Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
Ei, iialgi mitte. Sellepääle vaikis tütarlaps ja
vaatas järelmõtlikult oma suurte siniste silmadega
Pigilinnule otsa, nõnda et sellel süda valjuste tuksuma hakkas
Kas see küll ikka haldjas peab olema?" algas tütarlaps
jälle, "kuningatütar on ometi ka midagi. Tule põlvita
siia, sest sina oled minule liiga suur. Siis astus
ta noormehe ette, suudles teda ja jooksis ise naerdes lossi
poole. Enne kui Pigilind aru sai mis sündinud, oli
tütarlaps kadunud. Aeglaselt nagu unest ärkades, tõusis
ta maast üles ning tundis et see siiski mitte
uni ei võinud olla, sest et üks imeline rõõm tema
südat täitis, kui mul nüüd ometi kübar oleks,
et teda õhku vista saaks! Ma olen vist rõõmus!
Aga see oleks tõeste imelik." Ta noppis enesele hulga
lillesid ja läks siis lauldes maanteed mööda edasi
On, sest venna pakid olid ju tulnud.
Ehk on juhtunud mõni õnnetus?
Ei, sest ta on vahva poiss.
Või on viinud teda kuri Surm oma lossi?
Ei ole viinud teda kuri surm oma lossi, sest ta on ju julge ja
rõõmus poiss.
Või on jäänud sinna suure linna, kus igas majas on hele
valgus ja igast majast kuuldub ilus pillihääl, aga uksed on lukus,
nii et kuidagi ei pääse sisse.
Sinna on jäänud. Ei ole mahtunud jõuluvana kotti, sest muid
asju oli nii palju, et nööpnõelgi ei oleks sinna enam mahtunud.
Sinna ta vaesekene nüüd surebki uulitsale.
Laural oli nutt varaks.
Kes aitab?
Hää tädi.
Laura tõusis voodist ja hiilis pikas valges öösärgis kööki
Leena juure teada saama, kus see tädi elab.
Köögis oli valge, sest täiskuu paistis aknast sisse. Aga
varjus oleva seina äärest voodist kostis kui suure koera vihane
urin. Laura jäi vähe hirmunult kesk kööki heledasse kuuvalgu-
sesse seisatama.
„Kas Leena ei ole seal?“ hüüdis ta.
Koer jättis urisemise.
„Kus Leena on?“
Keegi tõusis voodis istuma, vaatas ehatanunult, silmad
suured pääs ja sõnas:
„Mina olen vaid vaene teenija, et mulle nii suur õnn võiks juhtuda.
villand sai ja ta vaatama läks, kus Laura on.
Ei olnud kuulda ega näha.
„No nüüd on tüdruk vist jälle sinna vorstipoe akna taha
seda väikest seapõrsast, mis tema meelest nii ilus oli, vaatama lainud.“
Leena läks esituppa ja nägi, et Laura üliriideid ei olnud enam
seal. Ta oli kahevahel, kas otsima minna, või veel oodata. Avas viimaks
ukse, et kuulata, ka Laura ei tule juba.
Oligi kuulda Laura hele hääl. Ta rääkis kellegiga, aga sam-
mude kõla mattis hääled, nii et midagi selgesti kuulda ei saanud.
Vähehaaval kõvenes kõne ja sammude kõla ja aeg-ajalt kõlas
Laura naer.
„Mis imelist seal nüüd tulemas on?“
Leena uudishimu kasvas.
Viimaks tuli nähtavale see imeline. Laura talutas olevust,
kes oli mässitud suurtesse närustesse riietesse. Kuub, mille pik-
kadest käistest ei paistnud selle olevuse käed, oli nööriga ümber
keha seotud, ja kuue ääre alt paistis natukene püksiääri.
Jalas olid suured kingad, mis uulitsal imelikku kolinat tegid.
Kui seltskond uksele jõudis, küsis Leena imestades:
„Mis Laura sealt toob?“
„Tädi andis.“
„Missugune tädi?“
„Noh, see hää tädi.“
Leena mõistis väga hästi, et Laura oli vildakule teele
läinud, aga ta teadis ka, et selles suhtes tema midagi teha ei või-
nud. See pidi lektori proua hooleks jääma.
Aliide ei tahtnud süüa ega juua. Tasaselt oi-
gas ta sängis.
Isa ja ema läksid mõlemad ühte laia sän-
gi magama triibulist villast tekki pääle tõm-
Aliide jäi üksi haigena oma sängi. (mates.
Kesköö. Aliidel hakkas igav, igav oma valu all
kannatades. Ta hüüdis ema. Ema virgus ko-
he. Aliide kutsus teda oma särgi juure et oleks
talle seltsiliseks seega kergendavat ta ka tütre
valu. Ei kuumetanud enam üksi pää ja keha
vaid pistis parema põse sees, pistis valusasti
See koht tundus kõvana puudununa. Valud
olid väljakannatamatud. Ema oleks võtnud osa
valust enese kanda kui see oleks võimalik olnud
Ema istus kurvalt haige voodi ääres ja arutas
mis haigus võiks see küll olla. Ainult külmeta-
mise pärast nii haige olla, paistis talle võima-
tuna. Äkki tärkas ta pääs mõte: Vast on roos,
Ehk ehmatas ta kuskil midagi.
Ema pööras küsimusega tütre poole.
"Kas sa eila kuskil midgi heitusid?"
"Jah"
Aliide seletas emale eilast heitumise lugu.
"Süllanud ometi, siis poleks roosi tulnud!"
"Sülge ei olnud sugugi, keel oli kuiv"
"Jah" sul on tõesti roos," jõudis ema kindlale
otsusele. "Peab hommikuni kannatama siis
saab vast mingisugust rohtu. Ehk teab sauna
Ellu midagi õpetada, ta on vanem inimene, on
rohkem elanud ja tähele pannud.
Haige pidi ootama hommikuni kannatades
valuhoogude all, mis vapustasid keha ja
pääd.
elas aga kuninga ministrina kõikidest
austatuna surmani, sest ta oli kuningale
tõesti hea ja ausa ülem-varameistri
muretsenud.
Saksa keelest vabalt Sht
ei olnud hakkas ta nutma. Siis läksin
ja suigutasin ta jälle unele. Mõni kord oli omal
aga uni nii armas et kuidasi ei viitsind
teda seal suigutada ja kahju oli mul kui
ta voodi oma juure teki alla. Seal tal oligi
kõige armsam ase. Kõik see öösine toimetus
pidi salaja sündima, muidu ei tea, mis
minust ja kutsikust oleks saand.
Nii sündis suvel, kui ta pisukene oli.
Talvel oli ta aga juba suurem ja ma õpetasin
talle mõned kerged vigurid nagu istuma
teretama ja üle käe hüppama. Pärast poole
panin talle mütsi pähe paberossi suhu ja
andsin kepi kätte. Ta vaatas mulle teravalt
otsa ja lõi sabaga põksu, kui ma aga paberossi
otsa põlema panin, tegi ta niisuguse ki-
beda näo, nagu oleks talle pipart keele peale pannud,
Hiljem sai see talle maiusroaks, nii et ta teda
alati hea meelega hambus hoidis.
Iwan Reswow
Tartu (Dorpat) Eesti
Kaubahoov 17, tel. 70
Tartus, 22 jaanuar 1937.
Asut. 1888. a.
H-ra professor Jaan Tõnisson!
Teie lahke meelespidamise eest,
minu 80da sünnipäeva puhul avaldan
Teile oma südamlikku tänu.
Eedi ja Linda.
Kord elasid kaks last: Eeidi ja Linda. Vanemad olid neil ära surnud
ja neid üksi ilmale jätnud. Kord, kui lapsed üksi omas toas olis, ütles
Eedi Lindale: Tule, Linda, lähme ilma ümber käima. Ehk on siis
meil parem." Ta võttis Lindal käest kinni ja lapsed sammusid
edasi. Lapsed käisid terve päeva ümber. Õhtuks jõudsid nad
suurte metsa ja olid väga väsinud. Nad istusid ühe suure puu
alla ja uinusid pea. Kui nad hommikul ärkasid, oli päev juba
kaunis kõrgel. Eedi ütles Lindale: "Mul on suur jänu. Ma kuulen
üht allikat sulisevat. Tule lähme joome!" Üks nõid oli aga
kõik metsa sees asuvad allikad nõidunud. Kui lapsed
ühe allika juurde jõudsid, kuulsid nad kuidas keegi allikast rääkis:
"Kes minust joob, muutub Tiigriks!" Kohe lakkas Linda Eedit paluma
"Ära joo mitte siit allikast, sest siis muutud sa kurjaks loomaks
ja sööd minu ära." Ehk küll Eedil suur jänu oli, lubas ta siis-
ki järgmise allikani oodata. Kui lapsed järmise allikani jõudsid
kuulsid nad, kuidas seal rääkis: "Kes minust joob muutub hundiks.
