri poeg olid ta seltsilised ja kogu
Bagdadis sai vanasonaks. Ma tahaks nii õnnelik olla, nagu Said, Benessari poeg.
Näli
Kooliõpetaja: "Missugusest
sõnatõust on sõna "mina?"
Kooli poiss: "Arwusõna"
Kooliõpetaja: "Mispärast?"
Kooli poiss: "Selleparast, et seit-
se rätseppa lugesid ikka:
mina, üks, kaks, kolm, neli,
wiis ja kuus.“
Istusime peale - mitte paigast hobune
enam ei lähe. Mina kergitasin ran-
gisid, istusin peale - mitte paigast.
Ta oli hea loom aga wigurid täis.
Ütlesin: "Waata, Mari, ehk on tiirud."
Mari waatas, mehed tulid juurde,
waatasid ka - ei kedagi. Wiimaks sain
ma ta wigurid kätte, andsin tale
mõne pihutäie heinu. Nii kui nee-
las tõime ära. Istusin peale, siis
jälle muudkui pida, muudkui pida . . .
Saime Kirbu jõe kohta, jälle mitte
paigast; hea loom aga wigurid
täis. Kirik siin, kas wõta wõi
pihuga tornist, aga ei saa ega
ei saa juurde. Rahwast läheb
nii kui wihm. "Ei kedagi, Mari,
lipu kiwa maha!" Wiimaks
saime kiriku juurde, läksime
sisse, õpetaja ütles parajasti
"aamen!"
"Hää oli - ära kadus
Magus oli - maha sadas"
Jookse, jookse, Jõnsi Jüri!
Ega sa mind kätte ei saa.
Ja kui sa ka minu kätte saad,
Ega sa minu nahka saa.
Ja kui sa ka minu naha saad.
Ega sa nahast raha 'i saa."
4 juulil 1917a
Kõige tugevam.
Kord kõndis üks mees jõe kallast mööda.
Ta nägi varest, kel hiirepoeg nokavahel oli. Mees
viskas varest kiviga, vares laskis hiirepoja
jõkke. Mees ujus tõi hiire-poja välja ja viis kodu.
Mehel ei olnud tütreid ega poegi ja ta ütles: "
Oh! kui see hiirepoeg mu tütreks saaks." Kui
mees need sõnad sai öelnud, seisis ta ees veike
tüdrukukene.
Kasutüttar oli ilus ja priske laps; ta tegi
oma kasuisale rõõmu, ja seega siis armastas
isa oma kasutütart. Kui Helene, nii oli
kasutütre nimi, suureks sai, küsis isa ta käest: "
Mina olen vana juba, kas oled endale kedagi
valinud, kellega t sa võiks peale minu
surma elada?" "Sellele lähen ma mehele,
kes kõigeg tugevam mailmas on." Mees
mõtles et päike kõige tugevam on,
läks päikese juure ja ütles: "Päike, sa
oled kõige tugevam, võta mu tüttar
ära." "Ei mina ole kõige tugevam,
Palun wäga wabandada et mina
98p
oma kaardika hiljaks jänud olen,
sest et mina kaugel ida Siberis ollin
ja ühtegi teadust kellegi käest ei sanud
Olen praegu Irbitis, teiselpool Urali,
kust mina Teile südamlikuld. Õnne
Rõõmu ja Terwist sowin
verté
47. Liisi kummut.
Liisi tegi omale tikukarpidest kummuti
ja hakkas sinna kraami koguma. Ühte
kasti pani nuku särgid, töise anult saa-
dud hõbedase kümnekopikalise, kol-
mandasse kompweki paberi pildid ja
muud, mis tale anti.
48. Kust sa korwi said?
Tädi: Jaan oskas ilusaid korwisid
punuda. Kord kinkis ta mulle ilusa
marja korwi. Ma tulin koju ja näi-
tasin kingitust emale. Ema ei usku-
nud, et Jaan mulle korwi kinkis.
Ta wõttis mind kõige korwiga käe
kõrwa, tõise kätte wõttis witsa ja
wiis mind täditoa juurde. Mul oli
kangesti häbi. Tädi ütles: "Jaan kinkis
Mätule selle korvi" ja lisas ema otsa waada-
tes juurde: "Küll oled sina imelik inimene."
Ema aga ütles: "Minu laps ei tohi warastama
õppida."
49. Nummer kaks.
Tõnn sai tüki kriiti kätte ja hakkas seina
peale kritseldama. Tema ei oskanud weel
numbrid ega tähti teha, waid kriipsutas
nii kuidas juhtus. Ise oli nii hea meel,
et ta "kirjutada" sai. Kui ju küll arwas
olema, läks kutsus ema ja ütles. "Mam-
ma waata: mina kirjutan juba." Ema
waatas kritseldusi ja kiitis, ühe kõweriku
peale näidates: "See on siin nagu nummer 2."
Tõnn jooksis kohe Jukule ütlema, et tema
nummer kahe kirjutanud.
tel nurmedel ja aasadel. Vaade ruttas
nurmedelt koju tagasi, silmitsedes õue pääl
hooneid. Ta tungis aita, lauta ja talli. Kelle-
le saab kõik see varandus, kui tütar su-
reb? Kellele nad veel rühivad ja vaevle-
vad? Nad on elatanud inimesed ja sure-
vad pea vanadusest, aga pole ühtegi pä-
randajat, kellele oma varandust jätta.
mõlemate Emagi tundis Peetri mõtetele kaasa. Nen-
de mõtted uitasid käsikäes rahutute rän-
dajatena ümber.
I. 1921.
Arthur Roos.
Pildi mõistatus
7. III. 21.
(wastus)
Kus on tegijat sääl on nägijat
toon sulle palju mett!“ „Hea küll,“ wastas
mees ja laskis teda keldrist wälja. Hunt
küsib: Lase mind lahti, ma ajan sulle selle eest
terwe karja lambaid hoowi.“ „Mine siis,“ ja
laskis ka hundi wälja. Rebane ütleb kawalasti:
„Ole hea, lase mind lahti, ma toon sulle palju
kanu ja ane!“ „Jookse siis!“ Ainult jänes jäi
weel keldri. Ta palus: „Ma toon sulle linte,
perle ja briljante, lase mind wangist wälja.“
See sündis. Hommikul enne päikese tõusu oli
wanamehe hoowis surr, surr kuulda. Wanamees
läks waatama: Karu on palju mesilasi toonud.
Kui ta jälle magama läks, kuulis ta jälle mää,
mää. Rauk waatama, näeb: Hunt on palju lam-
baid baid hoowi ajanud. Peale selle tõi rebane kanu
ja ane, ja jänes linte, perle ja briljante. Nüüd
oli rauk oma naisega rõõmus ja nad elasid
hästi. Ölgedest härg seisis nurme peal ja
sulas päikese käes ära. Wenekeelest L. Oraw.
Leht.
Tuulest ajades lendas üks kolletanud leht
linnu körwal läbi öhu. „Näe,“ sosistas ta, „ma
saan lennata nagu sina.“ „Kui sa seda oskad,
siis tule mulle järgi,“ wastas lind ja lendas tuge-
wate tiibadega wastu tuult. Leht ei saanud seda
teha, ta kukkus alla ojasse. Nüüd ujus ta
woogudes ja hõikas kaladele: „Näete, ma saan
ujuda nagu teiegi!“ Kalad ei wastanud midagi.
Leht paisus juba ja ütles: „Need on mõistlikud
loomad.“ Ta ujus weel natuke ja oli warsti
läbi ja läbi mäda. Saksakeelest L. Oraw. 13.a.v.
Elvas.
Rehkenduse ülesanne.
Onu ostis lastele kooke ja ütles: „Tõin teile wiis
kooki, aga teie olete kuus, ärge hakkake riidlema,
jagage nii, et igaüks nii palju saab kui teine, aga
ärge möttelge iga kooki kuueks tükiks jagada.
Lapsed mötlesid ja jagasid, aga kuidas?
Lahendus: 3 kooki lõikasid nad pooleks ja 2 kolmeks tk.
