Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
Kuu tõusis ülesse, eemal olev heinamaa paistis, uduselt, nagu suur meri. Nüüd hüüdis
ema neid õhtut sööma; kell lõi üheksa ja lapsed pidid magema minema - Armas ema!
kui nad juba voodis olid suudles ta neid ja jutustas armsast Jumalast, inglitest, Okas-
roosikesest Lumevalgekesest ja palju muud. Muinaslugusi kuulasid lapsed kõige armsamini ja
tihti küsis poisike emalt, kes talle kõike neid ilusaid jutte on jutustanud. Kui ema
talle vastas, et luuletajad - kes armsad ja head inimesed olla - siis ütles ta alati, tema
tahta ka luuletajaks saada ja ka ilusaid muinaslugusi jutustata.
Varsti jäid nad vaikseks: tuli uni ja võttis mõlemad oma hõlma. Toas, laua
ääres istusid isa ja ema. - Seda head Isa! - Ta oli nii virk, vara hommikust hilja õhtuni
tööl, kuidas armastas ta oma veikest poissi ja tüdrukut ja kui tihti polnud ta ema
suudlenud! „Tema on kõige parem," ütles ema, “sest tema töötab meie kõikide heaks!"
Poisike mõtles seda ka, kuid õeke oli isa nõus, see ütles: "Ema on kõige parem, sest
mis teeks meie ilma temata!" Isa ja ema magasid juba ammu, aga vana
kell ütles ikka: "Tik! tak! - tik! tak!" ja veike mehike marssis kägu kukkus, kui kell lõi.
Varsti oli see üksteist - kaksteist, siis üks,- kaks, - kolm - pea oligi hommik käes.
Armas päike paistis jälle aknast sisse, aias siristasid linnukesed ja lapsed jooksid
peale kohvi joomist ka aeda mängima. Peagi oli jälle õhtu, - siis hommik. päev
järgnes päevale, kuid kirjatöö polnud ikkagi veel tehtud. "Sellega pole kiiret," mõtles
jälle poisike; nad läksid aasale. Kui palju oli seal noppida: võilillesi, pääsusilmi
ja valgeid nelka külluses! - Läbi aasa lookles kena, ojake, milles hulka toredaid
veeroosa kasvas! Kuid peagi oli jälle õhtu ja peagi hommik; kirjatöö oli ikkagi tegemata.
Nad läksid metsa, seal olid lapsed kõige armsamini; oh! kui tore oli metsas!
Linnud laulsid ja lilled lõhnasid, ja kui imelikult kohisesid vanad tammed ja pärnad!
Pea oli jälle õhtu ja hommik, kuid kirjatöö oli alles tegemata. Sellega pole mingit
Kevade ilutsus
Murule, metsasse lähme mängima
Kevadilu õilmitsust lustil jälgima
sest et see alati avatleb ju meid
lustiga, hõisates käima metsateid.
Metsades rõõmuga hõiskab linnukoor
sellest siis lõbu saab ikka vana, noor.
paisub rind, kõlab keel ühes lindega.
lõbus meel metsateel lust on rännata.
Kullerkupp, pääsusilm aasa ehtimas
suvehelge päikseilm metsa lehtimas.
igalpool kuhu sa vaatad iganes
ilutsemas elu ju vabas looduses.
23/IV.22.
Paul Tekkel.
"Laste lehele"
K. a..
härra Jaan Tõnisson!
Tänan sõbraliku õnnesoovi eest minu
koolitööle asumise puhul. Ühtlasi on mul
rõõm Teile teatada, et mind Harjumaa koo-
livalitsuse poolt on registreeritud Hageri 6 kl.
algkooli ja täiendusklasside juhatajaks, alates
1. augustist k.a. Oma uuele kohale asun 1. septembrist
Suurema heameelega püüan kaastööd teha
"Lastelehele" ja "Postimehele."
Suurema lugepidamisega ja tervitustega
25. augustil, 1928.a.
Gustav Põldmann
„Armas kullakene, ei ema oska seda ütelda.“
„Tema mõtleb millegi hää peale, mis temale on juhtunud.“
„Vist küll,“ jaatas ema
„Mis hääd temale on juhtunud?“
Ema ei osanud ütelda.
„Mis hääd sinule on juhtunud seal sinu pildi peal?“ küsis
jälle Laura.
„Ema ei mäleta enam.“
„Püüa meele tuletada.“
„Ehk olen saanud koolist hää tunnistuse.“
„See pole midagi iseäralist,“ ütles Laura halvakspanevalt. „Isa
ju ütleb, et hää tunnistuse saab ikka, kui vähegi õppida viitsib.“
„Minule ehk pole juhtunudki midagi iseäralist,“ sõnas
ema kohmetuses oma nurjaläinud jutu üle.
„Miks sa siis oled nii roomus selle pildi peal?“
„Minul oli muidu lõbus.“
„Mis lõbus sinul oli, ema.“
„Ema oli siis noor. Noorena oodetakse ja loodetakse. Ja
see teeb elu lõbusaks.“
Laura jäi tükiks ajaks mõttesse, sõnatult vaatates Päevalas-
se nii kui emagi. Siis ütles ta äkki.
„On just kui ootaks Kirstigi midagi. Kas sinu meelest pole
nii?“
Ja tõesti paistis, et Kirsti, seisates saali tulles kardina
vahel magamistoa lävel, sel silmapilgul oleks just kui kedagi
oodanud tulema. Ja ema, just kui vabanedes pähe tulnud kuju-
Äpardus liulaskmisel.
"Nüüd on kõva lumi hästi:
mäest alla laske hää."
nõnda mõtles Kungru Kusti,
kui läks liugu laskma ta.
Kui ta mäe otsa jõudis,
kelgu pääle istus siis,
jalaga veel hoogu andis:
kelk läks nii, et lumi kees!...
Kivi seisis keset mäge,
kuigi suur küll polnud ta,
aga kelgul "minek" äge:
kusti teda juhti 'i saa.
Kelk võtt' kivi otsa "sõita:"
Kusti kukerpalli käis,
maha kukk'es omal' lõi ta
suu ja silmad lume täis.
Kui ta kukerpalli lendas,
vähe põruta siis sai,
aga pärast, iseendas,
"äpardus" veel naarma ai...
-gila -
59p
tuntud ja teatud. Nüüd ei olnud
mul enam midagi uudist, millega
aega viita. Tihti tundsin nüüd
igavust, sest et seal ainustki
minusuurust jõngermanni ei olnud.
kellega aega oleksin/võinud lõbusalt
mööda saata. Ainukesed mänguseltsi-
lised olid mul vanaisa, vanaema
ja tädi. Ühel õhtul istusime kõik
seltsis küdeva ahju ees, kus vana-
ema oma noorusest ja mõisnikkude
vägivalla valitsusest rääkis. Ka
vanaisa oli silmapilguks poest meie
juurde tulnud ja jutt oli elavas
hoos. Äkki kuulsime poes heledat
plaksu ning nägime uksevahelt:
kuidas pood järsku pimedaks jäi.
Kõrgeauline ja armas herra J. Tõnisson!
Teile, "Postimehe" toimetusele ja kõigile nendele
tartlastele, kes mind minu 81. eluaasta wärawal
oma õnnesoowide ja helde annetusega austasid,
ütlen sellega oma kõige südamlikumat tänu!
Minu südame soojem soow on ikka olnud,
"Postimehele", keda ma juba tema kätkist saadik
ligemalt tunnen, truiks jääda, kuni minu wiimse
hingetõmbamiseni. Minu uuema aja katsed
nii ka järgmine "Isamaa laul", mis käesolewa
aasta 17. juulil "Postimehe" adressi all siit Tartu
mulle teadmata põhjustel
poole teele läks, ei pääsenud  mitte lehte.
Minu silmad jääwad juba tumedaks.
Teile ja "Postimehele" kõige õnnelikumat tulewikku
soowides, sügawa austuse ja südamliku terwitusega
19. aug. 1921. a.
Friedr. Kuhlbars
Kuidas Kalju läks kooli.