Lapsed kohkusid! Eedi oli juba närvemisel. Siiski lubas ta oodata
veel, kuni järgmise allikani. Siin kuulsid lapsed hüüdu: "Kes
minust joob muutub hirveks." Küll palus Linda Eedit
mitte juua, kuid Eedi ei suutnud jänule vastu panna, vaid jõi.
Kui ta paar sõõmu oli joonud, muutus ta hirveks. Linda hakkas
nutma oma venna kurva saatuse üle. Tal oli ka enesel nüüd
igav. Ka hirvekene vaatas kurvalt ümber, ning hakkas rohtu sööma.
Linda võttis oma kullavärvise suka paela ja köitis selle hirvekese
kaela ümber, kes ka vagusalt päält vaatas, mis temaga toimiti.
Linda läks nüüd oma hirvega sügavamasse metsa.
Kui nad kaua käinud olid said nad ühe väikse, tühja maja-
kese juurde, kus keegi ei elanud. "Siin hakkame meie elama,"
ütles Linda. Kui nad välja olid puhanud viis Linda hirve välja,
köitis ta kinni ja läks ise metsa omale toitu otsima. Ta sai säält
marju ja pähklaid. Kui tal kõht täis oli hakkas ta hirvega
mängima, kellel ka küllalt rohtu oli süüa. Õhtul kui nad
väsinud olid, pani Linda oma pää hirve seljale ja nii ui-
nusid nad pea magama. Nii elasid nad tükk aega. Siis juhtus
aga, et kuningas oma õueseltskonnaga metsas jahti pidasid.
Siis kuuldus jahivile hüüdu, koerte haukumist ja jahimeeste
rõõmsat hõiskeid. Hirveke kuulis seda ja tahtis ka hää-
meelega sääl olla. " Ah, õeke" ütles ta õele, "kui häämeelega tahaks
ma vabalt joosta. Lase mind vabaks. Aga õde ütles talle: "Tule sa,
aga minu juure tagasi. Ma panen ukse kinni ja et ma sind tunneks
koputa ukse pihta ja ütle: "Õde, lase mind sisse?" Kui sa nii ei tee, ei lase ma sind sisse".
Lumemees.
Laste tehtud lumemees
Seisab õues, tuule sees
Ta sulab tuule wäes,
Sest sulailm on käes
Lapsed parandawad teda
Kui ta sulab on kisa
ja kära
Lumemees! Lumemees!
Õue sees
Seisa kaua aega weel
Siis on rõõmus minu meel.
Lui Oraw
Elwas 13 a. w.
avatud kraaterist tuliseid
kiva ja tuhka üles, kuid
need olid ainult Eestimaa
kadakate sädemed.
Tule ümber rõõmustasid
end peaasjalikult noored.
Jooksti ümber tule, kunni
palavus ja südemed sealt
eemale peletasid. Kaugeneti
kilgates, et uuesti ettevaat-
likult tulele läheneda.
vanemad inimesed olid
vaiksemad.
Kiiresti hävitas tuli kuivi
Kadakid. Kuid kadakate
hävinemise järel suri tuli
isegi, nagu näidates, et ka
vägevad surevad. Kui tuli
kustus oli kesköö möödas.
kes sõnajala õit leidu tahtis
pea terve aasta ootama, kun-
ni tuleb see öö mul kinkudel
372p
lumivalged täkud rege, all maal
ja üleval pilvede teel.
Aug. Peerna
Mees läks metsa hundi jutule ja ütles: "
Wõsa Willukene, sa oled kõige tugevam,
võta mu tüttar endale naeseks." "Metsa-
kuningas, karu, on minust tugevam." Mehel
ei aidanud muu nõu kui pidi karu
juure minema. Karu eemal tulles nähes
lõi mees kartma ja pani plehku puu-
otsa ja küsis karu käest ülevalt: "Metsa-
kuningas, aus Mesikäpp, sa oled kõige tuge-
vam, kas võtad mu tütre endale nae-
seks?" "Ei, mul pole tugevama eesõigus;
jahimees on minust üle, mina kardan
teda." Mees ootas niikaua, kui karu
enam ei näinud, ronis puuotsast ma-
ha ja hakkas jahimehe lossi poole, mis
kesk suurt metsa oli, minema. Kahe
päeva pärast jõudis ta lossi ette,
astus väravast sisse ja hakkas lossi-
ukse poole minema. Lossi hoovi peal
olid mitmed seltsi loomade nahad,
tallaalused tuliseks võib teha." Nii rääkis kaupmees ja Saidil, keda küll igatsus isa
järele piinas vahetevahel, oli siisgi heameel, et Bagdadi ja kuulust Harun nal Rashidi
näha saab. Kümne päeva pärast jõudsid nad Bagdadi ja Said imestas selle linna, mis
selajal oma hiilguse tipul seisis, ütlemata toredust. Kaupmees-kutsus teda oma majasse,
mida Said ka heameelega tegi; sest ta nägi et siin inimeste murru seas, peale õhu ja
Tigrise vee ega moshee trepil magamise, midagi ilma hinnata ei saa. Teise päeva hommiku,
kui ta enese riide oli pannud ja eneses arvas, et selles sõjalikus ohtes end Bagdadi uulitsail näidata
võib, tuli kaupmees kambri, silmitses noortmeest kelmika naeratusega, silus habet ja ütles siis-
„See on kõik väga ilus, noorisand! Aga mis peab teist siis nüüd saama? Teie näite suur unistaja
olema, aga teise päeva peale mõtlemagi; ehk on teil nii palju raha, et selle riide vääriliselt, elada võite?
„Armas isand Kalum-Bek," rääkis noormees segaselt ja punastates, „raha pole mul praegu
- küll mitte, aga vahest, laenate mulle niipalju, et ma kojureisi saaks; mu isa tasub ta teile täielikult."
"Sinu isa, poiss?" hüüdis kaupmees kõvaste naerdes. „Ma usun, kõrvetav päike
on sind segaseks teinud. Arvad sa, et ma muinaslugu, mis kõrbes jutustasid, et su isa rikas olevat ja
sina ta ainuke poeg, araablaste kallale tungimisest ja nende seas elamisest, sõna pealt uskuma pidin.
Juba siis pahandasin su vale ja häbematuse üle. Ma tean, et Baloonas kõik rikkad, kaupmehed on, olen
See on siis kas valetatud, või su isa on vaene mehike, kelle ärajooksnud võsukesele ma mitte vaskraharest
ei või laenata. Siis see peale tungimine kõrbes! Kuna on sestajast saadik, kui tark khaliif Harun kõrbe-
teed kindlustanud, röövlid karavaani kallale julgenud tulla ja isegi inimesi ära viia? Ka peaks see teada
olema, ei kõigel minu teekonnal ega ka siin, Bagdadis, kus inimesi igast ilmamaast kokku tuleb,
teata sarnasest juhtumisest midagi. See on su teine vale, häbemata noor inimine!"