L. Oraw.
jõulukingiks. Kallis jõuluõhtul lõppis Leena viimane jutustus:
„Nii sammus poiss julgelt surma suhu. Sest tema oli tubli
poiss. Kartmatalt lähenes ta kurja surma lossile, sest ta oli ju
rõõmus poiss. Siis tuli ta suure linna, mille majad olid heledasti
valgustatud. Majadest kuuldus ilusaid helisid. Aga majade uksed
olid kõik lukus, nii et sisse ei pääsenud. Sinna valgustatud aken-
de alla oleks vaeseke surnnudki, aga jõuluvana tuli ja aitas poisi
tulema. Ja homme ta tuleb, kui jõulukuusk on süüdetud. Seda
pidu siis!“..
Nii tuligi. Kaasas oli ristimistunnistus, nimega vend Erki.
See oli tubli välimusega poiss. Vaade avalik ja julge, ja suu
niisugusel naerul, kui oleks ütelnud: „Meie oleme ju vanad tuttavad.“
Tal oli valkjashall tutiga müts, lühike tumeroheline samet-
kuub, hõbevärviline vöö, mustad põlvpüksid, punased sukad
ja lakkkingad.
Nukku vaadeldes jäi lektor mõtlema: „kus mina seda olen näi-
nud!“
„Kus sina seda võisidki näha!“ naeratas proua.
„Olen teda kusagil näinud,“ kinnitas lektor kätt ostaesisele
tõstes. Vähe aja pärast tuli talle meele, et üks tema endistest õpi-
lastest selle nuku nägu oli olnud.
„Mis tema nimi nüüd oli?“
Lektor püüdis nime meeletuletada, tähelepanemata, et Leena
teed pakkudes tema ette seisma oli jäänud, vahtis lektor tema
otsa kortsus kulmul ja kordas:
„Mis tema nimi nüüd oligi?“
Tähemõistatus.
Missugused tähed tulevad
sõnas "itsmed" ära kustuta-
ta ja missugused juure li-
sada, et ühe Eesti näitekir-
janiku nime leida?
Kustutata: m, d.
Juurelisada: K, b, r, g.
Vastus: Kitsberg /Kitzberg/.
Tuhkur oli, juba pesase pugend,
nüüd aga, ronisin ma, tasahiljukesi,
heintest wälja ja, tõin sealt mõne
kiwi. Nüüd ronisin ma, küüni-
tagasi ja, ootasin tuhkurt et
teda parajal silmapilgul maha
lüüa. Ma, ootasin ja oota-
sin kuid, teda ei tulnud ega
tulnud. Pikka ootamise järele
tuli ta ometi, aga ta tuli
õuest tal oli kaua suus.
Seda kana tahtis ta wististe oma
poegadele wiia.
Jaanituli
Paar nädalat enne jaani-
päeva olid juba Miku ja Tõnn-
esimene kaheteistkümne ja
teine kümne aastane poisike-
mures, kuidas tänavu jaani-
tule tegemisega hakkama
saada. Paluti vanem vend,
appi, küsiti isalt tuletegemiseks
ja kadaka raiumiseks luba ja
ettevalmistused algasid. Õie-
ti ei olnudki siin palju
ette valmistata, sest tuli
tehti lihtne, ilma mingi
toreduseta, nagu seda on.
tõrvatonn, rakketid jne.
Nende muretsemiseks puu-
dus "kapitaal." Tule tegemiseks
raiuti karjamaalt paar koor-
mat kadakaid, et need seal
muidugi rohtu varjasid.
See oleks minu südamlik
õnne soow teie 70 aasta sün-
nipäeva puhul. Olete midagi
suurt juba saavutanud ja
loodan teist veel seda tööd
edasi jatkata Jumala, meie
Isa abiga!
Et saada õnnestet, et tunda rõõmu
seks tungigem kord laste tundeilma
ja heitkem pilku nende süüta silma
et mõista seda ülekeevat lõõmu
mis jõuluõhtul täidab nende meeli
neil helisema rõõmul paneb keeli.
Kas külmaks jääda keegi küll siis suudab
kui juba kostab laste laulukõla
ja kuusel loitab küünla tulesära;
See kalgid südamedki soojaks muudab
ja wanulgi on rõõmupisar silmas
rind lainetab, tuld tuiskab tundeilmas
Neid noorus kuldse mälestustemaale
viib vaikne õhtutund, mis kõigist kenam
kus askeldused neid ei sega enam
vaid silm näeb ainult noorusea maale
neis värvides, mis siis neil meeli täitis
ja tundetule nende rinnas läitis.
20/XI 21
Jõulu "Lastelehes" avaldamiseks
Kevadhelinad
Eks süda sa sütti nüüd kevade helina saatel
ja rind, eks kerki sa võimsamas tunnete väes
et vabastuks tunnete paelad meil kevade ootel
ja vabaks saaks luulelend, kui on ju kevade käes.
Siin Lõunemaa reisilt ju kured, siin haned ja luiged
siin lõoke lõõritab, räästake veeretab viit,
mets rõkkab täis karjaste lustilist kevade huiget
laul heliseb nurmel ja täidab me aasa ning hiit.
Eks süda sa sütti eks hõisake kaasa nüüd huuled,
kui kevadehelinad veetlevalt kutsuvad meid
kas nurmele, niidule, kus nii iharad tuuled
meid suudlevad nagu õrn lilledes kevadeneid.
Esmalt ehmatas ta. Aga siis trööstis niihästi Leenat kui
ennastki:
„Selle aja kestes kui Laura lasteaias on, käin ma poes ja toon
just samasuguse nuku. Selle paneme Päevalasse, ja kui Laura tuleb,
ei tea ta midagi.“
Lektori proua läks kohe, ilma et üliriideidki oleks seljast võtnud
Ja Leena sai jälle elulootust, kuid oli ehmatusest nii põrutatud, et
ei saanud jalule lektori aitamata.
Proua tuli linnast tühjade kätega tagasi. Nukke ei olnud
enam kauplustes. Oli öeldud, et uued mänguasjad neil päevil jõua-
vad pärale, ja ehk tuleb niisuguseidki nukku, kuid kindel ei oldud. Ja
proua istus murest muljutuna toolile.
„See oli tõesti paha ja kurb juhus,“ sõnas lektor istudes ja
nüüd, kus vend Erki tundus lõpuliselt otsasaanud mehena, veel kord
tähelepanelikult läbiharutades juhtumist. Ja ta tuletas meele ka-
dunut. Olid jäänud mälestusse mõned lõbusad ja kaunid juhtumi-
sed, inimelule sarnased juhtumised Kirstist ja vend Erkist. Veel
äsja, kui olid mänginud, tema talutades vend Erkit, Laura Kirstit,
olid nukud nende suude läbi rääkinud oma tuleviku lootustest.
Oli olnud ilusaid lootusi. Kirsti oli ettepannud, et vend Erki õpiks
tohtriks, ja siis reisiksid nad ühes väljamaale. Vend Erki oli luba-
nud. Ja oli ju unistatud tulevasist reisidest ja ilusatest aegadest.
Lektori silmad juhtusid Kirsti peale, kes ühe suure lille juurel
istus – Runebergi pargis – oodates vend Erikit. Üks elus, teine surnud
– nii tõesti surnud. Lektor ohkas.
„Aga kui seal kauplustes öeldi, et neid ehk pea tuleb, siis on
päevilgi, millest Leena meelest oli pikk aeg mööda läinud, pikk
ja raske. Nüüd oli hauakammer avatud, igavese une ahelad katkes-
tatud, surnu oli muutunud elavaks. Päästja oli tulnud. Seal ta
nüüd seisis, jalad harkis, selg tahapoole paenutatud ja ette-
sirutatud kätes Kirstit hoides, keda naeratades vaatles, ja kes
oma vabastajale naeratas. Leena hakkas korraga nutma ja
naerma.
„Siin on sinu laps,“ sõnas poiss naljatades ja asetas
Kirsti Laura sülle istuma.
Leena tahtis nüüd nii väga laste juures olla, et raske oli
oma talituste juure pöörata. Pidi aga siiski mineme härraste
kojutulekuks õhtusööki valmistama.