Alatarel oli veike poiss Kalju. Kord
läksid teised külalapsed kõik seltsis
kooli ja Kaljugi võttis mütsi, et ühes
minna. Kuid seal küsis talt ema: „Kuhu
nüüd, poja?“ – Kooli! – „Oled veel veike, kas-
va enne suuremaks,“ ja ema keelas
ta koju. Teised lapsed aga läksid ära
kooli. Isa oli juba hommiku pimesi
sõitnud puumetsa ja emagi läks talule
tööle. Tuppa jäid ainult Kalju ja vana-
ema kahekesi. Vanaema jäi ahju ääre
tukkuma, Kaljul oli üksinda igav ja
ta hakkas mütsi otsima. Oma küll
ei leidnud, võttis siis isa vana ja tegi
kooli minekut.
Koolimaja oli külast vähe eemal, suure
maantee ääres. Kui Kalju naabritaludest
mööda läks, ei puutunud teda koerad, sest
et teda tundsid. Aga kui ta juba kau-
gemate taludeni jõudis, jooksis ühest õuest
talle haukudes vastu veike Riksi, selle
järele aga suur koer Sami. Kalju pistis
jooksma, koerad kannul; nüüd hakkas
ta karjuma, komistas ja kukkus maha.
Peremees tuli välja, ajas koerad ära ja
küsis: „Kuhu sa, poiss, nüüd üksinda lähed?“
Kalju ei vastanud talle midagi, kergitas
aga kasuka hõlmad üles ja punus edasi.
Joostes jõudis ta koolimaja juure. Trepil
polnud ühtegi näha, seest kuuldus aga
sügawasse metsa, kus kõik linnud ja
loomad warju leiavad. Ühtegi looma-
ega lindu pole näha nii kaugele kui silm
ulatab nägema, kõik on peidus. õudne
on niisuguse ilmaga toaski olla. Tuul
hulub korstnas ja lõgistab aknaluuki
nagu tahaks ta tuppa tulla ja soojen-
dada natukenegi ennast aga akna
ruute wahelt tuppa pääsenud tuule.
hoog ei püsi ka mitte kaua toas, waid
ta tormab uuesti wälja, et jälle kisku
katuselt õlgi ja paisata porri.
Armuta piitsutab tuul lund ja ajab te-
da metsa äärde hange. Kõik öö män-
gib tuul lumega, kuni kord rau-
geb ja wäsib.
-ku.
Talve on:
sahinal sõidab saanike
villvalge lumitee
läheb üle põldude, väljade,
üle jõgede, järvede,
Üle mere ka.
Pangeb pakane õuesse -
Külmalind laulab pöuesse -
puiel jäiseid pärlite vihid
lumistel väljadel meie sihid
päikese poole.
G. Põldmann
„Armas härra, anna luba
Lahti teha seda tuba!
Et nad võiksid vabaks saada,
Rõõmust juttu jälle aada.
Luban sulle palgaks anda
Nooremehe lõksust kanda.
Armas kassi härra,
Luba vabadust!
Kallis kassiproua,
Ava lõksu ust!“
„„Ei ma taha sinu venda,
Parem söön su ise enda!““
Ei siis hiirel anna armu,
Vaid lööb küüned kõvast karvu
Olla vait siis hiirt ta keelab,
Viimaks vaese alla neelab.
Nüüd sa hiirekene
Puhkad wagusast.
Kõhtu vennakesed
Läevad magusast.
P. R. Tõldsep.
Adr. Tartu, Peterburi t. 98,2.
Berliin 24/I 29.
härra J. Tõnnisson,
Olin haiguste keerises nii saamatu
et ei teadnud kuhu ja kuidas Teile
Teie ülilahke tähelepanu eest minu
palvekirjale oma tänu avaldada.
Pidin äraootama oma sõbra
Alma Lindemanni sellekohase vastuse
mis mind nüüd lubab otse Teie poole
pöörata ja Teid kõige lihtsamalt ning
südamlikemalt paluda - võtta vastu
mu sügav tänu teie helde käelise anne-
tuse eest ja kinnites mu suurest
lugupeost Teile
Tõsise austusega
EWillmer
4. Hommik tuli oma aja järele, ei ta rutanud
sammus ta omal harilikul teel oma halli ha-
bet ja juukseid tuule käes liugleda lastes. Ta
oli vana otsatu vana, ta ei teadnud isegi omi
elupäivi üles lugeda, mis otsatu kaugele mine-
vikku ulatusid. Ta teadis ainult oma kohust
mida pidi igavikuni täitma... Ta sammus eda
si. Ta teadis, et mõned teda ootavad ootavad igat-
susega, kuid teadis ka neid, kes tahtsid et ta nii
peagi ei tuleks. Kelle soovi siis täita? Mitte
kellegi otsustas ta. Ta jõudis õuedesse ja libi-
ses säält salaja kambritesse... Ta tuli, hommik
Kruusamäe perenaine ruttas sauna et Ellut
haiget vaatama kutsuda. Ellu oli mehega juba üle-
val ja lubas kohe tulla. Pesi enne silmi suges
pääd ja sammus siis perenaisega mäele." Sin-
na jõudes oli peremees ka üleval tõmbas veel
pükse jalga. Ellu soovis peremehele hääl hommi-
kut ja ligines Aliide sängile. Aliide oli üleval
suu ääre poole. Ellu vaatas Aliide valu-
tavat pundunud kohta. See oli roosakas ehk
õigemini purpuri punane. Ellu kohas seda ja
"Jah, tal on pahus. Sellele peab kõige esiti sinist
paberit, mille pääle pahuse sõnad kirjutakse
pääle panema. Ma neid sõnu ei tunne kuid
minge Sootaga külla sääl elab Muhemaa Madis
see kirjutab sinisele paberile pahuse sõnad,
pange pääle, küll see aitab!"
See sütitas Ruutas lootusesadet heledamalt
põlema.
Polla.
Onu kinkis Arnoldile ühe noore koera.
Tema nimi oli Polla. Pollal olid suu-
red kõrwad, bruunid silmad, terawad
hambad ja karwased jalad. Arnold
armastab oma koera. Ta annab Pollale
tihti piima ja tükki leiba. Ööse walwab
tema maja. Kui mõni wõõras õue tuleb
siis hakab Polla haukuma. Ja kui Arnold
kõndima läheb, siis tuleb Polla ühes. Siis
on ta rõõmus. Siis kargab ta üles ja hau
gub rõõmu pärast.
Kass ja koer.
Rolla lamas aias soojal suwe päewal.
Üks kass ronis üle aia. Rolla kargas ruttu
Kõrgesti austatud hr. J. Tõnisson!
Tänan Teid südamest Teie suure vaeva
eest, et ilmusite väikese külategelase
sünnipäevale. Rahuldun kõige enam selle
tundega, et Puhja elanikel oli jälle kord
võimalus Teiega kokku saada. Mu poeg
oli Teie nõusolekut kuuldes nii liigutatud,
et pisaratega võideldes Teie juurest rutuga
lahkus, et siis pisaraile anduda. Kuidoleks
samuti õnnis olnud pisaraid pühkida just
mehe ees, keda ise nii väga austab.
Teile ja Teie aulise prouale õnnistatud Üles-
tõusmise pühi soovides, tervitab Teid
sügave austusega.
Puhjas, 30. III. 34.
R. Peerna.
„Et ta kõige targem on, seda ma ei ütelnud,“
vastas Zadig, „küll on ta aga kõige ausam.“
„See ei või võimalik olla,“ ütles Nabu-assan,
„või oled sa kuradiga lepingus?“
Zadig rahustas teda öeldes, et kõik täiesti
loomulik ja lihtne olla. Lõpuks hakkas
Nabu-assan uskuma ja volitas Zadigi, et
ta kõik ette valmistada võiks.
See laskis terves riigis kuninga nimel
kuulutada, kuningas Nabu-assan otsivat
ülem-varahoidjat; kes seda kõrget ametit
„Siis oleks parem juba kogu munder vend Erki riiete järele teha,“
sõnas proua, kes hakkas huvi ja soovi tundma näha saada Laurat
vend Erki riideis.
„See on tõsi. Nii saab ta oma pisarate eest tubli tasu,“ arvas lektor.