Viha ja pahameele pärast kahvatu, tahtis Said kurikavala veikse mehele vastata; see karjus
ikka kõvemini, kätega vehkides. „Ja kolmas vale, häbemata, on see lugu. Seelimi laagis; teda
tunneb igaüks ja teab, et ta kõige hirmsam ja metsikum röövel-arablane, keda kunagi nähtud, on,
ja sa julged jutustata, sa olevat ta poja tapnud, ja pole mitte tükkideks raiutud; sa lähed isegi
niikaugele, et kõige uskmatut lugu, Seelim olevat sind oma salga vastu kaitsnud ja oma telki
võtnud ning ilma lunastusrahata tulema saatnud, selle asemel, et lähema puuotsa üles riputanud-
oleks, nagu teiste rändajatega on teinud, jutustad. Oh sa häbemata, vastik valetaja!“
"Ja ma ei või muud ütelda", hüüdis noormees, "kui et kõik tõsi on, mu hinge ja Prohveti habeme juures"
„Mis, oma hinge juures tahad sa vanduda?" karjus kaupmees, „oma musta, valeliku
hinge juures? Kes peab seda uskuma! Prohveti habeme juures tahad sa vanduda, sina, kel endal
habet pole? Kas peab seda uskuma?" "Mul pole küll mitte tunnistajaid", jatkas "Said, „kuid
kas ei leidnud te mind ise viletsalt ja seotult üles? "See ei tõenda midagi," rääkis teine, „sa
oled riides, kui mõni röövel ja võisid mõnele kallale minna, kes sust tugevam oli ja kinnisidus."
„Seda ühte, ehk kahte, kes mind maha sirutavad ja seovad," wastas Said,“ tahaks ma näha.
4. kirik tempel. 2. nende riiete kohaselt. (ilma lingu kaela viskamata,
ilusaid laulusid mängida. - Viimaks, pika reisi järele,
jõudis ta ometegi sinna külla, kus nõiaveski asus.
Kui ta sinna jõudis, oli juba õhtu kätte jõudnud.
ja tänavatel polnud inimese hingegi näha. Ette-
vaatlikult kõndis Mario ümber nõiaveski, see oli
tõesti üks tore ehitus, nii nagu ta unes oli näinud.
Nõiaveskit piiras igalt poolt kõrge aed. Ta ronis
üle aia ja oli mõne minuti pärast aias. Kui ta veski
juure jõudis, kuulis ta kõva mürinat ja kolinat.
"Seda teeb vist nõid," mõtles ta. Ta võttis oma pilli
välja ja hakkas mängima. Sedamaid jäi mürin vaik-
seks. Ja palju, palju mängis Mario. Kui kaks tundi
möödaläinud olid, ronis ta akna müüri pääle, ja
gina ja kui ta tuppa läks, tuli talle palju metsikuid
loomi vastu, kes teda hammustada tahtsid; kui nad aga
Mario mängu kuulsid, istusid nad rahulikult maha ja
jäid magama. Igalpool sündis nii ja kui Mario viimaks
kõige viimasemasse ja kõige toredamasse saali tuli, nägi ta
üht vana meest maas lamavat ja magavat. Ka temagi
oli Mario mäng magama uinutanud. Tema kõrval, ülitore-
da trooni pääl istus üks väga ilus tütarlaps ja vaatas.
Mariole hiilgava pilguga vastu. Ettevaatlikult laskis Mario
istme ette põlvili ja andis ilusa printsessile suud. Vaeval
sündis
sai ta printsessi huuli puudutada, kui järgmine lugu tuli:
Häkiline müristusesarnane mürin kestis natuke aega
veskis ja ragisedes kadus nõid printsessi kõrvalt.
Veski asemel seisis sääl nüüd tore loss ja printsess
andis Mariole rõõmust hiilgades kätt. Missugune suur
rõõm täitis nüüd kõike maad, kui inimesed teisel
hommikul ülestõusid ja nägid et veski jälle lossiks
muutunud oli. Nüüd astus Mario printsessiga ühte
ilusasse vankrisse ja sõitis oma vana ema juure.
Õnnelik ema võeti ühes ja nüüd läks sõit uute kodus-
üheskoos
palju, palju aastaid õnnelikult lossis. Loomad
seb see põletava päikese eest. Tuleb tormihoog, põrutab pikne,
Sihvivad, sähvivad väljas välknooled, siis istun kohkunult toanur-
gas vanaisa voodil ja kuulatan seinte naginat ja laest kukkava mulla
krõbinat. On inimesi, kes vihkavad mu isamaja. Nad laimavad ja sõi-
mavad teda igasuguste nimedega, ähvardavad teda ära hävitada, sest
ta olevat teotuseks üli ilusale maastikule ta ümbruses. Küll on see valus
kuulda: käed lähevad rusikasse,- koledalt tahaks laimu eest kätte-
maksa. Jooksen isa juurde ja pihtin. Ta trööstib meheliku häälega,
"Ei meie majasse tohi keegi pääle ajahamba puutuda."
Tuleb sügis kottpimedate öödega ja liig tüütavate vihmasadudega,
kuid koda on ikkagi armas, ehk ta küll ei suuda mind kaitseda
vihma eest. Tihti on taevas kaetud paksu hallikas musta pilv-
vaibaga. Pea igapäev sajab ja sajab. Järeljätmata taovad vihmapiisad
vastu vananenud katust, kunni ta kannatus lõpeb neid kinni
pidamast. Pääsedes kambri laele vajuvad nad tasakesi liivasse.
Seega ei ole nende teekord kaugelt pilvvallast lõppenud. Nagu
kogemata kukuvad nad läbi lae porandale. Mõned üleannetud
püüavad öösti segada mu unirahu, kukkudes näkku ja pähe. Nende
mõistlikumad kaaslased aga laulavad tasast ühetoonlist unilaulu lan-
gedes kusagile nõusse.
Valge siidpehme talv ligineb. Kaob raudraske tuhkhall sügis.
pikemat aega, külmetuse taga-
järjel, haiged. Weiksemal pojal
läks asi isegi kunni kopsu-
põletikuni. Sellep. peab ema ko-
du olema ja, meie mõlemate
kurwastuseks, ei saa meie kolme-
kuningapäewal Teie armsast pere-
konnapidust mitte osa wõtta.
Loodame aga, et ligemas tule-
wikus meil siiski korda
läheb Teie perekonda Tartus
terwitada
Soowime Teile kõigile hääd
terwist, abikaasale ja pisukesele
tütrekesele kosumist, kõigile
lastele kaswamist ning Teile
enestele - palju jõudu ja hääd
edu töös!
Kõige suurema lugupidamisega
A Tõnisson ja abikaasa.
360 p. 2. Vana kell. Muinaslugu tõelisest elust.
"Tikk, takk! - tikk! takk!" ütles vana kell; laps istus ja
kirjutas. Oli suvine koolivaheaeg ja kirjatöö pidi valmis tehtama;
kuid see oli raske.- Aja lend, oli peakiri, - seal seisis see,
alles märg, kuid edasi ei tahtnud enam minna.
Tikk! takk! - Tikk! takk! - ütles vana kell, nii laisalt ja
pikkamisi, nagu poleks pikal tikatsil sugugi tahtmist edasi
minna, vaid parema meelega seisnud oleks. Laps ja Aja lend! -
kas polnud juba kooli vaheaeg igavik? Kaheksa tervet nädalat,
ja alles neli olid mööda; kui palju lõbu oli mööda, kui palju võis
veel valmistata ja maitseda? /"Ei", mõtles laps "aeg ei või
lennata, seda võivad ainult liblikad, linnud, õhulaevad ehk
mõni muu. Kui kaua olen mina juba laps! Lendaks aeg, oleks
ma juba ammu suur, ei pruugiks enam koolis käia ega kirja-
töid teha. ) "Tik! tak! - tik! tak!" - ütles jälle vana kell;
nüüd hakkas kellas kärisema ja siis hüüdis üleval kägu kuku! kuku!
ja käest vähe kõrgemal marssis veike, punase kuue, püssi ja mõõgaga, mehike. kaks korda.
Kui kaua neid poiss juba tundis ja kui palju rõõmu olid nad talle valmistanud! -
Nüüd oli ta vaikne, „tema," oli juba kuiv, kuid kirja töö ei tahtnud ega tahtnud
edeneda. / "Tik! tak! - tik! tak!" lausus vana kell laisalt ja pikkamisi, nagu
ennegi; poisike toetas pea käe najale ja näris sulepead: seda tegi ta alati, kui ta kirja-
tööd tegema pidi, ning ei teadnud, mida kirjutata. Kellas aegutas keegi, nii et poisike
seda kuulda võis. See oli kägu; tal läks aeg igavaks ja oleks heameelega kukku-
nud, - väljas oli ju suvi, - aga tund polnud veel täis. Laps haegutas ka, kuid
vana kell oli vastupidav. Ta lasi haegutata ja lausus ühetooniliselt: tik! tak! tik!
teisi
Väljas oli soe, toas põrisesid kärbsed, hele, soe päike paistis läbi akna. Oh! oleks
ma väljas! mõtles kägu, poisike mõtles niisama; kuid varsti ei mötelnud kumbki
enam midagi - nad sulusid silmad ja uinusid. Ja nagu juba kord on, mis
keegi enne uinumist mõtleb, sellest näeb ta und: varsti viibisid mõlemad väljas, aias.