Lapsed läksid tagasi saali. Seal istus poiss sohvale, et
jõulupuud vaadelda, mis juba enne tema tähelepanu enese peale
oli tõmmanud.
Laura istus tema kõrvale ja algas vilkasti juttu puhuma.
„Room on suur ja ilus linn. kas on?
„On,“ jaatas poiss nii kui jaatatakse siis, kui mõtted mujal
„Šveits on väga ilus. Seal on mägesid ja orge ja alpimaju
ja veekoski. On ju?“
„On.“
„Pariisis on lastel väga lõbus olla. Kas on?“
„On,“ jaatas jõulupuu hoolas vaatleja.
Nii jõuti suurde linna, kus majad heledasti valgusta-
tud ja seest kuuldus ilus muusik. „Aga uksed on lukus, nii
et kuidagi sisse ei saa. Nii ju?“
„Tõe poolest!“ sõnas lektor häälel, mis ilmutas, et vaeva oli
maksnud näha.
Väikesest aknast sissevaadates võis näha läbi eesriidega varja-
tud ukse ainult väikest osa nuku magamistoast, peidetud salapä-
rasesse valgusesse, mis tungis sinna läbi värvitud klaaside. Saali aga
oli avar vaade. Vaatleja vastasseisva seina ääres oli sohva. Seal istus
nukk oma õnnelistes mõtetes, näol näeratus särav ja rõõmus kui
vindi viserdus kevadel. Sohva kohal rippus pilt, Laura ema noorena
tüdrukuna, ka naerul. Maja otsas olevast kahest aknast, mille vahel
oli suur peegel, paistis päike heledasti. Looduses oli kaunis sügis-
päev, aga selles mänguilma väikeses majas oli tõeline kevad.
„Tänan,“ ütles lektor tõustes ja võttis Laura sülle. „Isa
teeks ettepaneku nukela nimeks panna „Päevala.“  Aga mis oleks
nuku enese nimi?“ –
„Kirsti,“  vastas Laura
„Tõepoolest! Ema nimekaim.“ Lektor suudles tütart.
Laura magas Päevala ees terved päevad. Vahest tundide kaupa
liigutamata.
„Mis sina seal näed?“ küsis ema kord uudishimuliselt
Laura kõrvale põrandale lastes.
„Vaata, ema, Kirsti just kui mõtleks midagi lõbusat. Kas
pole?“ sõnas Laura.
„Mida lõbusat tema mõtleb?“
„Ei tea, kallikene.“
„Mina tahaksin nii kangesti teada, mida tema mõtleb.
Katsu sina, ema, ütelda.“
sõbralisemal häälel:
„Mina küll kujutaksin prouat väikesena tüdrukuna vähe teiseti.“
Leena oli täitsa segaduses, kui oleks äkki unest arganud siia
lektori ette seisma. Ei nukk nüüd temagi meelest olnud enam
proua nägu. Ja nagu häbenedes pomises ta iseeneses:
„Mis mina nüüd jaburdan.“
Kuid kuidagi sattus nukk lektori käes magavasse asetusse ja
sules silmad. Kohmetult lausus lektor:
„Tõesti! – Tõesti minu naise nägu.
Naeratus nuku naolt oli koguni kadunud, ja suu ümber oli
pehme, tõsine, peaaegu kurb ilme.
„Imelik nukk,“ imetles lektor häätujuliselt.
Tema rõõmustas kuuldes, et viimaks ometi on leidunud nukk,
mis meeldis Laurale, tema ainukesele. Hakati kohe muretsema
nukule korralikku eluaset. Tehti väike maja, kus oli kaks tuba, saal
ja elutuba, parajad suured nukule, täielikult sisseseatud. Nii et
kui väike maja oli asetatud lektori proua tuppa ja Laura saanud
teda oma meele järele korraldanud, Leena, kes vaatama kutsutud,
hüüdis:
„Oh minu päevad! Just kui päris majas. – Ja nii pidulik, et
südame paneb hüppama.“ Ja rõõmus naerukihistamine kuuldus
aeg-ajalt maast, kus Leena põrandal oli, et väikese maja aknast
sisse vaadata. Laura oli korraldanud nii, et pidi vaatama teatud
aknast, ja et sealt sisse näha, pidi vaataja pikali põrandale heit-
ma. Lektori prouale, kes oli noor ja tütarlapselik, oli see sama
kerge, kui Laurale eneselegi, aga lektorilgi, kes ei olnud just
enam noor mees, ei aidanud muu, kui põrandale pikali heita.
Vanaisa süütas kohe toas lambi.
haaras revolvri ja tõttas poodi
vaatama. Poes nägi ta puruks löödud,
laelampi maas lamavat, mis õnneks
kukkudes oli ära kustunud. Muidugi
oli siin kurjategijatega tegemist;
kuid need olid juba raha ja muid
väärtasju kaasa võttes ära põgenenud.
Vanaisa tahtis neile kohe järele tõtata.
aga tädi ahastaval appihüüdel ruttas
ta tuppa tagasi. Kuid missugune
pilt avanes siin ta vaatele.
Vanaema oli ahju ette maha kukku-
nud, ning ta suust ja ninast voo-
las veri. Kohe kutsuti ligiolev arst
ja see tunnistas ta surijaks, sest
et ta varemalt juba rasket südame
Kuidas ma luuletama hakkasin x
P. Bauman
VII kl
Minu läbielamus.
Oli kevadine aeg. Lilled õitsesid. Päev läks
üsna lõbusalt mööda. Oli ju ka suviste esimine
püha. Ehk mul küll kuigi palju vabaaega ei olnud,
sest et valmistasin kevadiste koolieksamite vastu, kuid
siiski võtsin niipalju aega, et käisin väljas kevadist
ilu vaatlemas ja spordi harjutusi pidamas. Keskmisel
suvistepühal oli iseäranis ilus ilm, nii et tahtes
ehk tahtmata väline ilu ja värskus sundis toast
lahkuma. Käisin ühes teistega metsas jalutamas,
sest kus on kevadel ilusam kui metsas, kus linnud
oma laule kuulutavad ja puud oma kevade-
värskust laiali laotavad. Ka õhtu oli ilus.
Küla noored, ligidalt ja kaugelt, kogusid endid
juba õhtul varakult kiige juure kokku, sest et on
ju komme ikka suvistepühadel kiikuda ja mõnes
kohas hüütakse suvistepühi ka "kiigepühadeks,"
nii nagu lihavõttepühi "munadepühadeks" kut-
sutakse. Kõige esiteks muidugi kiiguti, kus siis
ka kiige peal naljatati ja lauldi, niihästi
uuemaid kui ka vanemaid laule, mida endi
vanaisadelt ja vanaemadelt oli kuuldud ning
milledest mõned olid väga ilusad laulud.
Kui juba küllalt oli kiigutud, hakati
kõikisuguseid kunsttükke tegema: küll seal
kasvatati tiritamme, lasti kukerpalli, visati
hundiratast, jooksti võidu ja käidi käte peal
ning tehti aga mida iganes keegi oskas.
Ka mina tegin kaasa, iseäranis meister olin
ma kätel käimise peale. Olin juba tüki maad
niiviisi edasi liikunud, kui tundsin kätes väsi-
must ja tahtsin jalgadele lasta, kuid üks poiss,
kes seda nägi, mõtles et ma kogemata hakkan
x) Väike-Maarja era reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase kirjatöö vabale teemale. Korrigeerinud Eesti
keele õpetaja N. Tann.
„Nii,“ vastas kuuse vaatleja vähe elavamalt ja lisas juure:
„Ja koerad vihased.“
„Kas seal koeri ka on?“ küsis Laura, huvitatud uuest pildist,
mille sai suurest linnast, ja rõõmustades, et mängusõber viimaks
muudki ütleb, kui ainult lühikesi sõnu. „Kas nad suured on?“
„No, on suurigi,“ vastas poiss juba küsija peale vaadates.
„Nii suuri, kui väiksed hobused. Ja on väikseidki. Ja palju on neid.
