Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
vesi kolinal kurku. Siis hakkasin kõigest jõust käte ja
jalgadega vehklema, ning jõudsin suure vaevaga en-
nast niikaua veel hoida, kuni naabri Karla tuli ja
minu välja tõmbas. Veest välja tulles läks süda pahaks
ja hakkasin oksele. Viimaks, kui jälle toibusin, hakkas
naabri Karla mulle särki selga ajama, - oli ju temal
ka kui isa meie ujumisest teada oleks saanud, kodus
x) Väike-Maarja era-reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase kirjatöö vabale teemale. Korrigeerinud
Eesti keele õpetaja N. Tann.
Tallinn 27. nov. 1935
Väga austatud härra Tõnisson,
lubage et Teile südamest
soovin õnne ja jõudu uueks
tööks!
Rõõmustan nii väga selle
Teie kokkupuute üle arene-
vate inimestega, millises
on kergem edasi anda seda
kõrget ja sügavat isamaa-
indu, mis on nii väga vaja
meie olemas oluks ja seesmiseks
suul punapõselisena. Vend Erki magas pää all.
Lektor sai rõõmsaks ja sõnas naeratades naisele:
„Ei neid mõista, neid lapsi.“
Teine päätükk
Järgmisel päeval etendati Päevalas vend Erki kojutu-
lekust just seda silmapilku, kui ta oli sisse astunud.
Lektori meelest oleks siin toesti aine olnud üle lõbusa
pildi tarvis.
Kirsti, oodates tulijat, ehib end veel viimasel pilgul. Tema
seisab peegli ees, selg vaataja pool, kuid tema nägu võib peeglist
näha. Õrnad paled roosakaks läinud, silmad säravad, vaadel-
del vend Erkit, kelle pilt äkki oli tulnud nähtavale peeglis.
Vend Erki seisis saali uksel naeratades, nii kui naeratatakse
rõõmsale üllatusele.
Päevalas oli lektori proua meelest enne nii rõhuvalt vaikne ja
nii painajalikult üksildane olnud, et tal kord veidi õudne oli
olnud vaadelda seda alati naeratavat Kirstit, kuid nüüd oli seal
nii palju vilgast elu, et ta vabatahtlikult hulgad ajad lamas
Laura kõrval põrandal kui samaealine mänguseltsiline.
Leenal ei olnud küllalt ühest ega kahest korrast vaatamisest
„Ma ütlen,“ kinnitas ta iseenesega rääkides, lamades
kõige suurema rahuga Päevala ees, proua olles Lauraga jalutuskäigul.
42. Ani muna.
Allil oli suur ilus ümargune kiwi. Ta
nimetas teda oma keeles "aani tum," see
on "ani muna." Kati wiskas selle suure
kiwi wastu puruks. Ats ütles :" Mis sa sest
said?! Tegid lapse asja katki."
43. Tika-Taka.
Alli wend Kustu oli pudikeelega. Allit
nimetas ta Anguks. Wahel, kui ta Alli
peale pahaseks sai, hakkas ta lugema:
" Angu tika-taka, tika-taka, tika-taka ..."
44. Sawist mees.
Isa määris sawiga ahju pragusid kinni.
Eeni wõttis tüki sawi, tegi sellest mehe,
pani kaks peerupilbast jalgadeks alla,
kaks täist käteks, näitas emale ja kii-
tis ise: waata, kus mees on alles! Silmad
peas tõisel ja nina ja kõik."
45. Kui sula tuli.
Kui sula tuli; läks lumi pehmeks. Pehme
lumi andis ennast kergesti kuulideks teha;
lapsed jooksiwad wälja lumesõda pidama.
Kui küllalt sõditud, weeretati lumepallisi
ja tehti suur lumemees. Tehti ka lumest
kindlus ja sõditi üle walli kuulisid saates.
46. Suhari torn.
Eeni lõikas puust peenikesi tuletiku
taolisi pilpakesi. Pilpakestest ehitas
maja, tegi kaewu rakkeid ja muud wärki.
Wiimaks tegi õige kõrge torni ja ütles:
" See on Suhari torn."
ja kukkusin maha; varsti tekkis mu
otsa ette suur sinine muhk.