Mõlemad olid nii huvitatud sellest asjast, et nad, ehk küll jõulud
ju ligidal olid, ei maldanud riideid jätta jõulukingiks. Ja lisaks osteti
veel suur mänguhobune vankriga, milles Laura mahtus istuma: oli ju
olnud Laura armsam mäng Kirsti ja vend Erki sõidutamine väiksel
mänguhobusel.
Imelik!
Laura rõõmustas väga nende asjade üle, aga vend Erkiks ta ei
riietunud, ei teinud katsetki. Ei pärastki, kuigi talle märku anti ja lõ-
puks päris sõnadega selleks ergutati. Ta jättis riided puutumata kasti,
milles nad toodud, ja hobune sai vankri ees seista, nii et tal igavaks läks.
Ta ainult vaatas neid, kuid ei puutunud. Vaatas naeratades.
„Tema naeratab kõigile,“ sõnas lektor. „Kõigile ja alati, kas is-
tub ta, käib ehk magab. Temal tuleb naer nii kui väikesest aga hääst alli-
kast vesi.“
Ja seda tuli nii rohkesti, et Laura, otsekui end kergendada tahtes
aeg-ajalt käis jagamas naeratust isale ja emale. Äkki, mängu keskel,
ühtegi sõna rääkimata jooksis ta nende juure, vaatas silmi kui ta-
haks midagi küsida või ütelda. Aga sõnade asemel tuli vaid naeratus,
mis kohe ilmutas, et ei olnudki midagi ütelda.
Laura ema hakkas see vähehaaval piinama, nii et kord, kui Laura
oli jooksnud naeratama isale ja siis pilguke viivitades, tormas tema
juure naeratama, et kohe jälle oma toimetuste juure tagasi joosta,
küsis ema:
64p.
Tee peal mõtlesin, et võib olla, on teised tähele
/koju
pannud, et ma kõige püssiga kadunud. /Koju jõudes
sõid teised parajasti õhtusööki. Kui ma tuppa
astusin, küsis vend mu käest, et kus ma niikaua
olevat olnud; vastasin, et käisin koolivenna "Juku"
pool ja kadusin kiiresti tahatuppa püssi ära
peitma. Aga kui ma püssi parajasti kokku panin
tuli ema mind sööma kutsuma ja nägi kui ma
püssi hõlma alt välja rebisin. Kohe rääkis ta
seda teistele ja ma sain hää noomituse isa käest.
Teisel päeval tuli meile üks võõras mees, kellest
ma eilase teejuhataja ära tundsin, aga ma
ei näidanud temale nägugi, sest kui isa oleks
seda teada saanud, oleks mul asi hullemini läinud.
Nii lõppes minu õnnetu jahilkäik.
H. Riisberg
47p
tuletorjujad pritsiga kohale ja poole tunni jooksul suutsid
nad tule ära kustudada ja veski seisu panna. Tuli oli
küll kustutatud, kuid veski press ja ülemine põrand olid
läbi põlenud. Enne isa paranemist ei võinud meie seda
temale kõneldagi, sest see oleks isa tervise peale halvenevalt
mõjunud. Järgmisel päeval läksin lelle juurde ja palusin
teda veskit ära parandada. Aga lell tuli järgmisel päeval
kohe ja parandas mõne nädalaga ära. Isale ütlesime, et
lell ainult võõrsile on tulnud ja et ta kuni tema para-
nemiseni seal saab töötama. Kui isa terveks saamisel
seda lugu kuulis, oli ta rõõmus, et see viga õigel ajal
sai korvaldatud. Igal tormisel ööl, kui ma veel veskis olen,
tuleb see lugu mulle elavalt meelde ja soovin, et niisugune
õnnetus kunagi enam ei juhtuks.
E. Valdmann.
valmistama külaskäigu ette oma
onu majja. Sinna jõudes olime ülla-
tatud sellest, et seal kõik vaga ja vait
oli nagu harilikult. Viimaks istusi-
me lauda. Esimesed road, söögid
söödud, olid meie silmad põnevalt
ukse külge naelutatud - sisse tuli
puding! See oli harilik meile am-
mu tuntud ploom-puding ja mitte
maikugi, mitte sugugi suurem!
"See pole mitte see puding, mis
teie meile lubasite," ütles minu vend.
"See on sama", lausus onu Roobert.
"Aga onu! teie ei taha mitte ütel-
da, et rohkem kui tuhat meest
on seda väikest aidanud teha?"
pudingit
"Söö enne seda, minu poiss
ja siis võta oma tahvel ja krihvel
ning aita mul kokku arvata.
54p
Seisa, seisa hüüdis proua vahele - ei saan nii ruttu! Esite loeb ta
veel palve...
Kõikide silmad olid tema peale pöördud. Tema aga seisis ja ei teinud
häältki.
Missugust sa siis tead küsis väikse vaheaja järele proua Johanson
Ma ei tea ühtegi hüüdis ta ühe joonega.
Ta ei tea ühtegi, hüüdsid vend ja õde imestades.
Noh ütle veel kord palvet, pööris proua johanson tütre poole.
Toas oli heledat healt kuulda, kes pööris Jõulu vana poole palvega
et see tooks Mikule rõõmu
See seisis ja vaatas tumedalt oma ette. Herra Johanson tegi sellele
lõpu. - Noh! kui ta ei tea, siis ei ole midagi teha ütles ta ja võttis
ühe paiatsi, mis oli kõvera ninaga ja terava torukübaraga
Nüüd pidi ta ka tänama. Aga ta ei teinud seda. Seda ta lihtsalt
ei võinud. Ta seisis kui palk, ning ei puutunud kingituse külgi
Sa pead teda hästi hoidma ütles proua - Meie lapsed said ta
Proua Johanson passis ta pähe - Minu Hansule oli ta liiga väike
(Mikule oli ta liiga suur.) - Mis sest viga on, lass ema paneb talle
natuke pappi sisse ja küll ta kõlbab... Siin on pakk emale, kas
kuuled. Miku seisis kui pime ja kurt
siis oleks ma teise lapse võinud kutsuda ütles proua omale mehele
- Ei, seda ei maksa rääkigi, niisugused inimesed ei kasvatagi oma
lapsi. Ka lihtsat "Tänan" kisu ta suust kasvõi tangidega välja
Ja see on nii vastas herra Johanson, lõppude lõpuks on see üksta
kõik, armas Kristine! Meie täitsime oma võla, muu ei puutu
meisse! Nüüd võime rahulise südamega jõulusid pühitseda! Hääd
pühasid poiss, ütles ta Mikule.
Ja nüüd on ta ukse taga oma pakkidega. Komistades tuli ta tre-
pist älla, uimaselt tuli ta koju.
Häbi värvis ta veel ta põski
Kuidas kõik tegi ta õnnetuks; võeras maja, võerad inimesed, palve,
proua Johansoni sõnad...
Kodus võttis ema teda uudishimu ja rõõmuga vastu. Seni kui
ta ette vaatlikult sõlme lahti võttis, Miku langesid Miku
silmad tahtmata paiatsi peale.
löögiga lõi ta paia katki.
Poiss, miks sa seda teed.
Maamees oma kottidega
Tasu heategu heateoga.
Maamees wiis hobuse seljas wiljakotte weskile.
Teel komistas hobune ja üks kottidest kukkus maha.
Mees ei jõudnud seda üksi üles tõsta ega teadnud mis
pääle hakata. Kui ta parajasti selle üle pead murdis
nägi ta üht ratsanikku enese poole tulevat.
Kui ratsanik lähemale jõudis, markas mees,
et see ei olnud keegi muu kui mõisaherra suurest
lossist mäe otsast. Ei wõinud mõeldagi sellest soost
mehelt abi paluda.
Too herra ei olnud aga mitte ainult kõrgest
soost mees - ta oli gentleman. Kohe hüppas
ta oma ratsu seljast maha.
"Nagu näen, on teil wäike apardus juhtunud
sõber" ütles ta. "Päris õnn, et ma just praegu siit
möödaminemas olen, sest neil teedel on abil ainult harwa
loota."
Seda öeldes wõttis ta koti ühest otsast kinni, talu-
poeg aga teisest ja nii tõstsed nad selle uuesti hobuse
selga.
"Kuidas wõin ma teid selle eest tänada, herra?"
küsis maamees mutsi kergitades.
