Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
shlalla, leierid?" "Hea vanake," vastas üks, "See kaup võib õige hea olla, aga meie naised
on imelikud ja linnas on kombeks saanud, ainult ilusa poeteenri Saidi juurest, osta;
meie käime juba asjata ringi, aga kui sa meile teda juhatata tead ostane teine kord sinult."
„Allah il Allah!" hüüdis Kalum-Bek sõbralikult hirvitades: „Teid on Prophet õige
ukse ette juhatanud. Ilusa Saidi juurest tahate leierisi osta? astuge sisse, siin on ta kauplus."
Üks meestest naeris Kalumi inetu kogu üle ja tõenduse, et tema ilus Said olewat, üle
teine mõtles, et Kalum neid narrib ja ei jäänud talle midagi võlgu, vaid sõimas, et küll sai.
Kalum Bek kutsus naabrid tunnistajaks, et tema äris ilus Said teenivat; aga need, tema ostja-
te rohkuse üle pahased, ei tahtnud sellest teadagi ja mõlemad mehed tahtsid nüüd vanale vale
tajale, nagu teda nimetasid, head õpetust, anda. Kalum kaitses-ennast rusika asemel kisa ja sõi-
musõnadega, nii et hulka inimesi kokku tõmbas; pool linna tundis teda, kui ihnuskoid ja
kelmi ning olid nende müksudega, mis talle anti, väga rahul. Praegu tahtis teine mees ta
habemest kinni võtta, kui teda kinni haarati ja vastu maad virutati, nii et turban maha
kukkus ja tuhvlid eemale lendasid. Hulk, kes heameelega (vanamehele) näinud oleks, et
keretäis oleks antud, nurises; mahavisatu kaaslane vaatas tegija järele ümber, kui ta aga pik
ka tugevat noortmeest nägi, ei julgenud ta tülli minna; sest Kalum, kes oma peasemist nagu ime-
teoks pidas, näitas noooremehe peale, üteldes: "Mis te veel tahate? Seal seisab ta juba mu isandad
see on Said ilus poeteener. Rahvas ümberringi naeris, sest teadis, et Kalumile ülekohut tehti.
Mahavisatud mees mees tõusis häbenedes üles ja lonkas, shalli ja leierit ostmata jättes, kaaslase-
ga minema. "Oh sa poeteenrite täht," basaari kroon!" hüüdis - Kalum Saidi sisse viies:
"Tõeste, see oli tubli; poiss lamas maas, nagu poleks ta jalulseisnudki, ja mina - poleks
Miks on Eesti mulle armas?
Eesti on mulle armas sellepärast
et mu wanemad on eestlased ja
ka minugi soontes woolab
eesti weri. Sellepärast, et maa
mille põues kangelased puhka-
wad - kes oma werega selle pinda
on kastnud, oma elu lunastamise
ohwriks andnud, wõeraste rahwas-
te ikkest wabastamiseks - on
eestlaste maa. Sellepärast,
et küla, kus ma sündisin, keel
mida ma räägin, raamatud
mida ma loen, wennad, õed,
sõbrad ja kõik inimesed
kes mu naabruses elawad, ilus
loodus, mere lahed, metsad ja
mäed; kõik mis ma näen ja
kuulen, õpin ja armastan
on - eesti.
Mõni ei tunne küll weel sar-
nast armastust isamaa kohta
nemad panewad halwaks
mis on oma ja usuwad
et mujal on kõik hää ja
kaunis ja lugupeetud. Aga
kui oled juba täiskaswanud
ja juhtud wõerale maale,
kus üksiduses ja tundmata-
na omi päewi mööda saa-
dad, tuleb sagedasti kodu-
igatsus: Tahaks jälle olla
seal, kus kõik oli nii omane,
nii armas, kuigi lihtne ja
kehwa, ja sagedasti ilutagi-
siisgi kodu!
Wõersilt tulles tunned suurt
hellust mis silmad niiskeks
teeb ja südame ajab rõõmust
tuksuma. Pidagem meeles
et isamaa armastus on
kallis püha tunne. Seda
peame ka alati oma tegudega
ülesnäitama, iseäranis siis
kui isamaad ähwardab häda-
oht.
Kewade kajad.
2. Põllumees
Sa tulid oh kewade kallis
tuimad talwe päewad on ära ;
taewas meile uut õnne sallis:
silmi täidab meil tänulik sära.
Kes märkab seda tööd, seda sündi
mis kihinal, kahinal maa põues . . .
Peab põllumees meeles ju kündi,
adrad, äkked ootwad ta õues.
Tema üksi wist kewadet ootab
Temas elab weel kangelas'meel,
tööd tehes ta paludes loodab
Looja õnnistust külwile weel. -
Tänu sulle sa põllumees wahwa
ei põlga sa rasketki tööd;
sa toidad mõned miljoonid rahwa,
ise unustad uneta ööd. -
Maa on see emake andja
põrmu lapsille, looduse wäed
ja põllumees koguja, kandja
kes täidab kõik näljaste käed . . .
Meie maal kaswab kartul niisa-
ma, nagu ta kodumaal Ameerikas.
Kuigi ta meil metsikult ei kaswa.
Kartul armastab liiwasegast musta-
mulla maad. Häid kartulaid saa-
me ainult siis, kui meie teda hari-
me ja hoolitseme.
Kartul pannakse kewadel sellejaoks
tehtud wagudesse ja aetakse muld
peale. Warsti peale mahapanemist,
kui mitte külm pole, märkame wa-
gudel tumerohelasi lehekesi, need on
noore kartuli lehed. Jaanipäewa
ümber ilmuwad õied. Igal seltsil
on õied isewärwilised. Peale õitsemist
ilmuwad õite asemel rohelased õu-
nakesed. Nendes õuntes walmiwad
kartuli seemned, mis meil küll ei
walmi.
204p
Päike paistab punase kuulina
läbi paksu külma talvise udu.
Kõvakskülmanud suured lumepallid,
mis eila veeretati, peegeldavad
kullase läikega vastu. Külm
valitseb jälle halastamatalt.
Arnold Jürgenson
Karlova tän. N 75 kr. 6.
jooksis 137 ta mäe poole ja nägi eemalt 7
kuidas nende õues kõik kurwalt ringi
käisid. Ema oli aias pingi pääl, juu-
sed olid halliks läinud. Ta ei pannud
tähelegi kui Lea wärawast sisse astus.
Ka oli see sein suur ja ilus, kadunud
Lea oli aga väiike. Lea tormas ema juurde,
langes talle kaela. Kirjaldamata oli
palee nägemise rõõm. Täielik ei olnud
rõõm siiski, sest puudus Woowo.
Ta lubas ka kodu otsima hakata,
teel oli teda aga vist mõni õnnetus
tabanud. Kohe seati ratsahobused
sõiduvalmis ja ratsanikud kihuta-
sid metsa poissi otsima. Jõudsid
nõiamoori onni juurde. Nõid sil-
mas neid juba kaugelt ja wiis Woowo
pimedasse keldrisse kinni. Ratsa-
nikud pürutasid wärawa pihta. Pom-
peripossa pistis oma pika punase
nina wärawa wahelt wälja ja küsis
mis waesed tahavad, Üks ratsanik
lõi aga kohe piigi otsa talle näkku a.
nitas karjus nõid ja lubas kõiki
ära moondada. Ratsanikud olid aga
juba wärawast sees ja kõitsid tal
käed selja pääle kinni. Nii lamas
ta maas ja ajas rohelist wahtu suust
ja silmist wälja, Läks ikka kollaste-
töölised, kes pudingi valmista-
misel kaasa aidanud, sõnas onu Roobert.
„Nüüd," lausus onu Roobert", et
seda pudingit teha, peab meil kõige-
pealt (püüli) jahu olema; aga kui
palju inimesi peab olema tööta-
nud ja vaeva näinud, enne kui
jahu saada; selleks tuleb põllu-
maa künda ja külida ja äestada
ja vili kokku koristada. Ainult
ja väga mitmesuguseid töölisi
tarvis: mäetöölised, äärtsisulatajad,
saha valmistamiseks läheb palju
ja puusepad peavad selleks ametis
raudsepad, puuraiujad, saagijad
olema
"Hobuse riistadeks tarvisminev
nahk peab saama pargitud ja
sadulsepale valmistatud. Siis on
jääda. Ma tean sa oled hää laps olnud ning niisu-
guseid lapsi armastame meie. Meie võtame su enda-
le kasulapseks, meil endal muidugi last ei ole.