Hüüdsin ema ja jutustasin, et uss
mind nõelanud. Mulle anti wiina
sisse. Pealt seda uinusin magama.
Mis siis minuga tehti ei tea ma,
Hommikul ärgates valutas mul pea
hirmasti ja süda oli paha. Varsti
paranes mu jalg ka ära.
Sellest päewast saadik ei jookse
ma iialgi ettevaatamata. Kartusega
ei vaadanud ma missugune uss oli.
Peale seda juhtumist, millal ma ussi
käest nõelata sain, pole ma ussi näinud
L. Kuusler.
enam habet sugeda ega salvida tarvitsenud, kui sa kaks minuit hil-
jem oleks tulnud; millega ma seda selle tasuda saan?" Saidi kätt ja südanti oli esiteks
kaastundmus valitsenud, nüüd, kus see tunne lahkus, kahetses ta oma tegu, sest tubli karistus
oleks vanamehele päriselt ära kulunud; kaksteist habeme karva vähem oleks teda ehk sama paljudeks
päeviks, paenduvaks ja tasasemaks teinud; ta otsustas siiski vanamehe head tuju kasutata ja
palus endale iga nädal üht õhtut vabaks, millega Kalum ka nõus oli, sest ta teadis, et ta sunnitut
teener, ilma raha ja riieteta ära põgenemiseks, liig mõistlik oli. Said oli ruttu oma tahtmise saanud.
Lähemal kesknädalal, kuna kõrgemast seisusest noored mehed, linna äärsele platsile sõjalisi
uulitsasse
harjutusi tegema kogusid, küsis ta Kalumi käest väljaminekuks luba ja läks sinna, kus fee elas-
Teenrid näisid ta tuleku vastu valmistatud olema, tõid talle esiteks pesuvett, mis tundmataks tegi;
ta vaatas, end mettal peeglis ega tahtnud äratunda enam. Päevitanud nägu ehtis must habe,
mis teda umbeskümne aasta võrra vanemaks tegi. Teises toas anti talle toredad riided, milledes,
Bogdati kaliifgi poleks häbeneda tarvitsenud. Peale peenelt koetud, agrafi ja sulgiga ehitud
turbani oli raskest, punasest siidist riided, hõberõngastega rinnasoomusriie ja Damaskuse
terasest mõek, ilustatud tupe ja kallihinnaliste kividega käpidemega, täiendas ta sõjalist varustust.
Uksest väljaastudes ulatas talle teener, selle majakäskijana poolt saadetud, räti tähendusega, et sellega
nägu pühkides habe ja pruun värv kaovad. / Õues seisid kolm toredat hobust; Said istus
kõige ilusama salga, kuna teenrid teiste selga kargasid ja traavisid võitlusplatsile. Riiete hiilgus-
ja sõjariiste toredus, tõmbasid kõikide pilgud tema peale, ja üldine sosin tõusis, kui ta ringi
sisse ratsutas. Seal olid kõik Bagdadi vapramad ja kõrgesoost noored mehed, isegi kaliifi vendi
nähti ratsutamas, kokkukogunult. Kui Said, keda ükski ei tundnud, juure ratsutas,
tuli suurvessiiri poeg talle vastu ja palus aupaklikult, nende mängust osa võtta ja küsis
nime ning isamaa järele. Said ütles enese Kairost olema, Almansoori ja reisil; et ta aga Bagdadi
noortemeeste rahvusest kuulnud olla, pole ta viivitanud nendega tutvaks saada. Noortemeestele
meeldis Said-Almasori julge ja viisakas olek; nad lasid talle piigi anda ja valida, kumba
poole ta minna tahab, sest nad endid, üksteise vastu üksikult ja salgaviisi võitlemiseks, kahte
(vastas rinda) olid jaotanud. / Juba Saidi välimus oli tähelepanu oma peale juhtinud, seda parteisse.