"Wäga lihtsalt, tubli mees," vastas mõisnik
Näed sa kunagi kedagi hädas, siis aita teda nii
palju kui jaksad, ja see ongi tänuks."
gentleman - aumees
Punase tedre jutustus.
Meie tedred elame salkade viisi ühes ja pesitleme
väljadel ja rohulagendikudel, et sealt esimese hädaohu
korral laiali lennata.
Meie salk oli rõõmus ja suurearvuline. Meie elasime suu-
re metsa ääres võsus, kus toitu küll oli ja kus meie meie
hästi kaitstud olime. Kui ma jooksma õppisin tundsin
end alati õnneliku olevat. Üks asi ainult kurvastas mind
mille pärast meie emad sagedasti sosistasid endi vahel-
- see oli jaht. Kõige vanem meie salgast ütles alati
minule: - Ära karda, Punasekene! - mind hüüti Puna
sekeseks minu punase noka pärast - mina võtan sinu
jahipäeval ühes ja sa näed, et meile midgi halba ei
juhtu.
Minu seltsimees oli kaval, tark ja siisgi virk vanamees,
ehk küll tema rinnapeal oli hobuseraud ja suled koha
ti hallid. Noores oli saanud ta tiivast haavata, mis teda
sellepärast ettevaatlikuks tegi. Ta viis mind tihti võsust
välja. Seal seisis, kastanide varjus, imelik majake, alati
lukus ja tumm, nagu mahajäetud koobas. - Vaata, laps,
hästi seda majakest! - rääkis mulle seltsimees. - Kui sa
näed, et tema katusse kohal suits keerleb, aga luugid - uksed
lahti on, siis tea, et meil on rasked päevad. Ja ma uskusin
teda, teades, et tema palju niisuguseid päevi läbi on ela-
nud. Ühel ilusal hommikul koidu ajal, kuulsin ma võsust
tasast sosinat: - Punasekene! Punaseke. Minu ees seisis
minu seltsimees, vanamees; temal oli hirmunud hääl. -
ruttu! - ütles ta. - Tule mulle järele! Ma astusin kikivar-
bil järele. Meie ei hüpanud ega lennanud vaid veeresime ta-
sa, kui hiired. Meie läksime metsa poole ja minnes nägin
et reikese majakese korstkast suits tõusis ja uksed - aknad
lahti olid. Ukse ees jahimehed seisid kunas koerad nende
juures hüpasid. Üks jahimees ütles: - Hommiku poole käime
lagendiku läbi aga peale lõunat lähme metsa. Nüüd sain ma
aru miks vana sõber mind siia tõi, kuid siisgi kartsin ma
kui oma vaeste sõbrade peale mõtelsin,
Parajasti kui metsa äärde jõudsime, lasti koerad lahti ja nad
jooksid meie poole. - Hoia ennast vastu maad - kisendas
seltsimees ja ma hoidsin end kõvasti vastu maad-
oli Mikule õudne tundmus sü-
damesse asunud ja suur kurb
tus ema wastu. Kui kohutaw
oli tema ema nüüd, nii külm
ja nii walju. Nagu oleks ta
ütelda talitnud: mis Miku
siin weel otsib? Ja siis oli
Miku toast wälja rutanud
ja ära sõbralise metsa poole.
jooksnud, enda kurba hinge-
lahutama
See oli see põhjus,
mis, Mikut sundis öösel ko-
dust lahkuma, Jah, Miku
oli õnnetu!
Isa ei olnud, ta ka
enam paar päewa näinud
ja ta uskus kindlasti, et isa
ega ka mõni õnnetus on juh-
tunud. Isa oli aga linna läi-
nud lootusega, et ta saab
weel, enne ema surma, te-
da ehk weel arstiga päästa.
kuna ta Mikule sellest mi-
dagi aga ei lausunud. Sääl
pidi ta aga asjata, arsti oota
ma sest et arstil hulka tööd
oli ja arst naise haigust ker
geks arwas, ning kurwalt
oli siis mees arsti juurest lah-
kunud ja abita kodu poole.
pööranud. Arst oli aga eksi-
nud, naine oli surnud!
Seda ei teadnud aga
Miku ja arwas ennast päris
waeselapse olewat. Tal oli nii
armas puude wahel wiibi-
da. Mis tahtis ta üksinda met-
sas teha? Ikka rohkem ja roh-
kem sammus ta metsa sisse
ja hakkas roidunud wäsi-
must tundma. Öö oli ka jahe
ja Mikul hakkas külm. Ta
tundis, kuidas keha ümber nii
külm oli ja kõik keha nagu
kangeks tõmbas. See oli see kole
külm, tema ema häwitaja. Ja
ruttu kobas Miku taskut, ja lei-
dis säält tikutoosi. See tõi nagu
elu poisile ja warsti oli ta wäi-
se huniku kuiwasid hagusid
kokku korjanud, mida ta tah-
49p
Õhtu.
Õhtu jõuab,
Päike sõuab puhkama;
Kuldsel helgel kiired saadab
Veepinda suudlema.
Õhtu jõuab.
Ööle sõuab vastu ta .
Väsind keha puhkust ootab,
Unekaisus hingata.
öö see sõuab
Jälle oma rahuga.
Öö järel ikka jõuab
Hommik kuldse päevaga.
Puhka sa.
Rahuga.
2. IX. 20.
Lastelehele
Kewade kajad
3. Hääled looduses.
Tuule laulu ma kuulen
Kohinas
mis üle kuuskede käib
ja painutab okstegi päid.
Noored kased end nõjawad
nii usalduses kuuskede wastu
tohtimata ei sammugi astu.
Eemal meist wäriseb haab
et üksinda wõidelda saab
ta tundmata jõudude wastu.
Wee laulu ma kuulen
mühinas
all järwel, kus lained
suured, wäiksed ja kained
kesk kaljusi kajawad,
lõpmata päewad ja ööd.
Tööst tühjust kull näewad:
seisawad kindlasti need kaljud
waik' tõsised ja waljud -
nii kütkewad lainete tööd.
Kajaka laulu ma kuulen
wee kohal
ta laotab omi walgeid tiibu,
lennab üles ja alla, ei wiibu.
Ta otsib söödawat:
pea lainete keskelle waob,
pea kuhugi kaugele kaob . . .
Rahutud kui maru, kui tuul
on linnudki suwistel kuul:
nad teadwad et suwigi paob.
Julius Kangur
Eura - Pyhäjärvi (Soomes)
30. VII. 18.
Väga lugupeetud härra professor,
lubage Teid südamest õnnitella
sünnipäevaks ja soovida kõike,
kõike head edaspidiseks
Samati õnnitlen ja avaldan
rõõmu Teie valimise puhul,
Rahvusvahelisse Ühistegevuse Instituuti.
Pean ikka jälle ütlema, milline õnn
see on meile kõigile, et meil on
Teie isikus kehastatud Eesti,
kus mõtted ja tunded võivad puhata
Metalinde-Kotkas
Sügavas mõttes ratsutas Assar edasi; ta jõudis metsa, kus tee kahte harru
läks, ta ei teadnud kumba teed minna. Seal märkas prints üht kerjuseriides meest
kahe poisikesega puukannul istuvat. Mehe nägu oli kolletanud ja ka lapsed näisid
kahvatud ja viletsad olema. "Hea sõber," ütles prints mehele, "kumb tee viib siit lähemasse
linna?" "Ma tahan sind sinna juhatata, aus isand!" vastas see ülesetõustes,
"sest sa võiks kergesti soosse, kust suur jõgi, millest sa üle pead minema, alguse
saab, äraeksida." Assor oli nõus- ja kerjus hakkas, lapsi käekõrvale võttes, ees-
minema. Prints nägi pea, et nõrkadel lastel käimine üle jõu ja käskis- isa
teist tema ja teist teenri hobuse selga ulatata; nüüd läks teekond hulga kiiremini.
Tunni aja pärast jõudsid reisijad metsast välja; seal avanes neile vaba vaade maastiku
peale: Eemal voolas lai majesteetlik jõgi lilleliste aasade ja heinamaade vahel,
tee kõrval tõusis tore, suurtest aedadest ümbitsetud loss taeva poole. Viimast nähes
hüüdsid lapsed ühest suurt: „Isa, isa, näed meie endist elukohta?“ Prints pani
seda tähele ja küsis mehelt, kuidas ta nüüd sarnasesse viletsusse on langenud?