Tängsest päevast saadik ei pruugi sul mingisugu-
se raske töö ja vaeva all kannatada."
Rõõmupisaraid valades tänas Tiidu oma hää-
tegijaid ja jäi metsavanade juure elama.
A. Roos.
Väga lugupeetud härra Jaan Tõnisson
Avaldan Teile südamlikku tänu, et aitasite kaasa
minule õpetaja koha saamisel Tartu linna. Ma töötan
2 algkooli peal, Tolstoi tänaval. Härra Looga töötab
Ka seal.
Veel kord: võtke vastu mu südamlikum tänuavaldus.
9. IX. 34
Suurema lugupidamise ja tervitustega
Andress: Gustav-Adolfi 16-4
Näen Sind oma ees seiswat wanana,
kortsulisena hallpääna. Aga mina
Sinu laps ei mõtlegi et aeg kulub
peagi ja wiib Sind sinna, kust
inimesed enam tagasi ei tule. Ei tule
mul meeldegi et ka noorestki saab
hõbehall wanake ja minagi mõne
aasta pärast niisamasugune olen
kui sina Emake.
maailm ja ise oled Sa kuninganna
minu lapsekuningriigis. Emast
kõrgemat ei ole keegi - mõtlen
ma - ei muu kui Jumal. Teda
pean ma kõigist enam auustama-
nii on Ema õpetanud.
Miks just Sina asud minu
südames enne kõike muid? Miks
mälestus Sinust on mulle kui
ohwripaik kuhu keegi poriste
jalgadega ei saa astu? Miks
Sinu nime ees - oh Ema - kõik
paljastawad päid ja kumardawad
kurjategijatki pühiwad sala pisa-
raid silmist kui Sinust neile
räägitakse. Terwe maailm on
walmis Sind kaitsema; igawese
häbi osaliseks saab see kes Sinu
nime häbistab. Kõik teda põlga-
wad ja kahetsewad sest tema too-
rus on arusaamatu.
Miks oled Sina Ema mulle kallis?
Eks tuhanded inimesed mu ümbru-
ses ole Sinu wäärilised? Mul on
sõpru ja sõbrannasi, kes kõik
„Vend Erki, vend Erki,“ vastas Leena otsekoheselt, aidates
lektorile meeletuletada ununenud nime. Lektori proua purkas Leena
eksituse ja selle agaruse üle, millega ta lektorit püüdis aidata, naer-
ma. Lektor aga muigas veidi ja seletas pehmel häälel Leenale:
„Mina püüdsin meeletuletada siin ühe oma õpilase nime.
See vend Erki on selle nägu."
„Nii-ii,“ lausus Leena pikalt, naeratades oma eksituse üle.
Aga siis algas ta pooliti seletama:
„Minu meelest see vend Erki tuletab meele üht tohtrit, või ei
olnudki ta veel päris valmis tohter?“
Leena pööris kui küsides lektori proua poole. kuid see läks
teisele poole jõulupuud üht küünalt seadma, mis vist vähe viltu
oli. Ja Leena jatkas:
„Ometi tema ju semestri vaheajul arstis. Siis aga võttis
kätte ja suri...“
„Kas vahest õnnetut surma?“ kusis lektor, kes aimama
hakkas, et Leena samal teel on, mil temagi.
„Õnnetut surma,“ vastas Leena. „Õnnetut. Oli sõidetud hobusel
haige juure, hobune aga oli hakkanud lõhkuma ja seal...“
„Mis tema nimi oli?“ küsis jälle lektor.
„No, ütelge nüüd!“ hüüdis Leena. „Seda mina aga mäletan,
et ta Palutornimägi ei olnud. Aga proua ehk mäletab seda?“
„Kas Leena mõtleb Vartiovuori?“ kuuldus proua hääl kuuse
tagant.
„Vartiovuori jah!“ hüüdis lektor ühel häälel Leenaga. „Erki
Vartiovuori. Tema oli sealt teie talust.“
104p
pilvede tahtmine on minu paistmine."
Mees läks pilve juure ja ütles: "Pilv, sa oled
kõigetugevam, võta mu tüttar naeseks."
"Tuul ajab mind." Mees läks tuule juure
ja ütles: "Tuul, võta mu tüttar endale,
naeseks, sa oled kõige tugevam." "Ei, mäed
takistavad mind," ütles tuul. Mees
mõtles: "Kui kaua see juhatamine kes-
tab, ja kes see kõige tugevam on." Mees
läks siiski mäe juure ja ütles: "Mägi,
sa oled kõigetugevam, võta mu tüttar
ära." Mägi ütles: "Rotid käigustavad ja
kaabivad mind." Mees läks roti juure ja
vastas: "Mind varitseb kass." Kassi juurde
minnes sai mees vastuseks: "Koer ajab
mind taga." Mees läks koera juure ja
ütles: "Sa oled kõige tugevam, kosi mu
tüttar endale naeseks." Kver vastas: "Hunt
murrab mind." Mees mõtles: "Ega või hun-
di juure muidu minna, peab meelitama."
Talv.
Kui nägematu käega lilled maalib
külm imemustrites ju aknale,
lund sajab, tuisk see hangi üles vaalib
ja aiateibas plaksub pakane.
Ja räästale jääpurikad nii suured
kui selgest kristallist on tekkinud
ja õues, kus nüüd õõtsvad valjud tuuled
hang hange kõrvale on kerkinud.
Tuul hulub, aknaluuges pilli ajab
ja väljas tuiskab ilm nii tormine;
lund sajab, vahetpidamata sajab,
ilm andub täielikult talvele.
Kuid kuusk me suve haljuse võrdkuju
nii uhkelt vastupaneb külmale
ta kuni läbi tuiskude ja saju
meil jõuab jälle kuldne kevade.
12/VIII 23
412p 8.
suurt kisa tõstsid, Saidi peale näidates vandusid ja neasid. "See on see", karjusid nad,
„kes suure Almansoori, kõige vaprama mehe, ära tappis; ta peab surema, me tahame ta
lihas shakalile söödaks anda." Nad tungisid puutükke ja muda pildudes Saidile kallale,
nii et isegi röövlid vahele pidid astuma. „Eemale naised ja poisid!" hüüdsid nad ja ajasid
kogu piikidega laiali; „ta on suure Almansoori lahingus, tapnud ja peab surema, kuid mitte
naise, vaid vappa mehe käe läbi!" /Telkide keskel, vabal platsil peatati; vangid seoti paari-
kaupa kokku, saak viidi telkesse. Said seoti ja viidi ühte suurde telki. Seal istus üks vana
toredates riides mees, kelle tõsine, uhke ilme näitas, et ta selle salga pea oli. Mehed, kes Saidi
tõid, astusid peal ette. „Naeste kisa ütleb mulle, mis sündinud on," rääkis maiesteetlik
norus
tõendavad rauk, kuna ta röövlitele otsa vaatas. „Teie näod tunnistavad seda - Almansoor on langenud.“
„Almansoor on langenud," vastasid mehed, „aga siin, Seelim, kõrbevalitseja, on ta mõrt-
sukas; me tõime ta siia et sa otsustaks, kuda ta surema peab. Peame teda kaugelt noolega lask-
ma või tahad sa, et teda ülespoome, ehk hobustest lõhkikiskuda laseme?“ „Kes sa oled?"
küsis Seelim vangilt, kes surema valmis, kuid julgelt tema ees seisis. Said vastas lühidalt ja
avalikult. "Kas sa mu poja salaja tapsid? Seljatagast noole või piigiga läbi puurisid?"