Ja nii vihased minu peale, väiksed ja suured.“
„Kas sa ei kartnud?“ küsis Laura kahetsedes.
„Kui häda käes, ei siis kartus aita.“
„Sinna sa oleksid surnud?“ sõnas Laura juba kurvalt.
„Ei või teada, kus surm tuleb... kas need seal kuuse otsas
on söödavad?“
„Need on õunad. kas sa tahad?“
Poiss pööris Laura poole ja sõnas naeratades:
„Küllap ma sööksin.“
Laura tõi talle õuna, võttis teise omale ja istus poisi
kõrvale seda sööma.
Uksekell helises köögis, ja Leena, arvates, et lektor ja
proua tulevad, läks kiiresti avama.
„Meil on võõrad,“ sõnas ta tähendusrikkalt naeratades.
„Kes need on?“
Leena ei avalda midagi. Lektor ja proua kuulsid saalist rõõmust
kõnet, Laura häält ja poisi häält. Uudishimuliselt, üliriideidvõt-
mata, läksid nad saali uksele vaatama. Saali vastas oleva seina
suurest peeglist nägidki nad. – Söövad õuna ja ajavad teinetei-
sega naeratades juttu.
298p
karjamõisa maa peal elawad.
Teie abikaasa palun minu
poolt süd. terwitada. Wäiksel
tütrekesel soowin head ko-
sumist. Kaswagu ta wane-
matel rõõmuks.
Auupak. terwitades
P. Reiman.
- 2.
oli alati metsast nagu rahus-
tust saanud. Kerge südamega
läks siis Miku koju ja teadisse
kes ta hinge oli rõõmsaks.
Mis mure oli, aga teda
nüüd kodust wälja ajanud?
Ja, see oli suur mure
wäikse Miku kohta, mida iga-
le lapsele nii noorelt weel
ei juhtu. Seda oli kuri saatus
ise Mikule määranud. Tema
ema oli ära surnud. Ta mä-
letas küll weel, kui ema hai-
geks jäi, kui ta enam toas
ei laulnud ja ainult waik
selt sängis lamas, aeg ajalt
oigades. Ta mäletas ka, kui
ema üksikord talwisel ajal
koju tuli ja isa metsas oli ai-
danud, kuidas ta siis külma
üle oli kaebanud ja ta nägu
nii kahwatuks läinud. Ema
oli ennast metsas ära kül-
metanud. Isa oli metsa puid
tooma läinud ja ema oli te
da aidanud puid vee pääle
laduda. Jah ja sääl oli kuri-
külmise tuul ema kallale asu-
külm tuul ema haigeks teinud.
Kõik seda teadis Miku wäga
selgesti ja kui ta ema woodi
juures istus ja ema tema
otsa waatas, siis oli Mikul
halb hakanud ja emast nii
kahju olnud. Nüüd aga, täna
sel kurwal õhtul oli Mikule
kole õnnetus juhtunud: ema
oli ära surnud ja igawesti
waikseks jäänud. See oli õh
tul juhtunud. Ja kui öö kätte
jõudis kui kuu oli paistma
hakanud ja omad pilgud nende
nende tuppa heitnud, siis oli ema
nägu nii kahvatuu olnud, ja
kui Miku tema külma kätt.
oli katsunud, tema külma ot-
saesist silitanud ja ema tõ-
sist walget nägu näinud, siis
et sinu sündimise ajal asju juhtus, mis mind imestama panid. Nimelt oli kõik
päev sadanud ja müristanud; nii pime oli et ilma tuleta lugeda ei näinud. Peale lõunat,
kella nelja ajal öeldi, mulle on üks poeg sündinud. Ruttasin su ema tubadesse, et sind
näha õnnistada; teenijad seisid ukse ees ja vastasid mu küsimuste peale, et praegu
keegi kambri ei tohtivat minna. Semiira, su ema, tahtvat üksi olla ja oli kõik
välja saatnud. Ma koputasin uuse peale, aga asjata, see jäi lukku.
„Kui ma nüüd pahaselt teenijatega ukse ees seisin, selgus taevas ennenägemata järsku ja, mis kõige
imelikum oli, et meie armsa Balsora kohal sinine taevavõlv kummis; kuna ümberringi paksud
pilved kokku kuhjunud olid, välku lõi ja müristas. Kuna ma uudishimulikult seda nähtust vaatle-
sin, läks uks lahti ja ma astusin, teenijaid wälja jättes, sinu ema tuppa, küsima, miks ta ukse kinni
hoidnud. Uimastav rooside ja lillede lõhn, voolas mulle vastu. Ema näitas sind mulle ja tähendas
hõbe vilekese peale, mis sul kaelas rippus, peenikese kuld keti küljes. „See hea naine, kellest sulle ükskord jutus-
tasin, oli siin," rääkis su ema, „ta on su pojale selle kingituse toonud!" „See oli siis see nõid, kes ilma ilusaks
tegi ja roosi ja nelgi lõhna maha jättis?" rääkisin ma uskmatalt naeratates. „Aga ta oleks võinud ka midagi muud,
kottikulda ehk ratsahohuse kinkida!" Su ema vannutas mind, mitte pilgata, sest need oma õnnistuse, vihastates,
õnnetuseks muudavad. „Tegin seda ta meelehaks, sest ta haige oli; meie ei rääkinud ka sellest üldse
enam, kuni ta, oma noorusest hoolimata, surema hakkas. Siis andis ta mulle vile ja käskis alles siis, kui
sa kahekümne aastaseks saad, kätte anda, sest tundis; varem ei tohtivat ma sind endast ära minna lasta. Ta
suri. Siin on nüüd see kingitus," ütles Brenessar, kuna ta vile kuldketikesega ühest kastikesest välja otsis,
"ja ma annan ta sulle juba nüüd kahekümnenda aasta asemel, sest sa reisima lähed ja mina, kui
sa tagasi tuled, juba isade juure kutsutud võin olla. Pole ühtegi mõistliku põhjust, et sa kaheks aastaks
siia peaks jääma, nagu ema seda soovis. Sa oled tubli, elav poiss; käsitad sõjariistu, nagu teine kahe-
kümne nelja aastane, nii et sind juba nüüd täisealiseks võin nimetata. Nüid nime rahulikult oma
teed ja mõtle õnnes ja õnnetuses oma isa peale!" Nii rääkis Brenessar Balmast, oma poega
ära saates. Said jättis teda liigutatult jumalaga, riputas keti kaela, vile vöö vahele, hüppas hobuse
selga ja ratsutas kohale, kust karavaan Mekkaste pidi minema. Lühikese ajaga olid hulk kaamelisi ja
mitusada ratsanikku koos ja karavaan asus teele, ning Said läks oma isalinna Balsora väravast
välja. Kõik uus, mis reisil nähal oli, lohutasid teda alguses; kuid kõrbele lähenedus, kus kõik lage ja õudne
oli, hakkas ta mitme asja, üle (teiste) muuseas ka isa sõnade, üle, järele mõtlema. Ta võttis vile välja, vaa-
tas; tahtis katsuda, kas hele heal on, puhus kõigest jõust, kuid asjata, vile ei annud, mingit heli; pahane
kasuta kingituse üle, pistis vile uueste vöö vahele. Aga varsti tulid ta mõtted jälle ema saladusliste sõnade
juure tagasi; ta oli tihti kuulnud, et inimesed nende suurvaimudega (geniustega) ühenduses seisvat, aga
kunagi teadnud, et Balsoras ka midagi sarnast sündinud oli, eest jutud kõik võersilt pärit olid,
uskus ta, et enam nõidasi ega feesi pole, ehk kuigi on siis; nad enam inimeste osa ei võta. Olgu-
gi, et ta nii mõtles; pidi ta siiski tahtmatalt uskuma, et emaga midagi ülilomulikku, saladuslikku
oli juhtunud; ja nii tuli siis, et ta nagu unes ratsutas ega kaaslaste naerust, jutust ja laulust osa ei võt-
411p
Minu kõige armsam sõber.
ma weel iialgi näinud.