Aias mängis ta õeke, sinisilmaline ja lokkis juukstega. Lapsed mängisid kaua ja
rõõmustasid ilma üle. Kui tore sinine taevas, lilled õitsesid ja lõod lõõritasid! oh,
täna oli koguni tore ilm! Isegi kägu sai sellest aru ja kukkus rõõmsalt.
"Kuuled, vend?" hüüdis tütarlaps, „Kägu kukub, kaua ma - saan veel ilmas-elama?“
Tütarlaps luges kahekümmeni, siis jäi kägu vait. See äratati oma ilusast unenäost,
ta ei viibinud enam aias. Kell oli kolm löönud, tund oli möödas ja siis tundis ta alati tõuget
27. IV. 28.
Tõrvas.
Tänu.
Südamlik tänu Teile, minu
poolt; mind toetades rahaliselt ja
Sellega võimaldades edasiõppimise
Soovib: Eduard Martinson.
Tõrva Gümnaasiumi
III.da kl. õpilane.
oma uued kalossid, mis väga hästi lakkkinge aset täitsid.
Vaadeldes seda Laura häält tädilt saadud poissi, mõtles Leena
häätujuliselt naeratades:
„Härraste asemel olles võtaksin mina küll selle poisi ja
kuulutaksin lehes: sündinud on tubli, tore poiss. Meie Laura vanu-
ne, või natuke vanem.
Ent mõteldes selle ootamata juhtumise peale, mis nii äkki
oli tulnud, ja mis oli kui päris muinasjutt, hakkas Leena teda
kokkupõimima oma imelise unenäoga, millesse ta põimuski
hästi.
„Küll on kena!“ lausus ta iseeneses imeteledes, kui ta juhtu-
misi lapsi saalis suure peegli ees seismas ja teineteisele naera-
tamas leidis.
Aga Kirsti igavene uni? Sellega läks nii:
Kui poiss lektori proua tuppa tuli Laurat sõidutama,
kiindus ta vaade kohe sellesse väiksesse ehitusse, Päevalasse,
mida imestades ja naeratades vaatles.
Et paremini sinna sisse näha, tõstis ta korraga teise
poole katust ära ja sõnas rõõmsalt:
„Seal magab ju päris väike elus inimene.“
„Ei see ole elus, see on surnud,“ sõnas Laura
Poiss haaras Kirsti oma kätte ja hakkas heledalt ja sü-
damlikult naerma ja käskis Leenat, tarvitades Lauralt kuul-
dud kõnekäänu:
„Leena on hää ja vaatab, kas surnud nii vahivad?“
Leena südames tõusis õnnis tunne, nähes Kirsti jälle
säravais, taevasinistes silmades naeratust, kui endistel õnne
Tähtmõistatus
Seadnud Ed. P.
a, b, d, e, i, l, m, n, o, o,
r, s, s, s, s, t, e, u, u, u, u, u, u,
v, õ.
Ülemalseisvad 24 tähte
tulevad kuueks sõnaks seada
nõnda, et esimene sõna
tähendab - kaunvilja, teine-
kalapüügi riista, viies - vee
auru, kuues - ehteasja.
On sõnad õieti seatud
Siis annavad nende alg- ja
lõputähed ülevalt alla lugedes
tuntud vanasõna.
365 p.
pikest ratsutamisest väsinud, palusid nad ühelt noorelt poisilt öömaja.
„Meil on eneselgi vähe ruumi,“ vastas poiss, „ja toitu pole ka mitte ülearu, et
teid võiks rõõrustata. Ratsutage aga edasi; tunni aja pärast jõuate suurde võõraste
majja, kus teile maksu vastu kõike antaks." "Õhtu on juba käes, meie ja loomad
on väsinud, teed on meil tundmatad, palu oma isa või, kes muu selle onni omanik on, et ta
meid inimsuse nimel vastu võtaks." "Teie häda ei puutu meisse," ütles kõvasüdamline
poiss, "kes käseb teid ümber kolada?" "Kellega sa seal räägid hüüdis kellegi
heal onnist ja üks tugev mees astus välja, küsis võõraste soovi järele; kui seda kuulnud
kutsus ta võõrad lahkelt sisse ja palus sellega, mis ta pakkuda suudab, rahul olla
Siis ütles ta poisi poole pöörates: „Mu poeg, kuidas võisid sa nii halastamata olla?“
Karistuseks pead sa tänase öö väljasviibima, et sa tulevikus kaasinimestele ei
keelaks, mis sul enesel tarviline! Poisi nutt ja isegi Assori palved ei aidanud mi-
dagi, karjane jäi oma otsusele truuks. Kui nad tuleääres oma riideid olid kui-
vatanud, tõi peremees neile kausi piima ja kuivatatud datleid söömiseks, kui ka hobus
te toidu eest oldi hoolitsetud, heideti puhkama. Päike äratas neid järgmisel hom-
mikul, taevas oli pilvita, sügavsinine, mahe tuuleõhk õõtsutas-heasti lõhnavaid
lilla ja kõrgeid palmipuid. Linnud laulsid rõõmsasti, kõik rõõmustasid elu üle-
Assor vaatas-särasilmil ringi, päeva ilu valdas ta südant. Ta pilk lan-
ges karjase peale, kes oma pojaga onni ees, nägu ida poole, palvetasid. Vähe
aja pärast tõusid mõlemad püsti ja tervitasid sõbralikult printsi ja poissütles:
„Anna andeks-isand, et ma eila nii häbemata olin! Ma olen selle eest karistatud.
Prints oli selle seletuse üle väga rõõmus, tänas karjast öömaja eest ja pakkus talle
kuldtükki. Mees ei võtnud seda vastu, vaid ütles: „Isand, kui ligimesearmastust tasuda
lasen, kuhu jääb siis magus teadmine, et sa oma kohust oled täitnud. Rända:
Jumala nimel ja pea meeles, et inimene rahuloleva ja jumalameelepärase eluga õnne-
likum võib olla, kui hiilguses ja rikkuses!
Assor oli selle üle imestanud ja lahkus lugupidamises karjasest, kui talle ühe
sõrmuse sõrme oli pistnud. „Minu lugupidamise tunnistust ära lukka mitte tagasi.
ütles ta, "ja kui saatus su vaikse õnne peaks segama, siis tule julgelt Ispahani ja küsi
kuninga lossis prints Assori järele!" "Suur Jumal, on see võimalik?" hüüdis
karjane ja laskis printsi ette põhili, „sina oled kõrge Persia valitseja poeg?“ "See
ma olen", vastas-prints, "juhus on mind siia toonud ja ma olen sulle mitme õpe-
tuse eest tänu võlgu. Ta jättis karjase kätt pidi jumalaga ja ratsutas rõõmsalt
edasi. „Mis sa sest karjasest arvad?“ küsis ta teenrilt. „Kas ta pole voorus
likum inimene?" "Seda ta on vastas Omar, "ja ta voorus on seda kõrgem, et
tal oma madalas seisuses paljude viletsustega võidelda, mis rikastel tundmatad.“
1). Persia pealinn.
Üks tee.
Üks tee viib koju õue,
viib otse sihile,
viib isa ema juure,
viib koju taresse -
üks tee.
hulk hellu sidemeid -
Tee ääres leinakased
Hulk armupidemeid
Üks tee viib isa tallu,
viib kolde lõukale
viib armsa ema sülle,
viib otse sihile -
Ema soovid.
Sa kannata mul ütles ema
sa kannata poeg eluteel.
kui pilved katvad taevasina
mis sest, kord helgib päike veel.
Sa kannata kui saatus vali
ja elutee nii tormine;
ei ole jäädav iial tali.
tal järgneb ikka kevade.