„Ei isand"vastas Said. „Olen ta avalikus võitluses; mees mehe vastu, surmanud, sest ta kahek
sa mu kaaslastest, mu silma all maha lõi." / "On see nii?" küsis Seelim vangihoidjatalt meestelt,
„Jah isand, ta surmas Almansoori avalikus lahingis,“ vastas üks küsitutest./ „Siis on ta
samuti teinund, kui meie ise oleks teinud," jätkas Seelim, „ta on oma vaenlase, kes talt
võidelnud. / elu ja vabadust riisuda tahtis, vastu/  võidelnud ja surmanud, selle pärast vabastaga ta köidi-
kutest!" Mehed vaatasid talle imestanult otsa, ning astusid kahtledes tööle. „Nii ei
pea siis su poja, vapra Almansoori, mõrtsukas mitte surema: küsis üks, vihaseid pilka
Saidi peale heites. "Oleks me ta parem kohe tapnud!" /Ta ei pea mitte surema!"
hüüdis Selim, „ja mina võtan ta isegi, kui õiglase osa saagist, oma telki, ta peab mu teener
olema!" / Said ei leidnud vana tänamiseks sõnu; mehed lahkusid nurisedes telgist,
1,2.3) ja kui nad väljas, Saidi surmamist ootajate naiste ja lastele, jutustasid, Selimi otsust
karjusid need, et nad ise Almansoori surma tasuvad, kui isa kättemaksmisest loobub.
Teised vangid jagati salkade peale ära; Ühed lasti lahti, et rikkamate jaoks, lunas-
sid pidid siinlaagris kõige mustemaid tõid tegema. Mitte nii polnud Saidiga. Oli see
ta julge, kangelaselik välimus ehk hea fee saladuslik nõidus, mis Seelimi tema poole
võitis? Seda ei teadnud mitte ütelda: aga Said elas rohkem poja, kui teenri kombel
arusaamata/ telgis. Vanamehe mõistmata poolehoid, tõmbas teiste teenite vaenu tema peale. Kui
ta läbi laagri läks, tabasid teda vaenulikud pilgud ja kuuldi sõimusõnu ning vandeid;
ja paar korda vuhisesid nooledki rinnaeest mööda, et nad teda ei tabanud, kirjutas
ta saladusliku vile, mida ta rinnal kandis, arvele. Sageste kaebas ta Selimile, oma
Waene Hans
Mööda küla tänavat kõndis kord
üks poisike ja palus iga ukse juures
tükikest leiba, ehk mõnda muud
weikest andi, mis waesele sandipoisile
vaja läheb. – Selle poisi nimi oli Hans.
Isa ja ema olid tal ammu surnud
ja Hans elas üksi ilmas. Hans oli hää
südamega poiss. Kerjamine ei olnud tale
sugugi meelt mööda, et ta aga veel väga
jõuetu oli ja tööd teha ega karjas käia ei
suutnud, pidi ta sellega leppima, mis
tale heldeist kätest andi.
Paljuid oli ta silmaveega palu-
nud, teda mija võtta, lubades kasva-
tusvaeva suureks saades ära tasuda,
aga igal ühel oli eneselgi kitsas käes ja
kes tahtis siis veel võerast last enese toita
„Ei neid täna vist küll veel tarvitata,“ sõnas Leena ja tõstis
jalad toolile, et neid puhata lasta ja selga seina najale toetades se-
dis end maugavasti istuma, sest lootis, et Laural läheb riiete kasti ta-
gasi panemisega tükk aega.
„Vend tuleb täna,“ kinnitas Laura kasti ääres istudes ja riideid
hoolega kokku pannes ja käega kortsusid väljasilitades.
„Isa saatis telegrammi.“
Leena ei ütelnud madagi.
„Tohtri härra ütles, et vend tuleb lennukil.“
Leena jäi vaikseks.
„Aga kas vend oskab meile tulla, ta pole ju enne käinud.“
Laura raputas kuue uuesti lahti, sest kortsud olid sisse jäänud, ja
pani ta siis uuesti kokku. Seda tehes jatkas ta oma juttu: „Ei osa-
nud ju Leena õdegi, kes maalt tuli Leena juure tulle. Eksis ümber
võõrastes majades. Viimaks tõi politsei ta siia. Kas Leena mäletab
veel?“
Et vastust ei tulnud, läks Laura vaatama.
Leena magas.
Laura läks rahutuks, sest tundis end üksi olevat.
„Akende taga on juba must, kas siis vend veel pole tulnud?
– Aga kui ta on eksinud võõrastesse majadesse?“
Laura läks esituppa, pani kiiresti üliriided selga ja läks
uulitsale.
Leena ärkas, sest selg oli kangeks jäänud. Puhkamine olii nii
hää olnud. Ja ta istus oodates, mil Laura teisest toast jälle midagi
käseb, sest nägi, et riided olid ära pandud ja Laura ära läinud.
Aga kaua sai ta nüüd rahus istuda. Nii kaua, et tal viimaks
Merel
Taeva äär on punane kui veri,
Tulekarva langeb päike meresse-,
vaikselt puhub tuul ja virvleb vesi
Tasa liigub minu väike paadike.
Vaata kuidas päike puistab kullateri
Lahkudes veel ohtralt üle vee,
Särab sätendab neist kogu meri
Illutseb vee peeglil minu paadike
Sõua, liugle laia mere hõlma,
Kuldse randa, päikse maale paat,
Sõua, liugle üle peegli pinna
Kuni päikse juure viimaks saad.
7. VIII. 20.
Sõidul
Sõida, sõida, su kisuke!
Täna ilus saanitee,
Läbi metsa, üle välja
Kellad teevad trilla-tralla.
Lähme külla tädile
Täna ilus saanitee!
Läbi metsa, läbi laane,
üle välja, hiilgava lume.
Sõida kiirest traavi suksu
Meil kõrvilakka tuksun;
Kellad teevad trilla-tralla
laulud peasvad rinnust valla.
Tädi elab sääl pool metsa,
sõita meil veel mitu versta,
sõida, sõida, suksuke
Õhtuks saame sihile,
tädi juure võersile.
Sõida, sõida, suksuke
Täna ilus saanitee
2) Juhan Kurrik t.
raamatuköitjaks hakata. Kuid et ta endise kooliõpe-
taja Mats Kirseli soovitusel Tarvastu köstri ja kihel-
konna kooliõpetaja Hans Vühneri abiliseks sai jät-
tis ta raamatuköitjaks hakkamise nõu katki. Abi-
kooliõpetajaks saades tuli tal palju ja mitme sugust
tööd teha, nii oli tarwis kihelkonnakooli poisse ja era-
kooli lapsi õpetada raamatuköitmise tööd teha, köst-
ri aedniku kutsari ja sekretääri kohuseid täita
ning suvel remonteerimise=tööd teha. Ning kõige selle
töö tasuks oli esimesel aastal 15 rubla ja kolman-
dal 40 rubla.
Hans Vühnerist kui laialt tuntud rahvuslasest
ja tublist kooliõpetajast sai. Kurrik niivõrd ära-
tust et ta hinges tõusis suur huvi ja armastus
Eesti rahvusliste ettevõtete vastu. Ning sellest ajast
alates hakkas Kurrik Eesti rahvusliste mõtete ja
ettevõtete kasuks töötama Rõngus kuhu ta hiljem
parema koha peale sai tõusis tema õhutusel Eesti
Aleksandri kooli abikomitee elule. Esimesena kinkis
Kurrik komitee kassasse kolm rubla, mis selle aja
ja ta palga kohta võrdlemisi suur summa oli.
uue ja
Hiljem avares Kurrikule võimalust parema
koha saamiseks, kuid enne selle kättesaamist pidi
ta Preisimaale Karalene seminari enda haridust
täiendama minema. Aasta pärast mil oli vastava
diploomi saavutanud pääses ta Tartu vallakooli-
õpetajate seminaari kooli õpetajaks. Venestuse tule-
mainitud
kul 1887 a. suluti seminaar ja Kurrik
oli sunnitud jälle köstriks hakkama esiti Ran-
nus pärast Tartu-Maarja koguduses. Viimasel ko-
hal oli ta ametis kuni surmani.
Eelpool maikitud ametid olid n.n. ametid leiva
saamiseks. Kuid selle kõrval oli Kurrik ka oma-
lusti tegev, nagu ta ise nimetas. Peaaegu ühegi är-
va sõja rahvusliku ettevõtte juures ei puudunud
Siis naeris ta jälle, avatledes Lauragi naerma. Nii naersid nad
tükk aega, ninad vastamisi, oma kukkumise üle.
„Nüüd ei tee me kogu õnnetusest enam väljagi,“ sõnas poiss.