"Kõige vägevam jumal on seda tahtnud, aus isand!" vastas küsitav. „Sul on
kaastundlik süda, sulle võin seda salgamata jutustata. Mu nimi on Koreb ja ma
olin oma isa õiguslik pärija; tema omad olid kõik väljad, metsad ja see suvemaja.
ükski inimene ei võinud mu õigust kitsendata, kuid sellegi pärast astus Kosru, keda
mu isa vaeselapsena majasse võtnud ja nagu oma poega kasvatanud, minu vastu ülesse
ja nõudis pooltvarandust omale, mis - tal ka valetestamendi- ja tunnistajate abil korda
läks. Minu varanduse osa läks määratute protsessi kulude katteks ja ma olin
sunnitud oma naise ja lastega oma omandusest lahkuma. Me asusime lähemasse
linna, kus päevilisena töötasin. Laste ema suri häda ja viletsuse tõttu; enne manit-
ses mind Ispahani minna ja õiglaselt kuningalt abi paluda. Sellepärast läksin
ühe oma endise teenri, kellele palju head olin teinud, juure ja palusin reisuks raha
laenata ning teatasin talle oma ettevõttest. Kuid olid oma arvatavas sõbras eksinud:
selleasemel, et mind aidata, teatas ta mu plaani vaenlastele ja need viisid asja
nii kaugele, et mind valesüüdistuste tõttu vangi pandi. Minu palvete peale lubati
ka lapsed minu juure; viimaks lasti mind selletingimisega, kui ma Kosru
vastu enam midagi ette ei võta, vabaks. Ainult oma laste pärast, kes vangimajas
surmale oleks närtsinud, pidin seda täitma ja usaldasin tulevase saatuse
juhtimise kõigevagevama ja kõikteadja kohtuniku hooleks.“
Prints oli kuuldust väga põrutatud ja sügava pahameelega kannatliku
Korebi vaenlaste vastu täidetud, aga ta vaikis, sest tal oli juba plaan valmis.
Vahepeal olid reisijad jõe kaldale jõudnud ja ootasid parve." Vesi oli vihmasadude
tõttu suuresti tõusnud ja laenetas üle kallaste ja sõiduriist oli sõudjate pingutustest
63p
/võttis
laadisime püssi ära ja Miku / võttis püssi oma selga,
nagu jahimees kunagi. Olime juba kaunis kaua
mingisugust
kest/vilksatama nägin. Kohe sammusime sinna poole.
Loom oli wist meid märganud ja vahtis kohkunult
ringi, kui ta meid silmas, jooksis ta puu otsa.
„Ahaa, ütles Miku, "see on ju orav". Nende sõnadega
pani ta püssi palge ja kõlas pauk. Orav kukkus puu
alla: ta oli surnud. Miku võttis orava oma kätte ja
silmitses teda iseteadvalt, ja ma imestasin, et ta nii
osav sihtija oli, sest oma tehtud püssiga oli ta alati
kõrvale sihtinud. Ma võtsin püssi Miku käest ja
laadisin uuesti, siis võtsin püssi oma kätte. Mööda
metsa hulkudes kadus aeg imekiiresti; juba hakkas
ilm pimedaks jääma, aga ma polnud ühtegi oravat
saanud. Tühi kõht ja eksimise hirm hakkas meid
kodu poole sundima. Ümber vaadates märkasime,
et mets päris võõras oli. Eemalt kuulsime koerte
Hirveke lubas õe käsku täita. Sellejärele jooksis ta välja ja ta hüples ning
tantsis olles rõõmust joovastatud. Kuningas ja ta jahilised nägid ilusat
looma ja nad tahtsid teda kinni püüda, kuid see ei läinud neil
korda. Kui juba pimedaks hakkas minema, jooksis hirveke tagasi
majakese juure, koputas uksele ja ütles: "Õeke, lase mind sisse!
Sellejärele läks väike uks lahti ja hirveke puges oma õe juure.
Teisel päeval olid jahilised lähemale jõudnud. Hirvel, kui ta jahi
hääli kuulis, ei olnud enam südamerahu, vaid ta tahtis jälle sinna
minna. Ta ütles õele: "Õeke, lase mind lahti, ma tahan välja!" Õde
laskis ukse lahti ja ütles: "Aga õhtuks pead sa tagasi olema, ning omad
sõnad ukse juures ütlema!" Hirveke kadus ruttu õe silmist.
Kui kuningas ilusat hirve kullase paelaga oli näinud, hakkas ta teda
jälgima. Kuid hirv kadus ta silmist. Üks jahimees aga oli näinud
kuhu hirv jooksis. Ta ratsutas temale järele. Sääl nagi ja kuulis
ta kuidas hirv rääkis: "Õeke, lase mind sisse!" Kohe ratsutas
ta kuninga juure ja jutustas sellele imelugu. Sellepääle ütles
kuningas: "Homme peame veel jahti. Õde oli aga väga mures
kuida veel näha sai, et hirvekesel üks kints verine oli, sest jahimees
oli teda lasknud. Ta sidus haava kinni ja saatis hirve puhkama.
Haav aga oli niivõrd terveks saanud, et hirv jälle joosta võis.
Kui ta jälle jahihääli kuulis, ütles ta: "Ma tahan ka sääl olla, ma
ei taha mitte siia jääda". "Ei," ütles õeke, "nüüd ei või sa minna,
sest nüüd saavad nad sind tapma."
"Oh, ma ei lähe mitte jahimeeste ligidale, ma hoian neist kaugele," nurus
hirv. Õde ei tahtnud talle vastu seista, vaid avas ukse, ehk küll tal
süda valutas. Hirveke kadus rõõmustades metsa. Kui kuningas teda
nägi ütles ta: " Nüüd peame meie oma jahti edasi, aga sellele hirvele ei
tohi te häda teha." Kui juba hämaraks hakkas minema, käskis kuninga
ennast metsa majakese juurde viia ja kui ta ukse juurde sai ütles
ta: "õeke, lase mind sisse!" Uks läks lahti ja kuningas astus sisse.
Sääl seisis üks ilus tütarlaps, missugust ta veel näinud ei olnud.
Tütarlaps oli esiteks ehmunud, kui ta hirve asemel sisse nä astuvat nägi
üht kuningat kuldkrooniga. Aga kuningas vaatas rõõmsalt otsa, pakkus
talle kätt kätt ja ütles: "Kas sa ei tahaks mu naiseks tulla? Alles hiljuti
sain ma isa surma järele kuningaks. "Muidu küll" vastas tütarlaps,
"aga te peate ka mu hirvekese kaasa võtma." Nüüd jutustas oma
venna kurba saatust. Kuiningas lubas ka hirve ühes võtta. Kui hirv
kodu tuli, võttis õde tema käe kõrva ja nii läksid nad kuninga lossi
kus rõõmsad pulmad peeti. Viimaks muutus ka hirv inimeseks sest
nõid oli surnud. Linda ja Eedi elasid rõmsat elu oma elu lõpuni.
Saksakeelest tõlkinud N. Ruus
muks ja Leena lohutuseks, kes pea iga päev käis Päevala ees lamamas
ja kaebamas: mina vaene patune.
Lektor ise oli tseremoniimeister, kes korraldas surnust tõusnud
vend Erki kojutulekut. Tema oli sepitsenud kirja, mis oli aadresseeri-
tud neiu Kirstile Päevalas:
Armas õde!
Olen kindel, et sina oled nutnud minu surma pärast. Surmale
lähedal olingi. Mulle juhtus õnnetus, millest sulle pärast lähe-
malt jutustan. Olen lamanud kaua haigemajas. Ei ole ennem saa-
nud kirjutada. Nüüd olen terve ja jõuan pea sinu juurde. Seda
rõõmu! Ootan kannatamatult seda silmapilku, mil saan sind
sülelda, armas õde. Nägemiseni!
vend Erki.
See kiri käes ja taskus vend Erki, kes ootas ainult parajat
pilku, et ilmuda Päevalasse, istus lektor õhtusöögil, ja et asja ette-
valmistada, küsis
„Kas Kirsti veel nutab?“
„Ei,“ oli lühike vastus.