Sa kannata-see armas sõna
mu hinges ikka heliseb.
ka siis kui Maualasse ema.
ta elust väsind variseb.
19 IX 20
Tõotus wanematele.
Lihtsad lilled punun sulle
pärjaks kallis emake.
Silitan su halla juukseid
Aastaid teil ju seljataga
puudustega wõideldes,
elu lahedamaks teha
ei te jõudnud iganes:
Sannakamber asupaigaks,
kulund riided seljassa;
igapäewast leiba toote.
tükikaupa külasta!
Et ei lõpeks jahu wakast
ega õli kruusidest,
selleks tahan hoolitseda,
seda tõotan südamest.
Eluõhtupoolik teile
olgu kergem, tasane,
Oma püha kohust täidan:
maksan wõla täieste.
Seltsilised.
Tuul on minu seltsiline,
metsad õhtul hämarad,
hommikul mul rohulatwult
kastetilgad särawad.
Päewal naeratab mul päike,
wahel katab wihmahoog.
Öösel teretawad tähed
uinutamas lainte woog.
Kuugi ainult kumab mulle
läbi walkja pilwede
tuisk see minu kaasas tantsib
üle jäätand wäljade. -
Kui ma wäsind päewa kärast
metsapoole tõtan siis:
sääl mind lahkelt wastu wõtab
waikne härmatanud hiis...
-2-.
Teise hani andis poegadele üldes: „Ka teid on nüüd
kokku kolm!"
Kolmanda andis tütardele ja ütles: "Teid on ka
Järeljäänud kaks hani wõttis enesele ja ütles:
"Meid on ka kokku kolm!"
Herra naeris ja ütles: "Waat kus tubli mees, jagab
teistele õieti, ise aga ei unusta sealjuures ennast ära.
Waesele mehele andis herra siis palju warandust, rikka
aga jättis kõigist ilma. L H.
Hermann Lepp. Lootuse tän. 7,2.
-8 -
saaki jagama. Kui iga üks oma osa
34p.
kätte oli saanud, hakkasid nad haru-
tama kuhu nad oma wara peidawad.
Esimene ütleb: "mina panen oma osa
põranda alla." Teine lubab oma osa
kiwi alla, aga kolmas oma kolusse pei-
ta. Noorelmehel tuli hirm pääle, sest
tema oli ju kolus. Tal tuli hirmuga kõik-
sugu mõtted päha. Wiimaks jõudis ta
otsusele: waja õige neid hirmutata, nii
ehk na elu mull ikkagi kaalu pääl on.
Ta hakkab karjuma:
"Tõnis! mine seisa sina all! Aga
sina Märt, waata sääl. Juhan! sina
ole ukse juures. Mina ise jään aga siia
Ole wastas! ega nad ei pääse. Tõmma
neile! nii et nad saawad! ära an-
na armu!"
Rööwlid ehmatasid ära, jätsid
jäägi sinna ja jooksid minema. Noor-
mees päris nende saagi ja pööras hommi-
koju poole.
Wenekeeles N.
minule midagi paha teha ehk kardad sa muud?
Värisedes kui haavaleht astus Pigilind põõsast välja
"Sina minule küll midagi ei tee!" naeris tütarlaps
"Tule istu natukene minu juures, minu sõbrad on
kõik ära jooksnud ja mind üksi jätnud Sina võid
minule midagi ilusat rääkida aga midagi mille üle
naerda võib! Aga see näed nõnda kurb välja. Mis
sinul siis viga on? Kui sina mitte nõnda kurva näo ei
teeks oleks se päris ilus mees." "Kui sina tahad, siis
võin ma sinu juurde istuda. Aga kes sina siis oled?
Oma elus ei ole mina veel midagi nii ilusat näinud
kui sinda.õl- "Mina olen kuningatütar Õnnelaps ja
see on minu isa aed. "Mis sina nõnda üksi siin teed
"mina sõõdan oma parti ja kitsesid ja puhastan oma
kraani." "ja pärast?" "Siis söödan ma oma
kuldkalasid!" "Ja kui sa sellega ka valmis oled?"
"Siis tulevad minu sõbrad ja meie naerame, laulame
ja tantsime. Missugune õnnelik elu sul on! Ja nõn
on see igapäev?" "Jah, igapäev! Nüüd ütle aga kuidas
sinu nimi on ja miks sina nõnda kurb oled?
Unele suigub.
Unele suigub silmake,
une kaisus ilmake,
päike magamas voodissa,
Kullala säras veel heitessa.
Linnuke väike oksala
suigub, und näeb vist ta,
Sip sip sip, tibike,
liigutab siiba siblike.
Uinu unele tilluke
päikese pailaps linnuke,
Uinu seni kui äratab sind
kuldne koit, siis laulab rind.
Kuidas ma suwe mööda saat-
sin.
Oli kord ilus suwe hommik kui,
orawa
nud kui ma ühte krõbinat puu
Ma waatasin sinna puu otsa
kust see krõbin tuli.
Puu otsas istus wäikene kohawa
sabaga loomakene, see oli oraw.
Mul oli oma tehtud tulipüss ühes
Ma sihtisin ja panin tule peale.
Korraga kõlas üks pauk ja,
sukate käest pestsin, pean oma kõige ilusamaks teoks!" Nende sõnadega võttis ta
keti ja sõrmuse ning andis meeste kätte. / "Prohveti habeme juures, see on minu
sõrmus!" hüüdis ilus mees. „Suurvessiir, kallistame teda, ta on meie peastja!" Said
oli, nagu unes, kui mõlemad tema ümbert kinni võtsid; siis aga langes ta maha ja ütles-
„Anna andeks, usklikude valitseja, et ma sust nii kõnelsin; sest sa pole keegi muu, kui
Harun al Rashid, suur Bagdadi kaliif." /See ma olen ja ka sinu sõber!“ vastas Harun.
"Sest tunnist saadik peab su kurb saatus muutuma. Tule minuga Bagdadi, jäe minu
teatud ümbrusse ja sa pead mu usaldatav ametnik olema; sest tõeste (sel) ööl näitasid sa, et ma
sulle mitte üksnõik pole ja mitte igat mu truudest teenrist ei või ma sarnase proovile pan-
na!" / Said tänas kaliifi ja tõotas alatiseks tema juure jääda, kui ta enne ühe reisi
oma isa juure, kes tema pärast suures mures, teeb; kaliif oli sellega nõus. Nad istusid
hobuse selga ja jõudsid enne päikese loojaminekut Bagdadi. Kaliif laskis oma lossis
Saidile hulka toredaste ehitud tubasi anda ja lubas tema jaoks hiljem terve palvee ehita-
ta. Sellest sündmuest kuulda saades ruttasid ta vanad sõbrad, kaliifi vend ja suur
vessiiri poeg sinna, kallistasid teda, kui oma sugulaste päästjat ja palusid nende sõber olla
Nad jäid imestuse pärast keeletuks, kui see: "Teie sõber olen ma ammugi juba," ütles ja
kett, mida ta võidu hinnana saanud, näitas ning neile mõnda juhtumist meeletuletas.
Nad olid teda alati pruunina ja mustahabemaga näinud ja alles siis, kui ta jutustas,
miks ta ennastmoonutanud oli ja tömbid sõjariistad lasi tuua ja võitles, nägid nad, et ta
vapper Almansoor on ja kallistasid teda kahekordse rõõmuga uueste, sarnase sõbra üle õnne-
likud. /Järgmisel päeval, kui Said parajasti suurvessiiriga kaliifi juures istus,
tuli Messuur sisse ja ütles: "Usklikude valitseja, ma tulin sinult armuliselt midagi palu
ma. / Ma tahan enne kuulda", vastas Harun. /„Väljas seisab mu lihane sugulane
Kalum-Bek, kuulus kaupmees basaarilt," rääkis Messuur. „Tal on iseäraline asi ühe
Balsoora mehega õiendata: selle poeg oli Kalumi juures teeninud ja seda varastanud, ning
siis, ei tea kuhu, ära jooksnud. Nüüd tahab aga isa oma poega Kalumi käest kätte. See
palub siis, et sina oma tarkuses, tema ja Balsoora mehe vahel kõneleks!" / Ma tahana
õigust teha." vastas kaliif. "Poole tunni pärast võib sinu sugulane oma vastasega kohtusaa
li tulla!" Kui Messur tänades ära oli läinud, ütles Harun: „See pole keegi muu, kui
sinu isa,  Said, ja et ma nüüd sinu käest õiget asjalugu tean, tahan ma õigust mõista, kui
Saalomon: Sina peida ennast eesiide taha, kuni ma kutsun ja sina, suurvessiir, kutsu
ülekohtune politseikohtunik siia. Ma tahan teda ülekuulata." / Mõlemad tegid, kuis
kästud. Saidi süda tuksus tugevamini, kui ta oma vana isa, kahvatult ja ärakurna-
tult sisse nägi astuvat ja Kalum-Beki nähes, kes lootusrikka naeratusega oma sugu
lasega sosistas, oleks ta heameelega eesriide tagast välja, talle kallale tormanud: võlgnes
ta ju kõik oma hädad ja kannatused selle inimesele. / Kohtusaalis oli palju rahvast, kes kõik
"Lastelehe" toimetaja!