„Kas ju?“
„Ei,“ vastas Laura kindlasti.
Kui poiss uuesti hakkas hobust korda seadma, tähendas Leena
talle seletades:
„Laura tahtis ütelda, et ta sind armsaks tahab pidada.“
„Küllap ma sellest aru sain,“ sõnas hobuse mees, „aga Laura ei
saanud minust aru, kui ma seletasin, et kui ta mind kaelast kinni
hoiab, siis vanker ümber läheb. Aga nüüd ma sean nii, et ta enam ümber
ei lähe.“
Poisi käsu peale istus Laura seekord tema kõrvale.
„Nüüd võid mind hoida niipalju kui himustad.“
Ohja harudega hobust hirmutades hüüdis poiss:
„Hei, hobu!“
Laura lehvitas isale ja emale käega, kui kauaks ajaks
jumalaga jättes.
„Jumalaga, jumalaga, meie läheme väljamaale.“
Ja poisi poole pöörates sõnas: „Kas nii?“
„Nii.“
Laura võttis poisil käealt kinni ja poiss laulis:
„Mina armastan sind
ja sina armastad mind,
Kuid lahkuma pidime.
Lahkumise pisarad silmas.
Ei iial mul kuiva siin ilmas.“
Sageli kõditaski mu lapshinge kerge õudsustunne, kui olin
hilja õhtuil sääl üksinda ja nägin veerlevaid, nobedaid tuisu
viirusid surnuaia nõlvakul, mis näisid kuuvalgel hõbe-
dasina, läbipaistvaina. Uskusin, et näengi vaime, kes
pidutsevad sääl hiliseil tundidel.
Nii omasteks said mulle üksildus ja õudsustunne
järsul põld kaldal surnuaia ligidal. Ikka kippusin
sinna kuuvalgeil õhtuil.
Unustamatult seisab meelen üks õhtu, mis veetsin
sääl. Ta oli õudsim kuid siiski armsaim. Sügava mulje
jättis ta mu hinge. See oli kord sügistalve õhtul, mil
ilutsesid põhitaevan virmalised. Olin ennemgi näinud
virmalisi - nad meeldisid mulle - kuid niisuguseina ei ol-
nud neid endale ette kujutanud, kui nägin sel õhtul
Must, sale pilvriba palistas põhitaeva veert ja näis nagu
stseen üllatava ilmingulle, mis ulatas ta varjust vehklevate
hõbedaste vihkena kõrgele talvtaeva tumedasse sinasse.
Vaatlin meeleldi suuke ammuli, naeruvina näol. Ikka
ilusamaks muutus hinge kõditav nähtus. Haruldaste
värve ühtuvas kumas helendas põhitaevas. Kõrgele üle
"Suure vankri", ulatasid hõbetüvelised vaihtuvvärviliste
päiega virmalised, paisusid suuremaks, sädelesid toreda-
main värven ja hääbusid taas et pikkamööda, et
anda mahti ilutseda uusil ilusamail. Vaatlin kaua
kuid lõppu ei näinud tulevat imenähtusel. Taas tõstsid
kõrgele omad veetlevilusad, sädelevad pääd uued virmalis-
vihud luues tuhmin taevasinan maheda värvharmoonia:
kahkjaspunase, violett, kuldroosa, roheka.
Taipamata mispärast, valdas mind äkki pöörane
vaimustushoog. Tundsin end lõpmatu õnnelikuna, kuid
siiski jooksis jubedusjudin üle mu selja. Tundsin
nägid nad paradiisi, kus jalutasid
loomade sõbrad. Nad lõbustasid end
kõik koos. Ühe suure mäe pääl kasvis
purprur punane koralli puu, mägi
ise oli rohelistest smaragdidest. Selle
puu ümber tantsisid inimeste hinged
liblikate näol. Ühes kristallidest lossi
söödi kõige paremaid sööke ja
valati vahutavaid jooke kullatud
peekritesse. Loomad ei olnud siin
enam maapäälses olekus, vaid
väikeste laste sarnased valgete
tiibadega Woowo ja Lea waatasid
ja waatasid, see pilt meeldis neile
väga. Kuidas oleks ka nemad tiiba-
del neile järele lennanud! Nemad
olid aga vangis - õnnetud olevused
rahutud ja täis hinge püüd. Igal
õhtul nutsid nad, aga see oli asjatu.
Iga päev nägid nad, ilusamaid ja
lõbusamaid pilte paradiisis just
oma, silma all. Ja nende südamed
läksid ka pehmeks. Nad andsid
teine teisele tõotuse mtte kunagi
enam loomi piinata. Kui nad
lootuse kaotanud olid elu paranemise
pääle juhtus suur pööre. Majestiku
würsti tütar sõudis kaaslastega
Talv peatab vahetevahel oma kärsi-
tuid täkke.
Peitu poevad nad aga kohe, kui
kuuldub täkkude sõituihaldav nors-
kamine, ja oma urgastes vabisevad
nad, kui hundab läbi metsade nen-
de hulguv hirnumine. -
Aegajalt avab tuisupoiss jälle
kotisuu, puistates lund alla, et
kasvaks, lumevaip ikka pakse-
maks ja Külmapoiss hoolitseb, et
pakseneks ja kõveneks vetekaaned
alatasa.
Vahel tekib aga Külma poisile
vallatusetuju. Oma kirvega pek-
sab ta siis puid ja jääd, nii et pau-
gatavad lõhki puutüved ja jäässe lõh-
kevad pikad ja laiad praod. Vahel
läheb ta aga päris jultunuks, nii et
isegi inimeste elumajadesse tikub.
Teekäijate-inimeste kimbutamine
on aga ta harilik töö. Ning lõ-
busalt naerab ta ise, kui inimesed
ta näpistamisevalu tõttu hüppavad,
ehk käsi vaheliti peksavad.
Talv aga nõjatab rekke ja vaatab
muutmata pilgul üle maa. Ta teab, et
ta pole ülekohtune valitseja ja et
ta head teeb loodusele, sundides
seda puhkama, uinuma.
Ja väsimatalt veavad ta
haukumist ja inimeste juttu; kohe sammusime
kõmina poole. Olime juba hulga aega käinud, kui
puude vahelt tuli silma paistis. Tule peale välja minnes
leidsime endid korraga kusagilt talu õuest. Kohe otsisime
toa ukse üles ja koputasime ukse peale; toast
kostis selge ja tugev "jah". Astusime arglikult
sisse. Laua juures istus umbes neljakümne aastane
prillidega meesterahvas, kes ajalehte luges. Meid
silmitsedes viskas ta ajalehe lauale ja saatis meie
poole üle prillide vihase pilgu, siis küsis, mis meil vaja
on. Meie seletasime oma seisukorda ja valetasime, et
olime metsa pähklile tulnud ja küsisime teed. A.
külasse. Mees ütles, et siit veel ainult üks verst.
külasse olevat. Meie tänasime ja läksime õue, kus
tige koer meid hirmsa haukumisega vastu võttis.
Ilm oli vahe/ajal pimedaks läinud, nii et kahe
kolme sammu peale midagi-ei näinud. Wiimaks
saime tee kätte ja hakkasime kodu poole minema.
Jaan ulatas talle "sussi", keda Mihkel suure huu-
dishimuga vahtima hakkas.
"Kurat, kui ilus! Kas sa isi tegid?“ küskis ta
Jaan vaatas kas tema kari "alles" on ja ütles siis:
„Ega ma teda es tiigi, mea nõidsin!“
„Mes? Messa tegid? Nõidsid?" küskis Mihkel ja
jättis oma suu lahti.
„Nõidsin jah.“
"Kudas sa's nõidsid?“
"Põiss-Piiter õpetas : et peab kolmel udusel 'ommu-
kul laia ja kivi pääl vähkrema ja isi ütlema: Jummi-
jummi maa-maa lea-la jumala, kümmi-kümmi
nesti-nesti, kässi-kässi tusti-tusti, et sis saab-
sussi...“
"Ja sea's tegid sedasi ja said?“
"Jah. Näe, "suss" on ju siin."