Sellest on juba 8 aastat mööda
Ma tahtsin teda kinni
läinud kui ma kord maale
wõtta ja wana emale näha.
wanaema juure sõitsin.
wiia. aga mis õnnetus ta
Seal oli ilus suur wiljapuu
kargas maast ülese just mu
aed. Ma sõin seal marju.
wastu käsi nii et näpud
Korraga kahisesiwad põõsa
werised olid.
oksad ma jäin waatama
Sellest ei hoolinud aga
et mis sealt õige wälja
Wõtsin puu pulga ja
Äkktselt ilmus puhma
lükkasin waese looma oma
tagant üks okkaline must
mütsi sisse.
loomakene, see loom oli
Nüüd oled sa mull
siil. Seda looma nähes
ikka käes ütlesin ma
ehmatasin ma ära, sest
iseeneses.
niisugust looma ei olnud
50p.
Kui üleliig raskeks läks orjatöö,
Siis saatis ta ohkeid üless´ taeva.
Kuid priius, see koitis end jälle,
Ehk esiti küll pikka ja visalt.
Poeg ronides isale sülle.
Küsib rõõmsaste kilgates isalt:
„Kas see ongi nüüd priius,
Mis kerkib seal hommiku pool üless',
Ja rõõm, mille seltsis on hiilgus
Kui istun, mu isa, su süles?“
"Jah poeg, nüüd orjaööd hävitas valgus,
Mis tõusis, veel hiilgvam, kui päike.
Ehk oli küll visa ta algus,
Jõuab siiski veel rõõmusta´ kõike.
Nüüd orjus on ammugi ununud,
Meie rahvas on vabadust maitsnud.
Uus vaenlanegi võrku meil pununud.
Kuid Eesti on vahvalt end kaitsnud.
Kuu hiilgab säravate tähtede vahel,
Ja õrnasti valgustab Eestimaa pinda...
Ei enam meid hoia orjuse ahel,
Rahu paisutab eestlase rinda.
Kui kolme nädala pärast käsi lahti tehti, oli ta
esiti nii harjumata, et ei saanud oma tahtmise jä-
rele teda sugugi liigutada, ja läks hulk aega mööda,
enne kui tööle võisin hakata.
Paul Bauman.
Jõulu laul.
Kõrgelt taewawõlwilt lumi langeb,
Maad ta katab walge korraga.
Tõuswad taewapoole suured hanged,
kange maru, tormi, tuisuga
Häkki helevalgus taewas paistab,
Laulu hääli kuuldaks ülewal,
Pasunate helist wälja kostab
Püha, au ja kiidus sündijal
Kogu ilm siis kuulatama vaikis,
Kuulatas ka maru, tormiga
Surnud loodust uuest elu täitis -
Lume alla kuulis lilleke
Ära valgus kadus, laulu helid,
Vaikisiwad eetri lainetes
Tõusid uuest tormid, jälle siblib
Maru maapeal lumehangides,
tusist, tõttas vastama:
„Kirsti ootab venda.“
„Kirstil ju pole venda,“ sõnas Laura niisugusel häälel, mis
ütles, et ema räägib võimatuid asju.
Ema päästis kimbatusest lektor, kes tuli kutsuma teda tele-
foni juure.
„Tule sina, isa, jutustama, mida Kirsti ootab ja loodab,“ käs-
kis Laura.
„Vaevalt oskab Kirsti midagi oodata ja loota,“ sõnas lektor,
lootes selle vastusega pääseda, sest temal oli kiire.
„Aga siis oleks temal niisama paha olla, kui minul on,“
sõnas Laura jonnakalt.
Lektor jahmatas ja unustas oma kiire.
„Kas sinul paha on olla?“ küsis ta kohkunult.
„Mis pärast sinul paha on?“
Laura vaikis, otsides sõnu sellele, mida mõtles, ja lõpuks
pidi rahulduma sõnadega:
„Sellepärast on minul paha olla, et minul ei ole nii lõbus,
kui Kirstil.“
Lektor naeratas ja, heites maha põrandale, vaatas Päeva-
lasse, sõnas:
„Mis rõõm sellel Kirstil siis nii on?“
„Seda ma just ei tea, ja tahaksin nii teada.“
Lektor isegi oleks tahtnud teada, mida tähendas see ilutsev
õnnelikus, mis säras kogu Kirsti olemises seal Päevalas, kus oli
nii üksildane ja vaikne, et rõhuv tundmus oli sinna vaadata.
Pärnus, 2.1.23.
W. a. hra J. Tõnisson!
Kõigest südamest täname meeles-
pidamise ja lahke kutse eest. Meil
oli tõesti suur soow Tartu sõi-
ta, et Teid ja Teie auväärt
perekonda näha saada ja terwi-
tada. Kuid, meie tõsiseks kah-
juks, ei ole see praegu mitte wõi-
malik: meie pojukesed on juba
57. Wene keel.
Wiieaastane Lilli küsis kooliskäiwa wenna
Antsu käest:
"Andsa õe, mis sa sääl teed?"
"Loen"
"Mida?"
"Wene keelt."
"Missugune see wene keel õige on?"
"Kuulda siis õige hoolega! "Saan" on
Wenekeeli "saani", "koer" on "sabaga",
"wanker" - "teljega", silmad on klaasid
käed on rukid, suur tee - toruga, must
lehm - koruwa.."
Lilli jooksis ruttu ema juurde.
" Ema õe, ema . . . Ma tean Wene keelt."
"Tohoh, sõge sula, kust sa teda siis
nüüd teada said?"
"Andsa ütles, et saan on Wenekeeli
saani, koer - sabaga, wanker - teljega,
silmad - klaasid, käed - rukid, suur
tee - toruga, must lehm - kowura . . ."
"Wõi sina pisikene warblane mul
ka juba suur keelemees."
"Jah, ema! Nüüd jooksen tõistre
Minnile ka ütlema, ega tema ju
ikka weel ei tea: kes temale ütles."
"No jookse siis peale."
58. Numbri mäng.
Numbri mäng seisab selles, et on
tarwis kolm ühesugust numbrit
ritta ajada.
Manni = Liisit mängisiwad numbri
mängu. Liisi tegi ruudud
Nõidus.
„Mihkel aja oma kari ka siia poole!" hõikas Jaan,
kes suure kivi otsas seisis, jalad harkis all ja käed püksi
taskus.
Mihkel hakkas ruttu lehmi ajama. Ta tahtis ruttu saa-
ni juurde saada ja sellepärast jooksis ta ühe lehma juu-
rest teise juurde ning virutas igale kaikaga lahkama
pihta. Lehmad hakkasid jooksma ja kui mõni kõndi-
ma jäi, sai ta Mihkli käest kaikaga.
Kui kari juba karjamaa veere lähedale jõudis, jooksis
Mihkel lehmist mööda Jaani poole, kuna kari seisma jäi
ja sööma hakkas.
Jaan tõmbas oma kuue taskust mingi asja, mis päi-
kese käes läikis, välja ja sirutas selle Mihkli poole, kus juu-
res ta pää pisut viltu laskis ja teise silma kinni pi-
gistas. Mihkel jäi silma pilguks seisma, et seda asja
paremini vaadata, kui ta aga juba aru hakkas saama.
ajas ta oma sõrmed laiali ja hüüdis nii kõvasti, kui
aga jõudis:
"Kurat! Mes sul on "suss" väh?" ja jooksis veel
kõvemini Jaani poole, sest ta täädis, et Jaan teda
"laske" ei mõtlegi, vaid ainult "nalja teeb.“
Mihkel kargas Jaani juurde kivi otsa ja ütles:
"Näita mulle kah!“
Tallinn 29. VI 1929
Wäga austatud hra Tõnisson!
Teile peatset terweks saamist
soowides, pigistan soojalt Teie
Kätt ja julgen Teile enda suurt
rõõmu awaldada, mis minu südant
täitis, kui kuulda sain seda
austawat lugupidamist, mis Teile
wäga austatud härra, meie
kõrge külalise poolt osaks sai
Tunnen ikka suurt rõõmu wanemate
tegelaste austamise ja nende
teenete hindamise juures
Südamest Teid ja Teie
perekonda terwitades.