Mõne aja eest Tartus elades andsin teie ajakirjale
kaastööna oma algupärased jutukesed "Sinilill" ja "Talvel."
Et ma ise "Lastelehe" lugeja pole ei tea, kas olete sääl vastand
juba. Igatahes palun tungivalt teada, kas Te neid üldse tarvi-
tate, tarvitamise korral tasu maksate jne. Mittetarvitamisel
palun need töökesed tagasi saata ligioleva postmargi all,
juurelisaades Teie otsust töö puudulikkuse suhtes.
Mulluaastase saadetise, "Alli Liilli noorepõlve juhtumised", kui see
veel alal on võiksite juure lisada.
Aupaklikult tervitades
Olustveres, 19.I.25.
A. Gregor.
Vähese mõtlemise järele küsis Laura:
„Kas elus?“
„Elus vend! Julge, vahva ja rõõmus poiss,“ lubas Leena.
Jälle vähe aega mõteldes sõnas Laura:
„Ta peaks tohter olema.“
See oli nii kindlasti öeldud, et Leena ei naeratanud, vaid nii-
sama kindlasti sõnas:
Ja, tohter. Temast tuleb kindlasti tohter. Tohtriks õppida
on tal ju võimalik.“
Laura hakkas juba hakkas juba häädmeelt tundma kingituse üle, mis Leena
temale vististi toimetas ja pakkus. Uudishimuliselt küsis ta:
„Kas vendi Roomast tuuakse?“
Leena jamhmatas. Nüüd ei teadnud ta, mida vastata. Laura
vaatas talle kindlasti silmi ja ootas vastust. Ei olnud Leenal muud
nõu, kui edasi pajatada:
„Neid tuuakse Roomast.“
„Kas jõuluvana toob?“
„Vahest toob ka jõuluvana.“
„Kas keegi teine veel toob?“
„Mõni hää külatädi toob.“
Leena oli kui tulistel sütel, et jutuajamine niisuguse pöörde
oli saanud. Hirmul ootas ta uusi küsimusi ja mõtles, kuidas pää-
seda jutuajamisest. Kui Laura väheks ajaks vait jäi, kasutas
Leena võimalust ja tegi kiiresti minekut. Aga kui ta juba ukse
juures oli, kuulis ta Laura häält:
Kui ta aru sai, et asjad halwa poole
kisuwad ja teised sedasama ütlesiwad ja
ta waikis ja kannatas rahulikult, kui
tema oksasid kohewile seati ja soputati ja
ei aitanud liigutanud ise pidemetgi
Tal ei pruukinud mittekaua teistega
siin reas seista, sest tuli keegi kallidesse
wõõramalooma nahkadese mässitud herra,
waatas weidi, maksis talumehele raha
ja wiis kuusekese enesega kaasa. Laskis
siis selle kusagile pimedasse kuuri asetata
ja siis näinud kuusekene oma kurjategijat
talumeest ka enam. Siin tehti talle puu
jalg ala, mis nii inetu ja valus tundus talle.
Ja ta mõtles tagasi oma kopli aia ääre, kus
tal pehme sambla sees nii hää ja mõnus ase
olnud, kus sisalikud ja jänese poeg talle iialgi
kurja polnud teinud ja talle tuli meelde
wana kuuse hoiatus: ära aja oma kaela
nii õieli ja oksasid orku" - j aga see oli nüüd
hilja liiga hilja!
Ka siin ei saanud ta oma kurbe mõtteid
kaua mõlgutada, sest siit wiidi ta ühte suurte
walgesse tuppa, kus soe oli kui Jaani päewal
Kus linnud laulsiwad puurides ja terwe isewärki
roheline mets wõõraid puid ja lille kaswas,
1. Ülestõusmine
Ju läheneb walgus, ärkab maa
üles'tõuseb mustaja nurm;
jää ahelad murtud on talwelta:
loodus elab - on wõidetud surm.
Ma elan! hüüab mullane pind.
Ma elan! hõiskab minugi rind
Ole teretud walgus, ja päikese kuld
tõid meile uut õnne ja rõõmu,
ja sütitad meil' rinda waimustus'tuld
külvad miljoonit lillesi põrmu.
Ma elan! hüüab mullane pind,
Ma elan! hõiskab minugi rind.
Ma nõtkutan põlwi su suuruse ees,
ma imestan oh loodus su rikkust.
Mis imelik wägi puu pungade sees:
nad elavad - oi suurt jumalikkust.
Ma elan! huuab mullane pind.
On igalpool üks walwaja wägewam silm
See suurus on looduse wägi;
me ette end laotab ärkaw maailm -
kes mõistab, kes arusai - nägi.
Soomes 20. IV. 19.
Talwe õhtul.
Üle jäätand wälja
walge ja palja,
murduwad päikese jooned
kuldawad mustawaid hooneid.
Öö läheneb.
Kaugel looklewal teel
üksik regi läheb eel.
Tee ääres kuused täis lund
näewad kewadest und.
Öö läheneb...
Teiseltpoolt järwe raja
kuuldub kellade kaja:
hingesse rahu se toob
mõtteid pilwipool' kaob...
Kui on kõike villand, vihkad
Talve: talle kadu ihkad.
Ilusamaid päivi ihkad
Räägib lohutades suu:
Talvepäevad mööda läevad,
Jõuavad taas kevadpäevad;
Silmad palju päikest näevad  –
Murtaks' talve seljaluu!
Vana saun.
Vana lagund saunakene
Söödil kadariku sees.
Sahisemas tuulekene
Katusel tal õlgi sees
Sauna taga ahervarred
Kurvalt tõstvad omi päid...
Saunas suitsund, mustad parred
Mälestavad päivi häid.
353 p.
ta teda kohe kinni ja viskas tiiki.
Kass oleks ära uppunud kui teda
perenaine päästnud ei oleks.
Kuidas ta välja nägi, läbi ja
läbi märg! Kui nüüd kassiema
Tiiu kodu tuli, ehmatas ta oma
lapsi nähes: üks oli siniseks löödud,
teine veriseks hammustadud,
kolmas oli palavikus. Oh teie
sõnakuulmatad lapsed, "ohkas
ta, „see on teile paras, kuidas
töö nõnda palk.“
Koer ja lammas.
Koer kaebas lamba kohtusse, tema
olevat ta käest leiba laenanud
ja mitte ära maksnud. Aga lammas
salgas, siis kutsus koer tunnistajaid
kokku. Esimene tunnistaja oli
hunt, kes rääkis: "Ma tean, et
koer lambale leiba laenas." Kana-
kull tunnistas: "Mina olin juures."
Raipekull ütles lambale: "Kuidas
sa tohid valetada." Koer sai
kohtus õiguse, ja lammas pidi
oma villaga võla tasuma.
Hoia ennast kurja naabrite
eest, sest keegi ei soovi teisele
head. Saksakeelest Lui Oraw
Elvas 13 a. v.
V. a. „Lastelehe“ toimetus!
Saadan "Lastelehele" mõne jutukese
ära trükkimiseks, kui nad kõlba-
vad. Palun "Postimehes" vastust,
kas jaatavalt või eitavalt! Ilmumi-
se korral palun ka tasu! Käsikir-
jad palun juure lisatud marki-
dega tagasi saata. Palun, kui tarvi-
lik, ettetulevaid vigu lahkesti ära pa-
randada!