Mihkel pidas natuke aega aru ja ütles siis:
„Aga kuule! Mea tein ka sedasi ja nõiun omal'
"sussi". Vat siis lähme mõne lõuna vahe kuusikusse
oravid ja varesid laskma! Kudas niid nõidmese sõnad
ikki ollid: Jumm-jumm...? " Mihklil särasid silmad,
kui ta omale ettekujutas, kuidas nad mõnikord "jahile"
lähevad, mõlemil "sussid" käes ja astuvad täismehe
sammudega. Ja kui mõnda oravat või värest näevad,
kohe "plõks" ja - käes!
Suures kehas paistab silma suur kõht-
See suur kõht nõuab igakord kahe terwe
täiskasvanud inimese söögi.
Noor araablane elab truild Meha-
medi õpetuse järele. Tema räägib ai-
nult Araabia keelt, elas Araabias Sih-
leidis teda tuntud direktor Möl-
ler. Tema kutsus Hassan Ali ühes,
kui tema 1894 aastal Araabiast
karawaaniga Euroopasse sõitis.
Saksa keelest - ku.
lustilikult ja ajavad teine-teist
taga. Wärvud hüppavad rõõm
salt, oma mustade läikavate sil-
madega teraselt ümber vaadates.
Isegi vangistatud puurilinnud
laulavad rõõmsalt peaaegu oma
vangipõlve ära unetades. Koer kes
keti otsas on, ronib putkast välja,
haugatab paarkorda ja hakkab
aeglaselt lumekraapima. Kass,
kes vagusalt külma pärast toas
pidi istuma, on hoovipeal värvusid
nülimas ja ketikoera õrritamas,
kellega nähtavasti tal "kanakat-
kuda" on.
203p
Tänavarennid on ääreni veega
täidetud, vesi jookseb neis suure-
hooga kõiki veiksemaid asu ühes
kiskudes.
Sulapäev on. õhtule jõudnud,
päevane elav liikumine ja
kära on vaikind. Tähed katavad
sinikat taevast, millede keskel
suur hõbedane kuu oma kahvatut
Wäga austatud hr. Tõnison,
87p
Tänades Teid lahke kutse
eest, pean kahjuks wabandama
et haiguse pärast Teie juure
minna ei saa.
5.7 .37
Kõigi austusega
Laura tundis nüüd Leena ära ja asus kohe oma asja juure. Leena
ei saanud aru. Laura seletas nüüd asja algusest peale ja pikalt-laialt.
Aga Leena rääkis imelikult ja nuttis ja õhkas.
Küsimust ja suure järelmõtlemise ja arutamise järele sai Laura
viimaks aru, et tema ise peab Rooma isandat paluma.
Ja ta jättis Leena üksi kööki põlvitama ja ruttas isa äratama.
Lektor ehmas alguses, aga rahustus pea, sest ta arvas, et
Laura unes käib.
„Armas isa,“ sõnas Laura ja palus isa ruttu tema nimel Roo-
ma isandale hääle Paavst Antikristusele kirjutada, et ta käseks
hääd tädit, kes seal suure linna õue taga elab, tuua Laura vend
sealt suurest linnast ära.
Kui Laura oma asja oli lõpuni seletanud, võttis isa ta sülle ja
kandis voodisse.
„Maga nüüd rahulikult, inglikene.“
„Kas sa kirjutad, armas isa?“
„Saadan telegrammi, kui rahulikult magad.“
Isa lubamine leidis uskumist.
Laura pigistas silmad kinni. Naeratus huulil vaibus
ta pea rahulisse unesse.
Kolm mõistatust.
Me kolmekeisi kolme tähte,
neist ühte wõõrast igal, kanname,
kuid siin oma lookeste waral
teil' lastel mõistatusteks anname:
olen käsusõnaks ma,
igal inimesel ka
ja kui keegi tõendab
mind sealjuures nimetab?
Tõusen maast ja tõusen merest
ehk ka tulen õhu teest
waest ei näita taewa serwa.
talwel uitan õige harwa?
Taewa wägewuste ime
kandis jumalate nime;
muistsel ajal sündis see -
mind mu nime aimage?
Seletus: I.- usk; II.-nolu; III. - uku.
laiali - meie aina kaotame teistega
kokku puutudes! Oh seda meie
rahwusvahelisust küll!
Meil peaks olema keskus.
puht-puhteestlaste, innukate isa-
maalaste keskus - Eesti Eestis,
nagu see oli vanasti.
Olen siiski õnnelik, et olete olemas
Teie, kelle juures mõtted võivad
peatuda Puht-Eesti pinnal.
Meta Kotkas
"Lastelehele".
Palun tasu alla arvata!
Minu kodu.
Kes ei armasta ja austa oma kodu, kus ta sündinud ja
kasvanud, kus ta viitnud lapsepõlve - parima ja ilusaima aja-
järgu oma elust? Kustumata on lapsepõlve mälestused igale
jäädavalt eluraamatusse raijutud. On niisutatud silmaveega kodu-
maa pinda. On valatud valu pisaraid kallist kodust lahkudes!
On valatud rõõmu pisaraid kaugelt võõrsilt jälle koju tulles. Kodu
on kõik kunni surmani kalliks pidanud, ehk ta küll paljudele
ainult valu ja vaeva siin ilmas valmistanud. Karm ja vali saatus
on mitmedki lahutanud armsast kodust ja kallist kodumaast ja
võõrsile laiali pillanud. Kodust kaugel viibijad on võidelnud va-
lu ja vaevaga, nälja ja surmaga, et jällegi kodumaale, oma
kodu tagasi jõuda. Nii mitmedki võõrsil surijad on käsi ringutades
viimses meeleheites hüüdnud: Viige mind kodu mulda!" Nii üt-
lemata kallis on meile igale kodu, ehkki seda tihti ei tunta vaik-
7. Aliide surmast, mis varsti pidi tulema
Ta ei hakanud nutma nagu Ruuta ootas,
vaid vaikis ja kõhatas.
"Ole mureta!" lausis siis ta siis trööstides.
"ega ta ei sure. Noor inimene - kannatab
välja."
Perenaine ja saunanaine saatsid peremehe
jälle Muhemaa Madise poole kaasa andis
sinist kaustiku kaanepaberit, mis tõmma-
tud Aliide poolpuhta kaustiku küljest.
Paari tunni pärast jõudis Peeter tagasi,
Ruuta seisis akna juures ja ootas igat-
susega mehe tulekut. Nähes meest tulemas
rõõmustas ta üliväga. Süda õiskas tal sees.
Nüüd on sinine paber, nüüd peab see tingi-
mata aitama. Sinine pahuse paber on ju-
alati aidanud, peaks ka nüüd aitama
muidu ei ole õigust enam ilmas. Kaua
võib haige niisuguses seisukorras olla? Min-
gisugune muudatus peab tulema, olgu see pa-
remuse või pahemuse poole.
Ema sidus jälle paberi haigele kohale saates
sääl juures sooje palvesõnu Jumala poole.
Tüta Haige olid endises meelemõistusetu ole-
kus.
Peeter seisis kurvalt tütre voodi ees ja vah-
tis ta kahvatama löönud palgeid. Ka tema
südamesse oli ämblik ilmunud ja sääl võr-
ku kuduma hakanud. Siis vaatas isa aeg-
lasel pilgul toas ringi ta vaade peatas esiti
toa mööblil, siis seintel,siis tungis ta ak-
nast välja, ratsutades põldudel ja aas lumis-
peame.
pudingit keetma, ning selleks
tuleb meil juure arvata kivisöe
kaevajad ja meie kätte muretsejad, siis
mäetöölised, kes kastrulite jaoks
tina ja rauda maa põuest
välja toovad. Sääl läheb meile
veel tarvis linast riiet, mil-
lesse puding sisse mässitakse.
Et viimast saada, peame juure
arvama ka need töölised, kes
lina kasvatavad, üles kitkuvad,
lina soevad ja ketravad ning sellest
riiet koovad; ja sellele lisaks
veel töölised, kes kangasteljed
ja kõiksugused kudumise ma-
sinad valmistavad."
Roobert ja mina - meie mõle-
mad olime täiesti rahulda-
tud, et seal oli rohkem kui
50. aasta mälestuse päe-
waks pühentadud
Posti mehe toimetajale
Jaan Tõnisson'ile
Tartus I Januar 1907
15. aasta Postimeheluggi
J. Juhanson.
Heinal.