Anna Kõrw
minna lasta?" Vana ema hakkas nutma ja ütles:
„Mine, mine, mu poeg, aga ma kardan, kuni sa
tagasi pöörad, ei ole ma võibolla enam elavate
kirjas, ja ma ei saa sind siis kunagi enam jälle-
nägema.
„Ema, ma olen kindel selle pääle, et me teineteist jälle
näeme. Ma tulen varsti sinu juure tagasi."
Teisel hommikul seisis Mario ukse ees ja tema
kõrval vana emake. Noormees oli omale reisikoti
selga võtnud ja ta käes oli reisikepp. Kallistades
võttis ta ema ümbert kinni ja ütles: "Jumalaga,
armas ema, varsti olen ma jälle tagasi, kui ma
printsessi vabastanud olen."
Siis rändas ta pikkade sammudega printsessi
otsima. Palju päevi oli Mario juba käinud. Ta
teenis omale raha, kuna ta siin ja sääl töötas,
et omale selle eest leiba osta. Ühel päeval oli ta
jälle teekäigu ette võtnud. Ta läks läbi ühest
suurest ja paksust metsast. Ta oli juba mitu päeva
kõndinud, aga metsal ei tulndud ega tulnud lõppu.
Tal ei olnud enam midagi süüa! Kange nälg
ja piinav jänu hakasid teda piinama. Väsinult
istus ta ühe tamme alla maha. „Kui ma koju jää-
nud oleks," mõtles ta, ei oleks mul praegu vaja näl-
gida ega ka jänu tunda.
Korraga nägi ta kaugelt üht vana naisterahvast
enese poole tulevat. Tal oli suur korv seljas ja käes
kandis ta keppi. Kui ta ligemale tulnud oli, tõusis
Mario viisakalt püsti ja teretas teda.
„Tere, vanaemake,“ ütles ta ja istus jälle maha.
"Sul on küll vist raske seda suurt korvi kanda."
Kas võin ma sind aidata?"
Jah, ta on tõesti väga raske. Aga kuhu poole on
sinu käik sihitud?" "Mina tahan printsessi nõia-
veskist vabastama minna!" vastas Maria. "Printsessi,
nõiaveskist?" ütles vanake, "see on aga veel väga,
kaugel.
varandus sellele tagasi antaks!" Ei aidanud Korebi palved, et kohtu- 367
nik karistamata jäetaks. See heideti ametist ära, vangikotta, kus ta õigluse üle
järele mõtelda võis, kuni viimati lepliku Korebi palvete peale vabastati. Nüüd
sai ka temast vessiiri palavam austaja.
Kuningas Assor aga valitses lahkelt ja õnnelikult, nõu ja teoga truust
Korebist toetatud, kõrge vanaduseni, ja õnnelik rahvas nimetas teda „Õnnepäike-
seks," tema vessiiri "Inimese armastuse ja suuremeelsuse täheks".
lõuneks lõppenud. 286
Nüüd pakati suure igatsu
sega õhtut ootama, et tuld
põlema võiks süüdata seda
oodati pea sama suure
igatsusega, kui jõuluõhtut
Kui päikesel näis kiwine
süda olevat, ta ei mõtelnud
ki kiiremalt alla veerema
hakata, võib ju olla, et
ta kavaluse pärast nii
pikkamisi edasi liikus,
lootes veel enne alla vaju
mist mõnd jaanituld
näha. Kuid ta pettis end.
Selle üle vihastates ruttas
ta õhtu eel juba märksa
kiiremalt edasi ja kadus
punetava tõrrepõhjana
metsa taha, kus suur raba
Kallis kaaswilistlane!
Tänan Sind südamest selle suure kasti eest
kalli õuntega, mis mulle saatsid. Mina
ei ole seda millegiga ära teeninud.
Luba mulle Sulle ja Sinu omakstele oma
südamlikku kaastunnest awaldada selle
raske saatuse hoobi puhul, mis Sind on tabanud
Sind ja Sinu omakseid südamlikult
terwitades
30 aug 34
Lossi tän. 11a k 2.
Kelgumäel
Istu õde kelgule, hei, hei, hei,
laseme alla kui tuul,
ehk küll lumi kihab, keeb
ei meid pure külma huul:
natuke kui näpistab
nina otsast nipistab,
mis see meile ikka teeb?
Wäike õde kardat sa?
See on ilma asjata!
Mina mees, tean mis kästi,
wõin kas laewa juhtida:
waat nii, me lähme, hei, hei, hei,
ega ei karda? Ei, ei ei.
Küll wend see juhib hästi.
Soome keelest Julius Kangur.
Tartus, 5. aprillil
Fortuna t. 24 K. 8.
pr. Tõnisson!
Kahjuks sain teate kaas-
töö asjus liig hilja, nii, et ei
saanud enam valmistada pü-
hadenumbri jaoks midagi pare-
mat.
Edaspidiselt loodan toetada
„Lastelehte“ kaastöö suhtes paari
muinasjutuga, mis oleks: „Mui-
nasjutt tigusilmalisest nõiast, vesi-
roosiks muudetud kuningatütrest
ja teda päästjast rüütlist“ ja „Miks
sõnajalad ei õitse.“ Mõlemad
algupärased, kuid praegu alles
„suurest laastust löödud.“
Kas saab „Lasteleht“ ka tarvi-
tada ilustusi ka leheküljepilte nende
muinasjuttude juure?
Tervitades!
AugPeerna.
Kuidas mees hanesid jagas..
Elas kord waene mees hulga lastega. Kord tap-
pis ta hani ja mõtles: "Muidu oleks kõik hea, ainult leib on
otsas, parem wiin ta mõisaherrale ja palun leiba. Ilma lei-
wata hani ei kõlba, aga leib, ilma hanita maitseb küll."
Läks siis mõisa herra juure ja ütles:
„Tõin teile ühe hani ja palun leiba, kodu pole raasugi.“
"Suur tänu, mehike! Aga jaga see hani nii ära, et
keegi ei nuriseks. Mul on naine, kaks poega ja kaks tütart,
kokku kuus inimest," ütles mõisaherra!
Ta küsis noa, lõikas hanile pea ära, andis herrale
ja ütles: "Oled majas kõikide pea, sulle saab pea."
Lõikas siis tagumiku, ära, andis prouale ja ütles:
"Sul tarwis kodu istuda ja maja järele waadata, sulle kõl-
bab tagumik!"
Siis lõikas jalad ära, andis poegadele ja sõnas:
Teil tarvis isa jälgedes käia, selleks on siis jalgu tarwis!
"Aga teile," ütles ta tütardele ja andis tiiwad neile,
"Tarwis warsti isa ja ema juurest ära lennata, teile
siis tiiwad.“
„Aga mina waene mehike, olen kehaga ka rahul.“
Herra naeratas, andis mehele hulka leiba ja saatis
auga koju.
sellest loost sai keegi rikas mees kuulda ja mõtles:
"Wiin herrale wiis hani, eks näe mis ta mulle annab
kui waesele juba tiibade ja jalgade eest palju leiba andis."
Tappis siis wiis hani ära ja läks herra juure.
"Suur tänu, hanede eest!" wastas herra. „Aga jaga
haned meie wahel ilma nurinata ära."
Mees mõtles ja mòtles, aga ei saanud nii ära jagada,
et nurinat ei tuleks. Herra nägi, et sellest jagajat ei saa, las-
kis endise waese mehe sinna kutsuda ja ütles: "Jaga
need haned meie wahel ära!"
Waene mees mõtles tükk aega, andis siis ühe
hani herra ja prouale ja ütles: "Teid on nüüd kokku
kolm!"
Vanaema kallis, ma tunnen jälle sinu ligidust.
Sinu kuju kaob halli hämarusse, aga sinu sügavad
hallid silmad neid näen ma ainult.
Tunnen, et ka sina tormi-kuula häälesid
kuulatad, et ka sinu hinge rõhuvad sügise õhtu
kurvad, hallid tumedad vaimud. Ma pigistan
silmad kinni nagu magaks ma. Mu silmist jooksevad
pisarad palgele, ma nutan nagu laps.