Austusega ARoose
13.IX.20.
(Avõilill.)
Tartu, Põik tän. nr 15 krt. 3.
P. S. Kirjavastust palun Av.-ll
tähtede all kirjutada.
58p.
mul oli nii hea meel, et ma rõõmu pärast
paar korda karjatasin; Muril oli ka
hea meel, - kargas minu najale püsti
ja liputas saba.
Omas heas tujus ei pannud ma tähelegi,
kui mulle toobi täis vett kaela kallati, sellepärast
et esimist kord karjas olin, - muidu
kasvavat minust unine tüdruk. Peale selle tõi
ema väikese korviga mune, mis just minu
jäoks olid.
Nõnda kestis minu karjapäev hommikust
louneni. Õhtupoolel olin ma ainult abiliseks.
Tüdruk tuli kirikust koju ja läks õhtupoole karja.
Tema westis muinaslugusid, mida ma suure
uudishimuga kuulasin. Õhtul kui teised karjased
karjad vainule ajasid ja pasunatega perenaisi välja kutsu-
sid, hakkasime ka meiegi minema.
E Stube
Niisugune oli minu esimine karjapäev, ning
wõin ütelda, et paremat põlve ei või olla kui
karjapõlv. Seda wõib ju sellest märgata, et ta jaoks palju
ilusaid laule luuakse.
2. edasi. Ta ei tahtnud enam välja lappi kastma
minna. Külmavärinad jooksid üle keha seda
üleüldiselt värisema pannes.
Oli juba pime. Talu talitused olid talitud.
tuli kambri, leides tütart sängis täitsa haigena
kuumavana õhetavana. Ta pani oma õrna
emaliku käe tütre otsa ette ja kohas seda.
"Oh tütar, mis sul on! Sa oled tõesti haige.
Vaata, mine veel külla! Ei ole harjunud külma-
ga käima. Kohe jäid haigeks, "
Ta süütas lambi põlema ja ronis tütre juu-
re sängi, teda oma ihusoojusega soojendades. Ta
käed kobasid ümber Aliide piha, et teda oma
kaissu tõmmata.
Isa tuli veskilt koju, leides mõlemad - naise
ja tütre - sängist,
"Noh, mis teil on, et olete mõlemad ühte sängi
roninud?!
"Aliide on haige" vastas ema.
Peeter ei lausunud sõnagi ja hakkas lumiseid
saapaid jalast ära tõmbama. Siis istus laua,
juure toolile ja vahtis tükk aega mõttetult põ-
randat ja palkseinu.
"Too midagi süüa! Magama vaja minna,"
Ta tõi nurgariiulilt tubaku kasti lauale. See
oli pikergune kandiline värvimatu puust kast
mille küljelauad kahe-kolme naelaga olid kokku
löödud. Kast oli pooleni lehttubakuga täidetud.
Peeter võttis taskust nahkse tubakukoti ja hak-
kas sinna tubakut toppima.
Ema tõi eeskambrist söögi lauale.
Söödi sõnalausumatult. Ema oli kurb, et tütar
oli haige.
Metsa talu,
Suure metsaga ümber piiratud lagendiku keskel kõrge-
ma kingu otsas seisab waikselt ilus ja armas Metsa talu.
Majad on nüüd juba uued ja ilusad, laud katustega, ning
elumajal on suured aknad ja elumaja tema ümbruses kaswab
nüüd suur wiljapuuaed. Endistest majadest on siin alles
jäänud weel wana rehemaja oma sammeldanud rohelise
katusega, kuna kõik teised majad ja hurtsikud siit juba ammu
on kadunud. Talu õue all woolab weel endist wiisi ojakene
oma kiwise põhja peal ja kõrgete roheliste kallaste wahel.
Metsa äärest karja- ja heinamaalt on mitmed endised
suured kuused, kased ja saared kadunud, nende asemele on
aga uued kaswanud ja karja- ja heinamaa ning mets
näewad weel peaaegu endiselt wälja, nad ei ole palju
muutunud. Metsast kostab ilusal kewadisel ajal ikkagi
weel hele linnulaul ja õhk on õrn ja mahe ning paitab
Metsa talu inimesi ja täidab nende rinda kewadise wärsku-
sega. Kena ja armas on Metsa talu, ja inimesed elawad siin
waikselt ning õnnelikult. Ka mina elasin ja kaswasin
lapsepõlwes siin ilusas Metsa talus oma armsa isa ja
ema warju all ja ning olin siin ütlemata õnnelik, nõnda et
seda kõike praegu enam suuga ei oska rääkida, mis siis süda
tundis. Päike paistis siis nii soojalt ja linnud laulsiwad nii
ilusasti, et ma pärast seda mujal kusagil näinud ega kuulnud
Jälle seisan ma siin ilusas Metsa talus oma lapsepõlwe
kasupaigas. Ma olen siin mitu korda käinud ja tahan
ikka jälle oma armast kasupaika näha. Iga kord aga,
kui ma jälle Metsa talule liginen, hakkab mu säda
kõwemalt tuksuma ja üks murega segatud rõõm
Helsingis, 19 7/IV 29,
Härra J. Tõnisson-perekonnaga
Teie ja Teie perekonna kaas-
tundmuse awaldus minu abi-
kaasa surma, meile üliraske
kurbduse puhul - liigutas meid
sügawalt. Südamlikum tänu
minult ja mu lastelt Teile ja Teie
Olen ka ise weel nii haigepä-
rane, et waewalt jaksan sulge
wedada.
Tervisid E.Murrik
naseks, annab kirssidele nende sü-
gavpunase ja kreekidele ja teistele puu-
viljadele nende omase värvi.
Ja nii töötades kaob ta valitsu-
seaeg kiirul, peab jätma oma töö
lõpetamise kolmanda venna hooleks.
Siis võtab Sügis valitsus ke-
pi oma kätte
Ta juba tunneb oma vanema
venna, Talve, karmi iseloomu,
Sellepärast on ta valitsus tegevuse
valitsuse
eesmärgiks loodust Talve vastu
Sügistuuled, tugevad tumehal-
lid täkud, veavad ta tõlda, kui
ta sõidab välja oma isa lossist. Ja
oma valitsuse algamise märgiks la-
seb ta neid traavida kiirelt üle
maa, ise puistates oma teele külma
sügisvihma - mis peab manitsema
loodust, et see valmistaks end Talve
valitsust vastu võtma.
Ja loodus märkab seda
Hilised viljapuud küpsetavad.
rutuga oma vilja, tõuviljad tõtta-
vad valmima - oder õõtsutab oma
tutulisi päid, kaer laseb longu
oma rasked pöörised.
Tark Zadig.
Üks parematest valitsejatest maapeal oli Nabu-assan,
Serendibi kuningas. Rikaste ja vaesete, noorte ja vanade
poolt sai ta ühteviisi austatud ja armastatud.
Sest ta oli hea ja õiglane valitseja, kes oma
alamaid nagu lapsi armastas. Ta oli küll
vist liiga heagi, sest kõik tema ametnikud
varastasid tema varakambrist. Isegi
ülem-varahoidja varastas ja kui ta varastas,
siis varastas ta juba palju, sest üks
ülem-varahoidja ei lähe paari dukati
pärast varastama. Kuningas märkas seda
„Mis sina, kullakene, mõtled?“
Laura jäi hääletuks, kui tahaks ta isegi otsusele jõua, mida ta
mõtleb
„Mis sina naeratad?“ uuendas ema küsimust.
Laura vaatas naeratades kord isa, kord ema peale ja viivitas,
kuni leidis vastuse:
„Säravaid päevi.“
Vanevad vaatasid kohmetult ja imestanult teineteise otsa.
Siis võttis isa tütre kätele, tõstis mõned korrad kõrgele, pigistas oma
rinna vastu ja suudles
„Isa ja ema särav paike!“
See särav päike peitus pilvedesse rõõmsal jõuluõhtul. Kogu
päeva oli Laura virgasti vidistanud kui vint ja olnud säravam päike-
sekiir kui kunagi enne. Ei olnud õhtul jõulukuusel süüdetud kümned
küünlad, ei kuld- ja hõbeehted nii sätendavad, kui Laura, kes kin-
gitusi oodates saalis sohval istus.