Päike kerkis parajasti taewaserwale ja saatis omad
esimesed kuldawad kiired wärskesse hommiku õhku
laiali, kui meie heinamaale jõudsime. Meie
heinamaa seisis jõe ääres, mis sealt kui looklew
hõbedane wöö ikka kaugemale weeres. Teiselpool
jõge oli kaunis kaasik, kus linnud omi laulu
wiisisid lasksid laksuda. Meie heinamaa ümbrus oli
wäga ilus koht, seal armastasid suwitajad, kes linnast
maale sõitnud, harilikult oma aega wiita ja jalutus-
käikusid teha. Jõgi oli seal ääres, kus meie
heinamaa seisis, kaunis madal ja suplemiseks wäga
kohane. Igakord eelmistel aastatel kui ma heinal
käisin, käisin ma ka suplemas, sest suplemist armas-
tan ma kui tähtsat spordi haru. Ka tänawu aasta
oli mul jälle soow suplema minna.
Keskhommikuks oli meil juba umbes pool wakamaad
heina maha niidetud. Kui teised heinalised päält
hommikusöögi suure kase alla, mis meie heinamaal
seisis puhkama heitsid, läksin mina ühes sulase Peetriga
jõele kalu õngitsema, sest suplemiseks oli wesi weel
külm. Peeter oli õngitsemiseks tarwilised riistad
kodust ühes võtnud, sest rahwajutu järele pidi
tänawu hää kalasaaki olema. Ja nõnda ka oli:
umbes poole tunni õngitsemise järele oli meil
ühtekokku umbes kolmkümmend kala.
Päält õngitsemise läksima jälle heina niitma. Igal
pool soopeal oli näha ka teisi heinalisi. Rõõmus
laulmine ja huikamine kõlas siit ja sealt. Igal
pool kuhu waatasid, olid inimesed kui walged luiged.
Heinale ei antud armu ta pidi langema sahisedes
wikati ees...
seltsi teised taimed langesid ja närtsisid warsti
kuuma päikese paistel, magusad lõhna laiali laotades.
„...ja tema uni peab olema igavene kui Kirsti uni.“
Leena läks kööki ja langes teist korda põlvili.
Jalule sai ta ainult selle läbi, et põrandale lastes tooli enese-
le appi vedas, mille najal end siis püsti ajas.
„Murrraksin kas või omad käsivarred, kui saaksin seda und
takistada.“
Leenal oli niisugune teadmine ja usk, et kui paha und saab
kuidagi nii pöörda, et kõik, mis seal tähendab hääd, tähendaks ka
ilmsi hääd, siis ka kõik, mis tähendab paha, tähendaks ilmsi hääd.
Lektor ja proua hakkasid kartma, sest Laura magas veel poo-
le päeva ajal. Ja kui ta veel lõunakski ei ärganud, siis saatsid nad
tohtri järele. Nad istusid tõsiselt ja vaikides Laura voodi ees. Ja
köögis langes Leena kahe vastamisi seatud tooli abil kolmandat korda
põlvili.
Just enne arsti tulekut ärkas Laura terve ja rõõmus.
„Tere hommikut, neiu Unimüts,“ teretas arst Laurat, kes veel
sängis oli. „Meil on varsti juba õhtu.“
Ja algas uurimine igakülgne ja hoolikas.
Ei midagi. Ei mingisugust haigust kusagil, kinnitas arst
„Jõuluvana ehk on hoidnud meie väikest neidu vähe ärevu-
ses ja lasnud mõned pikad õhtud valvel olla, nii et tüdruk võ-
tab nüüd oma osa tagasi.“
Ja arst käskis külma veega pesta, siis ruttu üles ja välja,
ja õhtul õigel ajal magama. Siis on Laura jällegi endise tervise juu-
„Kuule, Laura,“ sõnas arst Laurale, „homme lähevad kõik
hääd lapsed liiugulaskma. Kas sina ka tahad minna, või ta-
Ema sõnad
Ema sõnad, hälli luuled,
siis kui kiigutas ta mind.
elustasid hellad huuled,
et meil armas Eesti pind
Kuldsed olid ema sõnad,
mida külis hinge ta:
poeg kui meie juba wanad
astud ise ellu sa. -
Musta Eesti kuube kanna,
jää ja ole Eesti mees;
Eesti pinnale end anna-
seisa, wõitle Eesti ees!
Ema sõnad hinges aga
õõguwad kui koldel sööd.
ei nad uinu - ei nad maga -
teewad isamaale tööd.
öösel
Ahju taga kilgid laulvad
Kell see tiksub seina pääl,
Magusasti unekaisus
Hingvad kõik keskõisel aal,
Üksi ema on veel ärkvel
unekütkest võitu saab,
Valvab magajat, kes hällis
Tasakesti kiigutab.
Kiigus magab väike Leeni
Magust und vist küll ta nääb,
Ega muidu tema põsed.
Unes naeratama löönd.
Hingvad kõik kesköösel aal
üksi ema on veel ärkvel
unekütkest võitu saab.
10.I.21. G.Põldmann
anti raiumiseks heameelega
luba, vaadati tulekoht val-
mis, seks tarvitati ühte kõrge-
mat kinku kesal. Nüüd küsi-
ti isalt hobune kadaka -
veoks ja alati kadakate koha-
le toomisega. Suur tükk
tööd oli kadakate koormasse
tegemisega. Kadakad näisid
aimavat saatust, mis neid
ootas ja torkasid iga ligine-
jat odadega, mida ka okas-
teks nimetatakse, Küllap
teiegi, väikesed lugejad
nendegi tutvust olete tei-
nud! Kuid suure tööga
võideti ka seegi raskus.
Külaliste kutsumise olid
vanemad oma kanda võtnud
ja nii olid noorte poolt ette-
valmustused jaanipäeva
Karavaan
Turu tän 75
Mingisugune karavaani kujutus.
A. Nitov
Karavaan.
Vilh. Hauffi muinaslood.
Ükskord rändas suur karavaan läbi kõrbe. Määratud lagendikul,
kus peale taeva ega liiva midagi näha polnud, kuuldus juba kaugelt
kaameli kellukeste ja hobuse kuljuste kõlinat; eelkäiv tolmupilv märkis-
ta lähenemist. Kui tuul selle üürikeseks laialiajas, pimestas valgete
riiete ja sõjariistade hiilgus silmi. Sarnane vaade avanes mehele, kes
kõrvalt karavaani poole ratsutas. Ta ilusal Araabia täkul oli sadulaks
Tiigrinahk ja helepunasest nahast ratsutite külles- rippusid hõbekellukesed.
pead ehtis suletutt. Ratsanik näis tugev noormees olema ja ta riiete toredus
ei jäänud hobuse ehetest taha: valge, kullaga tikitud turban kattis pead;
kuub ja laiad volditud püksid olid tulipunased, küllepeal rippus, rikkalikult
ilustatud käepidemega mõõk. Turban oli sügavasti pähe vajutatud, mustad,
välkuvad silmad karvaste kulmude all, pikk, kotkaninast rinnuni ulatav
habe, andsid talle sõjaka ilme. Kui ratsanik karavaani eelsõitjaist
umbes viiekümne sammu kaugusele jõudnud, andis ta hobusele kannukseid
ja seisis sekundi jooksul voori eesotsas. Üksikut ratsanikku läbi kõrbe
tulemas näha, oli nii haruldane sündmus, et valvurid kallaletungimist
kartes, piigid talle ette hoidsid. "Mis te mõtlete?“ hüüdis ratsanik, end
nii sõjakalt vastuvõetavat nähes. „Arvate, et ainus ratsanik teie karavaanile
kallaletungib?" Häbistatult tõmbasid vahid piigid tagasi, nende juhataja
81p
niisama ka teised südamlikud
soovid teile, kes mis lasevad
oletada, et on lootust heale
viljale. Ja seesama rõõmustabki
mind, et pidin sule võtma ja
ka teile mõned read kirjutama,
Ja meie Isa laseb veel midagi
teile ütelda, kui teie ja teie
kaastöölised, kelle kätesse on
see usaldatud jäävad tuk-
kuma, ja siin siseriigis kül-
lalt rahu, tõe ja õiguse tunde-
märke ei tunta, siis saab tema
jälle teised usaldusemehed siia
seadma. Muidugi see ei sünni-
üle öö ega päeva, sest tema
on rikas ja pikameeleline
helduses.