Imestades vaatasid vanemad üksteise otsa ja ühekorraga kü-
sisid:
„Mispärast ei?“
„Kirsti on surnud.“
„Kas see ka on katki läinud?“ hüüdis lektor loomusunnilselt
Leena peale vaadates, kes uksel seisis, oodates kirja lugu ja selle mõju
näha soovides.
Laura vastus kõlas:
„Lühikese haiguse järele uinus rahulikult igavesele unele
asus. vististi kukkus ta
kusagile laukasse ja uppus
kuid nüüd oli uus häda,
õhtu oli käes, aga ühtegi
külalist ei olnud kusagil
näha. Ootamise järele ilmu-
sid needki. Esimeste
tulijate ilmumise järel
süüdati riit põlema.
Kuiva ilma ja paraja tuule.
mõjul võtsid kadakad rut-
tu tuld ja mõne minuti
järel tõusis hele leek üles.
kiirustates hiliseid tuli-
jaid kuigi siin ainult
kadakad olid, oli siiski
tuli (neile) küllalt ilus.
Kõrgele tõusid sädemed
nagu töötaks mõni
tulimägi, paisates enda
üllatuseks leidis ta aga et ta seekord eksinud oli; tahvli pääl
seisis: "Siin ei tohi mitte nutta" - "Või nõnda" ütles
noormees, "üks imelik päälkiri", võttis siia rätikud sellega
korralikult silmi pühkides, sest ta ei olnud kindel et mitte
mõnda nurka mõni v jäänud ei olnud, Siis astus ta
aeda mööda laia teed, mis lossi viis, minna paistis temale
liig julge, sellepärast valis ta ühe kõrvalise tee mis läbi
roosi ja jasmiini põõsaste ühe väikese metsa juure viis
Kui ta läbi metsa oli läinud nägi ta enese ees künka,
mille otsas imeilus tütarlaps istus. Tema oli oma
kuld krooni peast võtnud, puhkus selle pääle ja puhastas
teda siis oma siidi põllega. Kui kroon jälle läikis, lõi
ta rõõmupärast käed kokku, lükkas siis oma pikkad
juuksed kõrvade taha ja pani krooni pähe. Seda nähes arvas
Pigilind, et tema mitte siia ei oleks tohtinud tulla ning
peitis enese põõsa taha arvates et siit pärast tähelepanelikult
ära minna saab. Kuid üks oks mis tuule käes liikus kõditas
nõnde tema nina et ta aevastama pidi. Ehmatades
vaatas tütarlaps ringi ja nägi Pigilindu põõsataga
"Miks sa ennast peidad?", hüüdis laps, "Tahad sa
Saidi juhtumised.
413p
Said palus neilt halastust, lubas karjudes suurt lunasusraha; naerdes hüppasid
nad sadulasse ja kihutasid minema. Silmapilk kuulis ta nende hobuste kergeid samme, siis
pidas ennast kadunuks. Ta mõtles oma vana isa peale, kurvastuse peala, kui ta poeg kodu ei
tule; ta mõtles enda viletsuse peale, et ta nii varakult surema pidi, nii piinarikkalt palavas liivas
janu kätte ehk shakalist puruks kistult. Päike tõusis ikka kõrgemale; otsata vaevaga õnnestas
tal ennast ülesajada,aga see andis vähe kergendust. Pingutusel oli tal vile riiete vahelt mahakukkunud
ta vaevas end nii kaua, kuni suhu võtta sai, katsus puhuda, aga ka selles hädas ei täitnud see oma kohut,
kõrvetav) Meelehitlikult lasi ta pea tagasi vajuda ja viimaks röövis (pistev) päike tal meeled, nii et ta sügavasse
uimastusesse langes. Mitme tunne pärast ärkas Said, krõbinast enda kõrval; ta tundis
kuida tal õlast kinni võeti ja karjatas kohkudes; ta ei mõtelnud muud kui et mõni shakal on teda
purustama tulnud. Nüüd võeti tal ka jalgest kinni, ta tundis, et need (inimeste) käed, aga mitte
röövlooma küüned pole, olid, kes mitme teisega tema ümber talitas. „Ta elab, sosistasid nad, „kuid peab
meid vaenlasteks." Viimaks avas Said silmad ja nägi üht veikest, paksu meest, pisukeste
silme ja pika habemaga enda üle kumardavat ja sõbralikult kõnelevat; ta aitas teda üles,
andis sööki ja jooki ja jutustas talle, ta olevat Bagdadi kaupmees Kalum-Bek ja kauplevat peenikes-
te naistetrahva shalide ja leieritega. Ta olevat kaubareisil käinud ja olevat nüüd teel kojupoole, teda
mis võimalik tähelepanu tema peale juhtinud, et kõik ta elusseäratamiseks teinud. Noormees tänas teda südamest
sest nägi, et ilma selle mehe vahele tulekuta, viletsalt surema oleks pidanud, et tal abinõusi ise
edasi saamiseks polnud ja jala läbi kõrbe minna ei tahtnud võttis ta kaupmehe pakkumise
tänuga vastu, ühel raskekoormaga kaamelil aset võtta, ja otsustas esitiks Bagdadi ühes minna, sest
sealt võis ta kõige kergemini mõne Balsorasse mineva seltskonnaga ühes minna.
Tee peal jutustas kaupmees oma kaaslasele palju kõigi usklikkude valitsejast, Karim al Rashidist,
ta õiguse armastusest ja teravmeelest, kuida ta kõige keerulisemad protsessid lihtsalt lahendab;
teiste seas jutustas ta oliivide lugu, mida iga laps; mis Saidi aga väga imestama panid. „Meie isand,
usklikkude valitseja", jatkas kaupmees, "meie isand on üks-iseäralik mees. Kui teie arvate, et ta
magab, nagu alamad inimesed, eksite väga. Kaks kolm tundi koidu ajal on kõik. Ma tean seda,
dasse puutub, siiski laseb ta vahel mõne sõna langeda, kui ta näeb, et teine uudishimu pärast
pea ära sureb. Selle asemel, et magada, hiilib khaliif Bagdadi tänavatel ringi, ja arva läheb
nädal mööda, kui ta mõnd juhtumist läbi ei ela; sest peate teadma, nagu ka oliivi tündri lugu
näitab, mis nii tõsi on, kui Prohveti sõna, et ta mitte vahtide ja tõrvikukandjate keskel hobuse
seljas, ringi ei käi, vaid kord kaupmehena, kord laevamehena ja preestrina riietatult ümber
käib ja järele vaatab, kas kõik õiguse ja korra järele tehtakse. / "Niisiis tuleb, et kusgil
linnas öösiti iga narri vastu nii viisakas ei olda, kui Bagdadis, sest ta võib samaheasti
nii palju khaliif, kui ka kõige mustem araablane olla, ja puid kasvab, küllalt, et iga Bagdadlasele
Sool.
Elas kord kaupmees pojaga. Nad käisid sagedasti
laewadega wõerail mail igasuguse kaupadega kauplemas.
Kui kaupmees juba wana oli, ütles pojale: "Mina olen juba
wana ja ei taha enam kaupadega merele ninna, sinna aga
oled noor ja minuga üheskoos küllalt kaubelnud, katsu
nüüd ise õnne." Laew täideti laudadega ja palkidega täis
ja poeg läks siis üksinda õnne katsuma.
Poeg sõitis paar päewa pärituulega edasi, siis aga
tõusis maru ja ajas laewa ühe saare juure. Kaupmehe
poeg läks laewameestega randa ja nägi suuri soola mä-
gesid. Kohe laskis ta palgid ja lauad merde pilduda ja
laewa soolaga täita. Oli laew soola täis, sõitsid siis edasi.
Kaua aega sõitsid nad, siis jõudsid wiimaks ühe ku-
ninga linna ja jäid ankrusse. Kaupmehe poeg wõttis natu-
ke soola ühes ja läks kuninga käest kauplemise luba pa-
luma. Kohe kutsuti ta kuninga ette ja kuningas küsis:
"Noh, kuidas lugu on, kaugelt tuled?"
"Tulin kaugelt wõõralt maalt, kaubaga ja palun
luba siin linnas kaubelda," palus kaupmehe poeg.