Neid tuli üks kingitus teise järele ja üks teisest ilusam.
Aga Laura ootas veelgi, istudes sohval ja naerusuul vahti-
des koja ukse poole.
„Jõuluvana on juba oma koti tühendanud,“ sõnas isa
Laura tuksatas, muutus äkki tõsiseks, kuid arvates, et isa
naljatab hakkas ta uuesti naeratama ja vahtis koja ukse poole.
„Ei tule enam midagi,“ kinnitas ema, ja et Laurat kindlasti
uskuma panna, läks ühes temaga ettekotta vaatama.
„Vaata nüüd, ei ole midagi.“
„Siin ongi juba küllalat," sõnas isa. „Jõuluvana kotti poleks mah-
tunud enam nööpnõelagi.“
Pilv.
Ilm selge; päik'se sära
maailma ilustab;
kurbmõtted kaovad ära
meel murest mahti saab.
Üks pilve üles sõuab,
nii valge, kollane,
pea päik'se ette jõuab,
kaob kuma kullane.
Oh pilv, sa sõna ära
mu päikest varjamast
ja luba, et ta sära
veel troostiks murelast!
Oh sõua parem siia,
kus väsind vaimuke
kes palub ära viia
siit kalgi kurbtuse.
Ed. Pertmann.
pani ja mulle Meie Isa palwet õpetas. Oh kui hea oli, kui meie
emaga kahekesi palwet lugesime ja isake sängi weere peal
istudes ristis kätega seda pealt kuulas! See woodike, mustas
suitsunud saunahurtsikus, oli otse kui linnupesake, kus meie
Kõik koos olime, ema, mina ja isa. Jakobit ja Liisat ei olnud
alati kodus, nad olid juba naabri talus karjas käimas.
Siin kohal seistes, tunnen ma nagu praegu alles weel ema
käsa mu ümbert kinni hoidmas, ning just nagu praegu loek-
sin ma weel temaga woodis Meie Isa palewet. Oh küll peagi
saame meie aga taewas üksiteisega kokku! Mina olen juba
wanaks saanud ja juuksed on juba jällegi walgeks läinud,
nagu nad mul lapsepõlwes olid, küllap emake ja isake
teie seda kõik nüüd taewast näete ja peagi saate teie seal minu
pead silitama ja mind oma rinnale pigistama.- Sind aga, mis
ilus Metsa talu, mu kadund onu kohakene, näen ma
nüüd ehk wiimati! Taewas andku sulle sooja ja wihma ja
hoidku sind siin ilusas metsa waikuses.
- B. -
Seakarjus.
"Mitu siga sinu karjas on?"
küsis Juhan Jaani käest.
Jaan mõtles vähe ja ütles:
"Oleks mul teine niipalju
sigu veel oleks, nagu mul
praegu on ja veel pool ja vee-
rand ja oleks sina ja Pau-
ka ka sead olevat, siis oleks
35 tükki!“
Mitu siga oli Jaani kari?
A. Peerna
Vastus: 12 siga.
61p
ema ei ole enam. Oli nagu istuks vanaema
ikkagi söögitoas ja kujuks sukka elk omb-
leks... Nagu hüüaks meid õega sinna, kä-
seks oma kingad jalast ära võtta ja siis
oma karbist midagi otsida, mis magus on.
Ehk jälle nagu laulaks vaikse madala vä-
siseva häälega meile laulu. Vanaemal oli
kortsus kollane nägu ja kondised käed. Va
naema jäi haigeks, - ei olnd enam jutuaja-
jat. Koht söögitoas oli tühi, kus vanaema is-
tus. Harva tohtisin ma vanaema vaatama
tal parem. Siis, kui mul oli talle midagi ilu-
sat ette lugeda, kuulas ta mind hea meelega.
Nädalad läksid mööda, vanaema jäi
nõrgemaks; veel harva võisin ma teda
vaatama minna, veel harvem talle ette lu-
geda. Üks kord, kui ma jälle koolist koju
tulin, oli vanaema surnud... Ma nutsin
kaua valusalt. Õhtul pandi vanaema puu-
"Oh kuningatütar, ära seda üsi. Mina olen kõige õnnetum
inimene päikse all ja minul on kõige inetum nimi
"jah, inetu nimim on midagi väga halba. Minu isa riigis
on üks sulle nimi Pardipudru js teise kelle nimi Rasvaplekk
ega sinul ometi niisugune nimi ei ole? "Ei" ütles Pigilind
"minu nimi on veel inetum, minu nimi on Pigilind"
"Pigilind?" Selle üle võib ju ennast surnuks naerda. Kas
sina siis mitte ühte teist nime saada ei või? Kuule, mina
mõtlen enesele õhe hästi ilusa nime välja ja siis paun
mina oma isa et tuua sinul lubab seda nime kauda
Minu isa võib kõik mis tema tahab, sest tema on
kuningas. Aga ainult ühe tingimusega teen mina seda ja
see on et sa silmapilk rõõmsa näo teed. KUid õtle mispärast
sina nõnda kurb oled. Mina olen alati rõõmus
ja kõik kellega muua räägin rõõmustavad ennastu ainult
suua mitte "miks mina nõuda kurb olen?"Sellepärast
et alati kurb olen olnud a et minul ükski asi ei õnnestu
Ning sina oled alati rõõmus? Kuidas sa siis seda teed?
Ainus osa on kord õhe haldjale abiks olnud ja kui mind
ristiti võttis see haldjs muid käte pääle suudles nimes
Tallinn 23 Detsember 1920
Wäga austatud herra Tõnnisson!
Luban Teie prouale ja Teile südameliku tänu
ütelde suure lahkuse eest mis Teie minu waese
wastu Tartu sõidul ülesnäidasite.
Teie prouale, Teile ja lastele õnnistatud
rõõmsaid pühi soovides jäen
Teile Teie alati tänulik
(2.)
Aasta-ajad
Me kewade lapsed,
kes mureta elu ja kergust a'ame
ja ruttame udusulena siia ja sinna,
ja jätame tolmuse, näljatse linna-
maal metsade õhku hingata saame.
Me kewade lapsed...
Me suwe lapsed,
me nopime paremad küpsemad
marjad,
ja ujume järwekse puhtamas wees;
meil
kus lained tanssiwad taga ja ees-
ja kõnnime aasal, kus karjad.
Me suwe lapsed...
Me sügise lapsed,
las' korjawad saaki põllude päält,
las' täidawad keldrid ja aidad.
Me jätame nüüd suwised paigad:
säält kuuleme weel lahkuwate
kurgede häält.
Me sügise lapsed...
Me talwe lapsed.
Meid jällegi piirab linna müüride
ahel.
ju sumisew kära on koolide õues
hool õppida suur, püüd igal on
põues,
ka laseme liugu me kelguga
wahel
Me talwe lapsed..
Hassan Ali, kõigesuurem
inimene maailmas.
Suuremas Saksamaa linnas las-
kis ennast 1895 a. üks noor Araablane,
nimega Hassan Ali, näidata. Hassan
Ali, kui ta 1895 a. Castou Panopti-
kumis Berlinis üles astus, jalakan-
nast kuni pealaeni 2 m. 40cm. pikk.
Tema wõis weel tuntawalt kasvada,
sest ta oli kõigest 16 aastat wana,
aga kuni 20 aastani kaswab hari-
likult iga inimene. Iga käsi noorel hiig-
lasel, oli siis keskmise sõrme tipust ku-
ni randmeni 33cm. ja labajalg 2cm.
pikem.
Hassan Ali pealuu on ülevalt poolt
wäga silmatorkaw, rõõmus nägu, sil-
mad mitte nii targad, jäme näohahk.
363 p.
töö järele katsus ta õhtuti luuletata, kuid ta vaim oli väsinud ja luuhetused võeti
jahedalt vastu. Tulid teised, paremad. Ikka harvemini nimetati ta nimi, kur-
vemaks muutus ta meeleolu. Vaene luuletaja! - kui pea pühkis aeg su nime!
Sa polnud siis vist üldse luuletaja ja su unistused olid vaht!
Mis võis ta veel võõrsilt loota! Ta südamel puudus rahu, - siis tuli kojuigat-