Kaupmees ja eesel.
Kaupmehel oli eesel. Kord ostis kaupmees
kotitäis soola, pani eesli selga ja läks koju
ühest ojast üleminnes komistas eesel ja
kukkus vette. Sool sulas ruttu ära ja
lagunes vette laiali, kott jäi tühjaks. Rõõm-
salt läks eesel kojupoole.
Teinekord ostis kaupmees jälle soola.
Tee läks endiselt üle oja. Eesel tahtis koor-
mat kergitada ja kukutas ennast jälle vette.
kaupmees sai aga kavalusest aru.
Ta ostis kotitäie käsnu ja pani eesli selga.
Kui eesel ennast jälle vette kukutas imbu-
sid käsnad vett täis ja nüüd oli vaesel
eeslil kahekordne koorm kanda.
Tõlk A.P-na.
198p
Kahel poisil oli kask mahla
jooksmas. Ta andis igapäev
10 toopi mahla. Ühel õh-
mahlaga; kümne toobine
lähker käes. Tänavas tuli
tal'e teine poiss wastu, kes
ka mahla läks tooma, seits-
me ja kolme toobiline
lähker käes. Aga et mahl
juba toodud oli, siis oli
pooleks mõõta. Nii hakkas
ka mõõtmine kolme riista abil,
mis neil oli. Millwiisil
said poisid mahla pooleks,
et kummagile viis toopi
Karlowa tän. 75 k. 6.
Järgmisesse "LL."
numbisse saab.
wastused saadet.
härra prof. Jaan Tõnissonile.
Auwäärt rahwapoeg ja tõelise wabaduse ning
õilsema walitsuswormi-demokraatia weendunud kaitsja ning
apostel tänapäewa Eestis!
Wõtke wastu selle lihtsa kirja kaudu minu - ühe
lihtsa mehe- südamlikemad õnnesoowid ja õnnitlused
Teie aupäewal - 70. aastaseks saamisel!
Olge tänatud kõige kõrgewäärtuslise ja sellega ühes sügawa-
sisulise waimse päranduse eest Teie "töös ja wõitluses".
oma kodumaa ja rahwa hääks kesk kõrgepingelist heitlust
oma tõekspidamiste eest!
Küll süda nutab, et peame-Teie tõsised austajad
ja Teid mõistwad poolehoidjad ja kaaswõitlejad kaugel ja
ligidal, linnas ja maal - olema ilma ühendavast sidemest
Teiega oma armsa, juba isade poolt loetud ja hinnatud
"Postimehe" puudumisel! Aga meie elame ja-karastume!
Soe, maamehelik käepigistus Teile!
Jäen ustawalt Teile - kui tarwis, jõudupidi waraga - ka
"Postimehe" suhtes parimat lootes.
Johannes Arjukese.
särki; puusätki pandi ka vanaema arm ja
laulud. Oli jälle pühapäeva hommik. Ilm
oli ilus, nagu ikkagi. Päike tõusis sama ilus-
ti ning värblased sirtsusid rõõmsasti. Täna
pidi vanaema maetama, igavesti meist lahku-
ma. Kiriku juurde võeti meidki õega kaasa.
Vaikselt käis rahvas puusärgi järele surnu aia-
le. Vanaema lasti hauda. Valusad pisarad tu-
lid mul silma. Igaveste oli vanaema meist
kadunud... Kevade päike tõusis ikka ilusti
ning kuldas metsa latwu nagu ennemgi,
aga minu silmis ei olnud kõik endine ilus,
sest koht söögitoas oli tühi, kus vanaema istus.
S. Kask
mehes oma wana sõbra ära, teretas ja küsis: "Kuhu peale sinu
teekond läheb?"
"mittutuhat wersta ikka edasi, kuni Jerusalemma, kus
Kristuse haud on. Seal palun ma, ja ostan Sultani käest
oma venna lahti, kes seal wangis on. Selleks korjan ma nüüd
raha," ütles usurändaja.
"Siis wõta ka minu penni," ütles kerjus ja andis usurändajale
penni "kül mina ikka leiba kuskilt saan." Kui kaupmees seda lugu
nägi, andis ta kerjusele leiba ja usurändajale raha.
Nüüd rändas usurändaja mitmetest maadest läbi ja sõitis
laewaga ülemere Jerusalemma. Jerusalemmas palus ta enne
Issanda haua peal ja läks siis Sultani juurde. Ta pakkus
Sultanile raha, et see ta wenna lahti laseks. Kuid Sultan
tahtis weel rohkem raha saada kui usurändaja tale pakkus.
"Siis ei wõi ma sulle enam rohkem raha pakkuda, kui
üht penni, mis mulle üks kerjus omast armust andis." ütles
usurändaja ja pakkus särawat penni Sultanile. Wiimaks
wõttis Sultan penni wastu, pani tasku ja laskis usurän-
daja wenna priiks.
Mõne aja pärast kuulutas keiser Sultanile sõda ja hakkas
oma sõjawäega Jerusalemma tungima. Nüüd algas lahing: noo-
led lendasid wihisedes, kära oli igal pool suur, siin ja seal
kukkusid mehed maha, uued astusid ette. Sultan oli ise ka sõjas.
Ükskord tuli üks nool õigest Sultani peale, aga kui suur oli
58p
Eesti päewalehe, Postimehele,
50 Aastad oled saa
Siin waimu põldu harind kaa
Mis ohakatest humminu
Ja pimetusest pakkane,
Sa Kalju Kindel Postimees
Käid kindlad rada rahwa ees
Ja äiged teed neil näitad saa
Kes pimetuses kobawad
Küll pimeduse wõim on suur
Weel rahwa sees on horja juur-
Mis mitmekümneaastaga
Ja pole wälja selgind taa
Me rõõmsad siisgi olemee
ja Edu poole sammume
Poiss oli Laura suure mänguhobuse vankriga üles leidnud ja
kui tõsine hobuse mees, tõi ta saali keskele. Laura ootas rõõmsana:
„Mine vankrisse,“ sõnas poiss, kui kõik korras oli. „Ei sinna.
Sinna ettepoole, mina lähen tahapoole.
Laura istus ette ja poiss taha.
„Linalakka hobune, ja puurattad vankril...“
Vaevalt pani keegi muu peale Leena sõnu tähele, kes nende üle
südamest naeris. Lektor ja proua imestasid isekeskis poisi hääle
täielikkust ja ilusat kõla.
„Sina oled ju päris laulumees,“ sõnas lektor vaimustatult.
„Mina olen laulnud pennide eest, aga nüüd ma ei taha penna“
Laura tõusis vankris püsti ja, poisi poole poorates, võttis
tal kaelast kinni:
„Tahan sind ilusasti hoida.“
„Ära, ära hoia!“ sõnas poiss tõrjudes.
„Hoian,“ kinnitas Laura.
„Meil läheb hullusti, kui sa minust kinni hoiad,“ hädaldas poiss
ikka rohkem.
Vanker kaldus tahapoole ja poiss ja Laura kukkusid nii
õnnetult põrandale, et vaatajad ehmatasid. Aga enne, kui nad
veel liigutadagi said, oli poiss juba püsti ja aitas Laura jalule.
Siis vaatas ta Laurale lähedalt silmi ja naeratas kui julgusta-
miseks. Lauragi naeratas. Ja kui ta Laura naeratama saanud,
sõnas ta, ikka lähedalt silmi vaadates:
„Kas ma ei ütelnud sulle, eit, et ära hoia minust kinni, et
meil läheb hullusti.“
Tõeste see meeldis kõigile, kui ta keppi kahe käpaga kinni
hoidis pabeross suus ja müts peas.
Wiimaks õmblesin talle veel ilusad punased
püksid. Aga neid ei näind ta küll heameelega
oma jalas.
üks kord tuli isa juure üks võeras.
Ma kutsusin koera oma juure ja panin ta mundri
ja sundisin teda nii sinna tuppa minema kus võeras
oli. Ma tõmbasin ukse natuke praokile ta pistis
urisema, siis olin talle natuke kuri. Peale selle läks ta kohe
sisse astus mõned sammud, pööras aga uueste
ukse poole et vaadata kas ma ka tulen. Sel
silmapilgul nägi võeras teda tagant poolt.