Ka sinu südamest tungiv valu välja ma tunnen
seda. Ära nuta, sa silitad mu pead ja ütled väriseva
häälega: Laps, laps ära nuta sul on elu veel ees,
sa pead veel elama sinul on vara veel surra.
Sinu rinna naal uinun siis magama, näen unes
et torm vaikeb, ja kaob vihm ja jälle päike paistab,
annab uut värsket jõudu ilmale ja rõõmu inimestele,
ja s Sa kuulatad neid, mis unes näinud: ja unustad
tormi ja vihma ja tunned eneses uut jõudu
tärkavat, uut jõudu võitlemiseks!
Ma ärkan... olen üksinda... toas on valge.
See on hommik.
3410p
aga, kes Mariole vastu olid tulnud, muutusid jälle
noorteksmeesteks, kes enne printsessi vabastada olid
tahtnud. Nende seas oli ka selle vanakese poeg, kes
suures metsas elas. Vanake oli väga õnnelik ja
rõõmus kui ta poeg koju tagasi tuli.
Saksa keelest A. Raag.
K. Kempi järele.
kuulda saanud, püüdsiwad üle aia saada, et ilusat
Kuningatütart näha, kuid nad jäiwad oksadesse kinni
ja saiwad õnnetu otsa.
Kaua, kaua aja tagant tuli jälle üks kuningapoeg
õnne katsuma. Ehk ta küll teadis, missugust otsa teised
leidnud, kes enne teda üle aia olid püüdnud, ei kohkunud
ta siiski tagasi, waid läks. Sel päewal oli aga just sada
aastat täis saanud ja niipea kui kuningapoeg aiale
lähenes, muutusiwad kibuwitsad korraga roosideks.
ja lõiwad üksteisest eemale, nii et kuningapoeg lahedalt
läbi wõis minna, kuna aed tema seljataga jälle müüri-
na kokku kaswas.
Kuningapoeg tuli lossi. Kõik alles puhkasiwad süga-
was unes: hobused tallides, kirjud jahikoerad hoowi peal,
tuwikesed katusel, peakesi tiiwa all hoides, Ja kui ta
tuppa astus, magasiwad kärpsed ikka weel seinte peal,
wana kokk magas püsti jalge peal, ikka weel rusikat
löömiseks walmis hoides, ja tüdruk, kes kaua oli puhas-
tanud, magas, kana põlwede peal. Saalist läbi minnes
nägi ta trooni peal magawat kuningat ja kuningannat.
Wiimaks jõudis ta ukse juure, mis torni wiis. Mööda
treppi rutuste üles minnes, jõudis ta tornituppa,
Kus magas ilus kuningatütar. Magaja oli siin nii
ilus, et kuningapoeg waewalt ta pealt silmi suutis
ära pöörata. Ta kummardas magaja üle ning suud-
les: õrnalt tema palet. Korraga lõi kuningatütar
oma silmad ilusad silmad lahti ja waatas naeratades
Kuningapoja otsa. Nüüd ärkas ka kõik hoowkond
magamast üles: Hobused hirnusid, jahikoerajad
hüppasid ja liputasid heameelega saba, tuwikesed
perekond Tõnnissonid
Käisime täna öösel. Vähi-
jahil." Saadan ka Teile
oma püügi osavusest.
Saaremaa loomutruid
Vähka. Terv. A.
364 p.
3. Kõige vooruslikum. Muinaslugu.
"Rända välja mailma, mu poeg," ütles rauk shah Ormuss prints Assoorile, "õpi
inimesi tundma, aima vooruslikka järele ja põlga pahu; vali kõige parem inimene
omale sõbraks ja nõuandjaks, ükskõik, leiad sa ta õlekatuse alt ehk paleest, sest on
ainult voorus määrab inimese väärtuse. Mine ja kui sa kõigevooruslikuma leidnud,
olgu ta tunnistuseks, et läbielamused sind targaks ja on südame kõrgemale teole
vastuvõtlikuks on teinud. Siis tule tagasi minu juure: ma tahan sulle krooni ja
kepi, et sa targalt, õiglaselt ja vooruslikult valitseda võiks rahva üle!"
Nii rääkis Ormuss. Prints aga asus oma truu teenriga kodaniku
riides teele. Ta läks mitmeist linnest läbi, leidis inimesed jõukuses, ehk töö ja
tegevuse juures rõõmsad ja rahulolejad, sest kuningas-Ormuss oli õiglane mees ja
seaduse ees olid rikas emiir ja vaene kerjaja üheõiguslised. Kaubandus õitses
ja kes käsi rüpes ei hoidnud, leidis alati võimalust, oma igapäevast leiba saada. Rah-
vas oli oma targa ja lahke valitsejaga väga rahul ja kiitis teda. Palvele, et ta
veel kaua oma rahva rõõmuks elaks ja valitseks, lisasid nad juure: „Kõigekõrgem
lasku kord ka prints Assoori nii õiglaselt valitseta, nagu seda lahke kuningas. Ormuss
teeb!"
See liigutav tunnistus mõjus heategevalt printsi südamesse ja ta otsus-
tas kindlaste oma kallimeelse isa jälgis käia, kui ta valitsema saab.
Hulka päevi oli ta juba rähenanud, ilma et talle midagi juhtunud oleks, kui
ta ühel õhtul suurde metsa jõudis. Mõttes edasi ratsutates kuulis ta korraga häda-
kisa ja sõjariistade tärinat; hobusele kannuseid andes kihutas ta kära poole.
Salk sõjariistus mehi oli ühe kaubavoori kallale tunginud; selle saatjad näisid
ülivõimule allajääwat. Pints sai aru, et ta oma teenriga hädasolijatele ainult
rutulise kallaletungimise ja kavalusega abi võis tuua. Kõigest jõust puhus ta oma
jahisarve ja hüüdis-vägeva healega: "Järele mulle, sõdurid!" Piirake häbitud
kurjategijad sisse!" Nende sõnadega tõmbas ta mõega tupest ja kihutas
teeniga röövlite kallale, kes kabuhirmus laiali jooksid. Kaubavoor oli peastetud ja
kaupmehed tänasid rõõmupisaratega tarka ja kangelaseliku meest, kes nende elu
ja vara peastnud; prints otsustas nendega lähemasse linna kaitsjana ühes minna
Sinna jõudes palus kõige rikkam kaupmees teda enese külaliseks, võõrustas
teda rikkalikult, valmistas talle pehme magamisaseme ja viis teisel hommikul
oma varakambri, rääkides: "Sina, auväärt isand, oled minul ja mu pojal elu peast-
nud ja minu varandust kaitsnud. Selle eest olen sulle igavest tänu võlgu! Välimu
se järgi otsustates pole sa mitte rikkas, nii siis ära pane pahaks, kui ma sind
südamlikult palun, siit omandada, mis su süda kutsub!"
Prints- Assor oli juba oma teenril Omaril kaupmehe üle, tema mõtteviisi ja
õudne
Minu läbi elamus. x)
Umbes seitse - kaheksa aastat tagasi
oli meie külas mingisugune külge-
hakkav haigus laiali lagunenud. Et ma
mitte haiguse ohvriks ei oleks langenud
siis viisid vanemad mind mitu-
kümmend versta kodust eemale; nimelt
vanaisa ja vanaema juurde. Vanalisal
oli pood ja ma jooksin alguses igapäev
poes ringi, et vaadelda neid ilusaid
ja imelikke asju, mis poe seintel
ja laes rippusid. Iga asi huvitas
mind ja ma ei annud vanaisale
minutikski rahu, vaid ikka ja ikka
pidi ta mulle mu küsimuste peale
seletust andma. Juba paari nädala
pärast olid mul kõik asjad poes
17. XII. 22.
x) Vaike -
4. klassi õpi-
lase Ellen
Kümniku
kirjatöö, kirju-
tatud vabale
teemale: "Minu
läbielamus".
korrigeerinud
Eesti keele
õpetaja N. Tann.
ja oli rahul, et ta kanu wõib püüda.