„Mis kaup sul on, millega kaubelda tahad?“
küsis kuningas.
"Harilik sool,“ wastas kaupmehe poeg ja näitas soola.
kuningas aga ei teadnud soolast midagi, kõik
wiimane kui üks sõid ilma soolata söökisid. Kuningas
arwas soola walgeks liivaks ja ütles: "Sõber, meil antakse
seda kaupa ilma hinnata." Kaupmehe poeg tuli lossist
wälja ja mõtles: "Lähen õite kööki ja waatan, missuguse soo-
laga seal, sööke walmistakse. Läks kööki ja palus luba
puhata jalgu. Ta istus ja pani kõik teraselt tähele mis
kokad tegid. Kõik söögid walmistati nagu harilikult, aga
soola ei pantud. Kui kõik kokad ära läksid, pani
kaupmehe poeg igale söögile niipalju soola, kuipalju
tarwis ja läks endisele kohale.
Tuli söögiaeg. Kuningas sõi esimest korda
soolaga tehtud sööki ja küsis kokkadelt:
Olete küll kaua aega sööka teinud, aga nii
maitsewat pole ennem weel teinud. Kuidas tegite te seda?"
"9. " XII 1928 a.
Kuresaare
linnapea.
Kõrgesti austatud Herra Riigivanem!
Teada saades, et Teie, k.a. Herra Riigivanem olete
oma käsutada olevatest summadest Kuresaare linna
supeluselu tõstmiseks 250 kr. määranud, otsustas
Kuresaare linnawalitsus Teile nimetatud annetuse eest
tänu avaldada ning peale selle oma tänutnude näh-
tavaks wäljenduseks Teie kui Riigivanema näopilti
Kuresaare linna voli kogu koosolekute saali üles seada, mis
oleks selles saalis esimine riigivanema näopilt.
Kuresaare linna volikogu omal koosolekul 5.XII.a.c.
ühines ühelhäälel linnavalitsuse otsusega, seda hääks
kiites.
Vastavalt linnavalitsuse ja linnavolikogu otsustele
on Teie näopilt Kuresaare linna volikogu koosolekute
saali ülesseatud.
Meil on see meeldiv au tohtida seda Teile,
k. a. Herra Riigivanem, teatavaks teha.
Kuresaare liinapea
Volikogu juhataja.
Kuusiku müha.
Me kuusik mühas nii võimsalt
Ta laulu mu südame lõi;
Ta mühinat kuulasin aina
Ei seda ma unusta või.
See mühin nii püha ja ilus
Ja vangistav, nõiduv ta hääl.
Noor süda põles mul rinnus
Ta kohinat kuulates sääl.
Aeg kiirelt kadus ää merre.
Ja kuusik mu`st kaugele jäi,
Jäi eemale müha, mis rindu
Mul meeldiva helina lõi
Kuid kuusiku mehine müha
Mul alati armsamaks jäi,
Ta mühinat kuulasin väga,
2. jaan.
48p
maast üles ja jooksis kassile järele. Aga
kass jooksis wäga ruttu ja ronis kõrgesse puu-
sse üles kust Rolla teda kätte ei saanud.
Rolla tahtis küll ronida üles aga ta ei saanud.
Kass istus puu otsas ja waatas alla. Rolla
waatas üles ja haukus kassi. Kass ei tundnud
mitte hirmu. Tema jäi kauaks ajaks puu ot-
sa. Rolla sai wäga wihaseks ja jooksis ära.
Ja siis tuli ka kass puu otsast maha ja jook-
sis ära.
Saabel.
kiiret, mõtles poisike jälle, ja siis läksid nad (heinamaale), Seal elas nahktaskuga
soole.
lambur. ta hoidis oma Pitsuga karja. – Ainustki puud ega põõsast, aga õis õis kül-
les roosas virves ja üle leekiv päike, nii kaugele, kui silm ulatas. Vanake istus
koeraga onni ees; see oli must ja inetu, turvastest, kuid lapsed ronisid kohe ukseau-
gust sisse. Vanake näitas neile tihase pesa, mida see ühe prao vahele ehitanud. See oli
ilus lind, lapsed oleks ta heameelega kinni püüdnud. Pärast korjasid nad lillesid ja mar
ju ning rõõmustasid end igal viisil. Vanake pani käe silmi ette ja vaatas
päikest: see oli ta kell. "Lõuna on käes, te peate koju minema," ütles ta siis lastele,
Varsti oli õhtu, – jälle hommik, vana kell lausus ikka: "tik! tak! - tik! tak!
Päev järgnes päevale, kuid kirjatöö oli ikkegi tegemata. Ja jäigi: sest nüüd oli
koolivaheag otsas; kui poisike kooli tuli ja tal kirjatööst muud valmis polnud, kui-
kinni
pealkiri, pahandas vana õpetaja väga, jättis teda peale tundide istuma ja karis-
tuseks pidi ta laulu pähe õppima. Selles luuletuses-küsiti: "Mis-lendab kõige kiire-
mini?" ja jõuti otsusele: "Aeg!" "Nii siis aeg," mõtles poiss, kui ta luuletuse pähe oli õppi
nud ja koju läks; "Kes seda oleks võinud arvata?" Ta ei uskunud seda siiski, vaid mõtles
vaheaja peale, oh, kui palju oli sinna veel aega! Aga viimaks jõudsid ka need kätte
Jõulud! laste kõige ilusam aeg. "Oh jõulupuu, oh jõulupuu, kui armsasti sa
hiilgad!" Nii laulis ta juba oma rõõmsa veikse õekesega. Kui nüüd ema ukse
avas, nägid nad küünlate hiilguses jõulupuud ja neile vastu voolas armas lõhn,
mis jõuduõhtul tubasid täidab. Ja missugune rõõm, miisugune õnn suurele, kui veiksele!
Ka kägu tundis jälle rõõmu.- ilus jõulupuu nõidus talle alati kevade tuppa
Tore kuusk ja rõõmsad lapsed, mis oli veel ta südame rõõmuks tarvis? Ta pööras end üle-
val marssiva mehikese poole ja ütles: "Vaata! Vaata ometigi! Nüüd on jälle kevade! kui
rohelised juba puud on. Kuidas lapsed jälle hõiskavad ja rõõmustavad." - Aga veike
mehike ei kuulanud teda. "Pole aega," ütles ta „pean marssima!"
„Tik! tak! - tik! tak!“ ütles jälle vana kell, aga lapsed ega vanemad ei pan-
nud isegi käo kukkumist tähele; varsti olid küünlad ära põlenud ja nüüd mindi puh-
kama. Kõrval toas uinusid lapsed, unes veel kord ilusaid õhtutunda läbielades,
mis nad nii palavalt igatsenud, mille peale nad nii kaua rõõmustanud: nüüd oli
see möödas. Aga mitte kõik, - terve nädal kestis veel vaheaeg, - seitse päeva, -
kus selle aja ots! Aga ka need läksid mööda; kui õdet - venda uueaasta püha õhtul
oma ranitsakesi valmis seadsid, sest homme pidid nad kooli minema, mõtlesid nad juba
kui palju, palju aega on järgmiste vaheaega! Nad tulid ometigi, - vana
kell lausus ikka oma: "Tik! tak! - tik! tak! - nad tulid ja läksid, - kuid poisike
ei uskunud veel ikkagi ajalendu. Kuidas võis ka aeg lennata! - kas polnud
ta ikka alles poisike ja ta õeke veike tüdrukuke? kui aeg lendaks, oleks nad juba
361 p
2 - 271
„Me tegime nagu harilikult, midagi uut juure ei
pannud. Köögis oli aga see kaupmees, kes kauplemise
luba palus, ehk pani see midagi toidu hulka," wastasid
kokad ja kutsusid kaupmehe poja sinna.
"Mina olen süüdlane!" ütles kaupuhu poeg. "Panin
soola toitude hulka, nagu meil seda tehakse.
"Seda walget liiwa?" küsis kuningas. „Palju eest müüd
kaupmehe poeg nägi, et asi hästi läheb ja wastas:
„Laeva täis kulda, laewa täie soola wastu.“
Kuningas ostis wastutõrkumata selle hinna eest
kõik soola ära ja saatis ta auga minema.