Ta ei saanud esite aru, mis elajas see küll olema
pidi, kas inimese laps või loom. Ma näitasin
koerale sõrmega et ta ära ei tuleks. Siis jooksis
ta täies mängu tujus võera juure ja haugatas,
see oli nagu teretus, selle juures kukkus pabeross
maha, ta oskas teda jälle ruttu üles võtta, seda ma
Kiitus ja au ning lugupidamine Eesti asja
edasiviijale. Et südame tuluke ära ei kustuks
waid edasi põleks Teie kõrges vanaduses, -
70a., millist tähtpäewa Teie täna pühitsete
Elagu vana Jaan!
Selle nime all tunneb Teid rahvas. Nende
ametlikkude nimedega on nüüd häda. Kord
kirjutatakse Jaan Tõnisson, siis Tõnison ja
vanades kirjadu Tennisšhoon. Meie kandi rah-
vas hüüab Teid ka Tõnujaan. Kes see meest
võib sundida nime muuta. Jumal hoidku
selle eest! Kuid on weel südametunnistus, kelle
häält tuleb kuulata. Mõni kord on liha
valmis aga vaim on juba nõdraks jäänud.
Ei tahaks uskuda et veel seda Teiest.
Ta võis umbes pooltundi seal seisnud olla, kui kaht meest pikkamisi uulitsal tulema kuulis; alguses
mõtles ta need kaliifi ja suurvessiiri olema, aga teine mees plaksutasid käsa ja kaks teist kargasid
basaari poolt juure. Nad sosistasid tükk aega ja siis peitsid kolm endid ära, kuna üks uulitsal
edasi-tagasi käima jäi. Öö oli pime ja vaikne. Pool tundi oli mööda läinud, kui (jälle
Said basaari poolt sammusid kuulis, röövel nähti seda ka kuuluud olevat ja hiilis tulejaile
vastu. Said võis juba lähenejate kogusid tunda, kui röövel käsa plaksutas; samal pilgul
kargasid mehed peidust välja, tulejatele kallale; need näisid ka sõjariistus olevat, sest Said
kuulis mõekade kõlinat. Ta kargas nüüd, oma Damaskuse mõeka tõmbades, röövlitele kallale,
lõi esimese maha ja tormas teistele, kes ühte meest kinni siduda ja sõjariistu äravõtta tahtsid,
kallale, hüüdes: "Maha suure Haruni vaenlased!" Ta raius pimedast peast köidikud katki;
lõi selle juures ühel röövil käeotsast, nii et see karjudes põlvili langes. Nüüd pööras
neljas Saidi poole vihaselt, aga seotud mees torkas talle tolhi rinda; kui ülejäänu seda nägi,
viskas ta mõõga maha ja põgenes. Said sai varsti teada, keda ta peastnud oli; sest suurem
mees astus ta juurde ja ütles: "Mõlemad asjaolud, mu elu või vabaduse kallaletungimine ja peastmine,
on mõistatulised. Kust teadste mu nime? Kas nende inimeste kavatsust teadsite?“
„Usklikkude valitseja,“ vastas Said "ma ei kahtle, et sina see oled ma läksin tänaõhtu
El-Maleki uulitsat mööda nende meeste järele ja kuulsin, et nad sind vangistata ja sinu aulist
vessiiri surmata tahtsid. Kuna sind hoiatata hilja oli, otsustasin siia paika tulla ja ise
sind aidata" / „Ma tänan sind." ütles Harun; „aga siin pole hea seista; võta siis see
sõrmus ja tule homme mu paleesse, seal võime siis pikemalt rääkida. Tule vessiir, lähme ära-
nad võivad suuremal arvul tagasi tulla." / Nii rääkis ta ja hakkas vessiiriga, kui nooremehele
sõrmuse sõrme oli pannud, äraminema. Vessiir palus teda veel natuke peatata, ja ulatas Saidile.
raske rahakukru, üteldes: "Mu isand võib sind kõigeks; isegi minu järeletulejaks, teha; mina
ei või sulle palju anda, kuid tahan seda parem täna, kui homme teha, sellepärast võta see,
kukkur. Kuid sellega ei taha ma sinule veel tegu tasuda, kui sa midagi soovid, tule minu juure!"
Õnnest joovastatud ruttas Said koju; aga siin võttis Kalum-Bek, kes teda äraläinud arvas
olevat, sõimuga vastu ja müras, kui hullumeelne. Aga Said, kes näinud, et kott lausa kuld-
tükega täidetud ja nüüd kodu reisida arvas võivat, ei jäänud talle vastust võlgu, vaid
ütles lausa välja, et enam tundigi kauem siin ei viibi. Alguses-ehmatas Kalum-Bek, kuid
ütles siis pilgates: "Sina näru ja hulgus! Kuhu tahad sa minna, kui mina sind enam
ei toeta? Kust saad sa sööki ehk magamiseast?" / "See pole teie mure, isand Kalum-Bek",
vastas Said trotsivalt. "Elage hästi." Mind te enam ei näe!" Ütles ja läks-uksest välja,
kaupmeest postina seisma jättes. Teisel hommikul asja läbikaaludes, saatis (ta) sulased (see)
välja, Saidi otsima; viimaks tuli üks tagasi, ja teatas, et Saidi toredas riides ühes karavaani
peatuskohas näinud. / Kui Kalum-Ben seda kuulis, vandus ja ütles: "Ta on mind varastanud
ja selle eest end riide pannud!" Siis jooksis ta ruttu politseiülema juure, ja et teati  Messuuri (teda
sugulane olema, sai ta varsti omale paar kordniku abiks ja läks Saidi olingi võtma; see istus"
17 veebruaril 1921 a.
"Lastelehe" toim.!
Siin juures saadan Teile kaks "laulu" ja
ühe "jutu", mida siis kui nad "sünnnivad"
"Lastelehes" ära palun trükkida. Minul on
veel umbes 1 1/2 tosinat sama "sorti" juttu
ja 1/2 tosinat "laule", mida siis, kui soovite,
Teile saadan. Ühtlasi võin ka pilte joonis-
ta, vastavatele "juttele" ja "laulele." Et ma
ennem veel ajalehtedega "ärilises ühenduses"
pole olnud, siis ei mõista ma tasuks mingi
sugust summat küsida, vaid jatan selle
Teie oma otsustada
Kõige austusega.
Joh. Kangilaski
Riia tän. No 2. krt 2. Siin.
Imelik puding.
Ühel päeval meie juures võõrsil olles
palus meie onu Roobert meid oma
juure külla tulla. Ta lubas meile süüa
anda niisugust pudingit, mille valmis-
tamiseks tarvisminevad ained olevat
enam kui tuhandele mehele tööd
andnud!
Tohoh, see on aga puding, mille
(alles)
valmistamisest on tuhat meest osa
võtnud, mida on tuhat inimest val-
mistanud! Siis peab ta nii suur
olema, nagu mõni kirik!"
"Hää, minu poisid", ütles onu,
Roobert, "Homme lõuna ajal saate
teie seda näha.
Vaevalt olime järgmisel päeval
hommikueinet võtnud, kui hakkasime
Põltsamaal 17.IV.34
Armas hra Tõnisson.
Südamest tänan Teid Teie lahkete soovide eest
minu sünnipäeva puhul. Mu armas sõber, õpetaja
Lesta, võttis vaevaks ja sõitis ise meie juure Põltsa
maale ja äratis mind sünnipäeva hommikul Teie
lugupeetud lehega. Teie hindate mind liiga väga.
Ka meie Konsistoorium ei ole mind ära unustanud
ja õnnesoovidega rõõmustanud. Tänan veel kord täiest
südamest. Kui Jumal aitab, tahan veel töötada Ju-
mala riigi auks ja meie kalli isamas kasuks.
Südamlikumaid tervitusi
V. Frey.
w.a.
Lastelehe
tallitus.
Saadan siin Lastelehes
No 4das olewate mõis-
tatuste seletused.
Esimese vastus: Hobune
käib naelte pääl:
Teise vastus: Sõnast
puusepp ära võtta
silp puu jääb järele