Tõised mängijad oliwad kanad. Kanad ei tohti-
nud kulli maa peale tulla. Keda kull kät-
te sai, see jäi kulliks. Kanad aga käi-
siwad üle näidatud piiri kulli ärita-
Peale selle mängiti weel "hunti ja lam-
mast". Eeni oli hunt, Kustu - koer, Juku -
karjapoiss, Alli, Anni ja Leeni - lam-
bad. Hunt läks põõsa taha hiilima.
Karjapoiss ütles koerale: "Kuts, waa-
ta sa lammaste järele, ma lähen ko-
du pehmet pätsi tooma." Seni kui kar-
japoiss kodu käis, wiis hunt ühe lam-
ba ära. Karjapoiss tagasi tulles kohe
koeralt pärima: "Kuts, kuhu sa ühe
lamba oled pannud?" ja kui koer õiget
wastust ei teadnud anda, anti tale hoo-
letuse pärast mõni hoop: "Waata pare-
mini lammaste järele!" Siis läks kar-
jane uuesti kodu, lambaid koera hoolde
tõttu hunt
jättes, kelle hooletuse tõisegi lamba ära
tassis. Ja kui karjapoiss kolmandast
kodukäigust tagasi jõudis, oli karjamaa
lage: ainult koer kükitas põõsa all.
Karjapoiss käratas: "Kuts, kus lambad?"
Koer pani haukudes hundi poole. Wana
Wõsawillem seisis aga lammastele ette, et
neid ei nähtaks. Karjapoiss küsis hun-
dilt: "Kas sa ei ole minu lambaid näi-
nud?" - Hunt:" Ei ole." - Karjapoiss:" Miks
su käpad punased on?" - Hunt:" Siga tapsin."
Karjap.:" Miks su jalad märjad on?" Hunt:
134 jõel lootsikutes "Kui ilusad valed 4
jõe roosid!" hüüdis würstipreili ja
noppis mõlemad õied ära. Wiis ka
koju ja pani oma magamisetuppa
suure vaasi üle sisse. Nüüd sil-
mitsesid lapsed uudishimulikult
ümbrust. Terve tuba oli kallide Per-
sia vaipadega kaetud, nii sama põran-
dad kui seinad. Seina ääres olev
pehmed Türgi diiwanid nende kohal
rippusid toredad sojariistad: kõverad
puss noad, mõõgad, pussid j.n.e
järgmisel õhtul astus vürstipreili tuppa
valges siidi kleidis, kallid keed ümber
kaela ja ta wõttis veeroosid ja
kinnistas nad nõelaga oma rinda
siis sõitis ta oma peigmehega tõllas
lähimasse kirikusse. Paale laulatuse
pani ta lilled seina külge kuivama
Küll oli see põlew ja hariv valu
elavalt kuivada! Ja nad ei saanud
häältki teha ja abi paluda. "See on
kättemaksmine selle eesti, mis meie
loomi elusalt matsime ja piinasime
nüüd peame oma korda seda läbi
tegema" mõtlesid lapsed. Paew päewalt
läks walu suuremaks, õielehed tõmbasid
Kõrgesti austatud herra!
Ma palun Teid ja
Teie abikaasat minu ja minu abikaasa tä-
nu wastu wõtta kutse eest, Eesti Wabariigi
Tunnistamise puhul Teie teeõhtule tulla.
Kuid ma tahtsin rohkem ütelda kui ainult
seda tänu awaldada.
Ma olen rõõmus, et meie rahwa iseseiswuse
püüded wäärilise tunnistuse on saanud. Tun-
nistus on ikka suur asi, nõrgale koguni elu-
asi. Ma tänan Jumalat, kes meie rahwa
saatust nõnda on juhtinud.
Ja ma tänan Jumalat, et ta Teile näha on
annud seda suurt aega Eestis, mis kõigest
hoolimata ometi heroiline aeg on ja - mis
weelgi rohkem : uuele, päriselule wastu peab
wiima. Ma olen ikka olnud ja olen praegu
wäga rõõmus, et Teie seda kõike wõite läbi
"Üks, kaks ja... kolm!", hüüdsin ma ja andsin jalgadele
hirmsa hoo sisse ning hüpasin kõigest jõust. Hüpe lõppes
mul õnnelikult, ja nüüd seisin ma keset walendavaid
paju põõsaid võiduõõmsa näoga.
"Kuidas mina üle saan?" pane need latid ülekraa-
vi, ma tulen ka siis," hädaldas vend teisel pool kraavi.
Kui latte waatama hakasin, leidsin kaks peenikest ja
mädanenud latti, mis waevalt oleks kestnud. Kuid venna
püsiwate nõudmiste peale panin ikka latid kraavist
üle, ehk kül mõtelsin teisiti, ja ütelsin: "Parem jäta
tulemata, wõta parem urvad wastu, ma viskan anna-
poole, sest need latid waevalt kannatavad."
Minu keelust hoolimata hakas ta siiski üle ro-
nima möda latte, ja juba oli ta pea maale-
astumsel, kui korraga kõvemast ühe lati peale toe-
tas, ja "raksti," katkes latt ning vend oli kõige lati
pooltega vees. Ruttu kahmasin ma teise lati kätte
ja ulatasin wennale wette. Pika punnimise peale
kokusin ma ta ikka välja, kuid wend oli läbi üle-
ni märg ja lõdises külmast.
Arusaadaw, - polnud enam urve praegu meeleski
peale lühikest sündmuse järele mõtleust hakasime
kohe kodu minema. Pean ütlema, et ka mina
poolest kehani märg olin, selle komberdamise peale, läbi
lume ja wete, kuid mis ikka parata! Tee peal juhtu-
sime ühest paju põõsast mööda minema, millel urvad
küljes olid, ja et ilma urvadeta kodu minna ikka ei
tahtnud, siis wõtsime siit mõne oksa ja sammusime
edasi kodu poole. Aga see pagana kraav oli jälle tüliks.
meil ees: ei saanud kuidagi üle, pidime suure kõre-
ruse sisse tegema, et üle silla minna.
Peale pikka hulkumist jõudsime me kodu
wäravasse, südamed põksusid mõlenil kahtlikult: mis
nüüd isa ütleb. Tuppa astudes tegime me tõesti teis-
tele üllatust, mitte urvadega, waid oma märja riiete-
ga. Urvade peale ei wahtinud keegi, kül aga mele peale.
Isa nägu muutus kord-korralt pilvisemaks, ja lõppu
de lõpuks wõttis ta päris ähvardawa kuju. Nüüd tead-
sime väga hästi, mis tulemas oli, ja sellest ei haka
ma pikemalt kirjeldama.
Niisuguseid olid meie esimised urvad, ja
Leena pööris ümber ja sõnas:
„Laura, kullake, Leena peab ruttu lõunat valmistama.“
Laura sõnas isa sulaval suul:
„Leena on hää ja toimetab selle asja. Mina olen väga tänulik.“
„Missuguse asja, kallike?“
„Selle poisi, selle elusa venna sealt Roomast.“
Leena pööris ümber ja läks kööki, kus ta naeris nii, et lõppu
ei tahtnud tulla.
Leena vaeseke ei aimanud, et sellest asjast talle veel paha
võis tulla.
Sügisel suri vend Erki. Suri õnnetut surma. Olles saalis
reisul, juhtus ta Leena jalgu, ja selle kingad tallasid ta puruks.
Leena ehmatas nii, et kukkus istuma. Ta ei nutnud, vaid
oigas. Lektor, kes üksi kodus oli, tuli vaatama. Ta mõtles, et Leena
on äkki haigeks jäänud ja küsis:
„Mis Leenal viga?“
Leena tähendas nuku peale ja oma juukseid rebides hüüdis:
„Mina olengi see hobune!“
„Tõesti kurb. Aga mina mõtlesin, et siin on midagi tõsisemat.“
„Tõesti,“ lausus lektor kummardades, et vaadata nukku.
„Küll see on küllalt tõsine,“ oigas Leena kõige suuremas
ahastuses.
„Ehk saab nukku veel parandada,“ troostis lektor ja