Kui päri tuul tuli, purjetas kaupmehe poeg koju
poole. Laewamehed said aga kaupmehe poja peale kade-
daks ja wiskasid ta merde, ise aga pöörasid teist
teed minema. Ujus aga sel ajal, kui nad kaupmehe
koja merde wiskasid, üks palk, mis ta ise oli merde,
wisanud. Ta wõttis palgist kinni ja lained kandsid ta ühe
saarele. Saarel elas aga üks hiiglane, see küsis:
„Mis otsid sa minu saaarelt?"
Kaupmehe poeg jutustas loo ära, kuidas laewamehed
ta merde wisanud ja ise edasi sõitnud.
„Tahad ma wiin sind tagasi laewale," ütles hiiglane.
"Istu mulle õladele ja hoia kõwasti kinni." Pani siis
kaupmehe poja õladele ja jooksis läbi mere, kus wesi
ainult põlwedeni ulatas. Kaupmehe pojal kukkus müts
peast ära ja hüüdis:
"Pea kinni! Müts kukkus!“
„Ah sõber! Mütsist oleme juba palju maad
eemal, ei pruugi aega raisata." ütles hiiglane ja wiis
ta randa, kus laew ankrusse olid jäänud.
Kaupmehe poeg laskis mehed wangi wiia, kauples uued
mehed ja sõitis koju. Nüüd oli neil suur warandus
ja ei läinud iialgi meretaha kauplema.
wene keelest L. H.
Hermann Lepp.
Jõuluõhtu ja lapsed.
("Lastelehele")
Küll võimsalt valdab laste meeli rõõm
neil õnne aimdus täidab tundeilma,
mis märkad siis, kui vaatad nende silma
kus süttinud on noorusline lõõm.
Mis on see võim, mis valdab laste meeli
neil rõõmul helisema paneb keeli?
See on ju jõuluõhtu ime võim
mis nende meeli endiselt veel köidab
neil rinda rõõmsa lootusega täidab,
et heliseda võib siis laululõim
kui haljas kuusk ju seisab keset tuba
ja selle ehtimiseks on neil luba.
Ja kui ju küünlatules särab kuus
ning lapsed selle ümber teevad ringi
siis see, mis ootuses neil täitnud hingi,
end avaldab siis laulus nende suus.
rõõm leegitseb kui tuli nende silmas.
kõik halbtus ununenud tundeilmas.
omale.
5.) Tohter võttis poisi kasulapseks.
Mikust sai pärastpoole
õpetaja ning ta oli oma
kogudusele armulik isa.
Niisugust head õpetajat
polnud seal kunagi olnud.
inimesed teda sellepärast
et ta puhtaste Eesti keelt
rääkis.
Kirjutanud: Th Müller.
Loomapiinajad
Rikkal kaupmehel olid kaks last: poeg
Woowo ja tütar Lea: nad olid aga väga ära-
hellitatud. Kõik mis nemad tahtsid, seda
pidid teenijad jalamaid täitma. Lapsed
läksid nii pahuraks, et iga tühja asja
üle vihastasid ja siis rusikatega tee-
nijaid tagusid. Neil ei teinud enam lõbu
miski asi. Mängu asjad olid igavad,
teiste naabri lastega nad mängida
ei tahtnud, sest olid selleks liig
uhked. Lõpuks hakkas Woowo loomi
piinama. See meeldis ka Leale ja nii
läks hirmus mäng lahti. Ikka ja
ikka arvasid nad uusi abinõusid
piinamiseks. Kärbestel kiskusid nad
jalad ära, ussid lõi kasid noaga pooleks,
kassile käänasid saba sõlme, lasksid
vibupüssiga sigadele teravaid nooli
liha sisse, niisama hobustele, matsid
elusalt loomi maha j.n.e Küll keela-
sid vanemad aga midagi ei aidanud.
Nad saiwad aru, et see nende oma
süü on. Nad olid lapsi liiga ära
hellitanud. Nüüd ei kuulanud nad
enam vanemate sõna. Ema
Lastelehele.
1. Kojutulek. Jutustus kalurite elust.
Kaua olid nad juba rannal seisnud ja merele vahtinud, - sest täna pidi isa
kojutulema. Juba vajus päike tulekerana merde, õhtu jõudis kätte; seal tõusis kauguses
puri nähtavale, veel üks, ja veel üks. "Nad tulevad! Tuleva!" Nüüd algas vaidlus: "See
on meie paat!" - "Ei, teine reas. Ma näen, isa seisib tüür juures ja tervitab kübaraga."
lähemale ja lähemale jõudis veike laevastik, purjed lasti alla, krudisedes jooksid paadid
liivale. Haameelega oleks Marieke isale läbi leige vee vastuläinud! Isa tuli kaldale
võttis emasülest veikese, Marie käekõrva, nii et emale muud ei jäänud, kui soe pilk ja
rõõmus, tere õhtust! Siis läksid nad koju, lähedasse majasse. Kõik need koju
tulejad, tõsised mehed rõõmustasid kogu teel jällenägemise üle, Karu - Juhan
iseäranis. Igakord, kojutulles pidi ta selle peale mõtema, kuda ta ükskord
oma emaga samal kohal isa ootates seisnud. Suur torm oli olnud, kuulujutud
mitme kalapaadi hukkumisest olid veikse küla elanikud hirmu ja ärewusega täitnud.
Vaikides ootasid kõik ja vaatasid merele. Paadid tulid, kuid isa oma polnud
seal hulgas; keegi ei teadnud ütelda, kuhu ta jäänud. Torm oli ööse paadid
laiali ajanud ja alles hommiku olid nad jälle kokkusaanud. Lootust ei maksa
veel kaotata, mõni kord jõuavad tormist eemaleaetud kolme, nelja päeva
pärast tagasi tulevad; kuid meeste kägudelt võis lugeda, et nad seda isegi ei
uskunud. Pikkamisi läksid nad omastega üksteise järele kodu, tema ja ema
jäid üksinda rannale ja vaatasid kuni pimedani merele. Tuul läks tugevamaks
ja ta palus: "Ema, külm hakkab, lähme koju!" Ema ei lausunud sõnagi, vaid
vahtis liikumatalt merele. Naabrid tulid ja palusid ema sõbralikult koju tulla,
pikkaamisi, nagu mõnda raskust vedades astusid nad koju poole. Toas seisis
õhtusöök laual; ema langes toolile ja nuttis südant lõhestavalt, - ka veike Juhan
nuttis kaasa, tuul hulus väljas ja laulis oma metsikut laulu, nagu ta seda
mineval ööl isale laulnud, igavese surmavõitluse laulu. tuul, peksis-agedamini vihma
vastu akant. Vana surnuaial, värava lähedal seisab kiri; isa nime ja
ilusa salmiga merest, kes ka kord oma surnud välja annab, kuid isa ise pole
Sest nüüd on juba hulka aastaid möödas, aga igakord, kui ta õnnelikult koju
jõudis, pidi ta selle peale mõtlema, nii ka täna. Kõvemini surus ta tütrekese oma,
rinnale ja saatis palava tänupalve selle poole, kes teda armulikult kaitsnud ja
koju saatnud...
Neljas peatükk.
Säraval jõuluhommikul ärkas Leena imelikult raske südamega.
Kohe silmi avades oli ta tunnud suurt veava, ei teadnud aga, mispärast.
Siis tuli talle meele, et ta oli und näinud, päratu pikka und.
Köök oli tulnud täis taevalist valgust. Kesk valgust oli seisnud
väike, kaunis ingel, kelle nägu oli hiilganud nii, et Leena polnud võinud
vaadata. Ja ingli valged riided olid säranud kui hõbedane kangas
ja tiivad kumanud kui koidupuna. Ja see ingel oli rääkinud Laura ven-
na surmast suures linnas, mis mäe otsas on. Ja siis oli ingel ütelnud:
„Vaata, oh inimene, oh inimene, mis sündima peab Roomas, mis paavst
antikristuse alla heidetud, et Laura pärast peab nutma Kirsti
pärast ja et tema uni peab olema igavene kui Kirsti uni, kui ei
tule päästja, sest et oled naernud, aga mitte põlvi nõtkutanud.“
Ja Leena oli nutnud ja põlvedel kahetsenud, et ta oli naernud.
Imeline uni!