enam imestati ta haruldase kiiruse ja osavuse üle. Ta hobune oli kiirem, kui lind ja
ta mõek vahises veel kiiremalt õhus. Ta viskas piigi nii kergelt ja kindlalt, kui nooli, märki;
kõige vapramad vastaspoolelt võitis ta ja tunnistati mängu lõpul ühel healel vöitjaks, nii
et kaliifi vend ja suurvessiiri poeg, kes Saidi poolel olid võidelnud, teda palusid, ka nendega
võidelda. Ali, kaliifi venna, võitis ta aga suurvessiiripoeg pani talle nii vapralt vastu, et otsusta-
mise teiseks korraks, edasilükkasid. / Päev pärast mängisi ei räägitudki Bagdadis
enam muust, kui ilusast, rikkast ja vaprast võerast; kõik, kes teda näinud, isegi
need, keda ta võitnud, olid tast vaimustatud; isegi ta enda kuuldes, Kalum Beki äris-
räägiti tast; kaebadi ainult, et ta elukohta ei teata. Järgmisel korral leidis ta fee majas
Hääd ööd!
Hääd ööd, hääd ööd!
Lõpetud on päeva tööd.
Öö sõuab oma rahuga
Ja unekaisus hingata
Võin rahuga
Näe tähed taevas säravad
Ja meie peale vaatavad
Sa heida puhkama
Et võiksid ärgata
15.I.21.
"Lastelehele."
"laul pajudele"
Pajud.
Siidiwalges ani pajud
wainu weerul waluwad,
pidu rüüdes - oh kui ilus -
kewadele ehiwad.
Siidi walged urwa-utted
tulite külm lume aal,
tulite et kewad astuks
lilled sammul wainu raal . . .
Sügismets
Nii võluv on metsa sees kõndida siis
Kui koltunud lehtiga tuul
Seal mängib ja kuulda kuis kaebline viis
end avaldab tarduval puul
kus tuikas kord elu täis ilutsus tuld
seal oksilt nüüd pudeneb lehtedekuld
Mets paistab kui võluvam kunstline maal
meil värvide külluses ees
Kui oleks see kunstliselt ilustet saal
Kus kunstitööd asetet sees
niii pildi meil värvide küllase
on loonud Põhjamaa sügise
Jah, Põhjamaa sügise ilusam toon
on lehtede languse eel,
Kui kullatud lehtis on kaskedekroon
Ses ilus siis üleneb meel
et hüüan oh ilus sa Põhjamaa
meil oled sa kareda kliimaga.
12. VIII. 24
Paul Tekkel
Kuitsud teevad Lainele liiga.
(vaata pilt).
Riksi, Raksi, Tiksi, Taksi
Väike Lott ja halli Laksi:
Kuitsud uudishimulised,
vallatumad tillukesed:
mängida ja kallistada
väikest Lainet paitada
teeb neil väga palju lõbu.
Kuitsud vallatuse hoos
Laine kallal kõik on koos,
teevad musutrullal liiga.
Halli Laksi, väike Lott Lott,
Kuitsu maias – piima lutt
tühjendud saab nende poolt,
küllap mamma kannab hoolt.
3-II.25.
416 p
veel toredamad ehted. Nüüd oli kogu Bagdad pealt vaatama tulnud, isegi kaliifi nähti ühel rõdul;
ka tema imestas Almansoori ja kui mäng lõppes riputas ta oma käega, suure kullast mälestusraha ketiga
Almanso kaela. Ei võinud teisiti olla, kui et see teine, hiilgavam vöit, Bagdadi noortemeeste kadeduse, tema peale
tõmbas. "Üks võeras," rääkisid nad oma vahel, „seab Bagdadi tulema ja meilt au, kuulsuse ning
võidu ärakiskuma? Ta võib teises kohas kiidelda, et Bagdadi noortestmeestest ükski talle
vastu ei saanud?" Nii rääkisid nad ja otsutasid lähemal võitlusel, nagu jutumisi, viie kuueke-
Almansoorile si kallale tungida. Saidi teravate pilkule eest ei jäänud see mitte varjule; ta nägi neid
nurgas sosistavat ja kurjalt tema peale vaatavat; ta aimas, et peale kaliifi venna ega suur-
vessiiri poja ükski sõbralik tema vastu ei võinud olla ja need said talle, elukoha järelepärimistega
koormavaks. See oli iseäralik juhtumine, et see noormees, keda ta basaaril maha oli löönud,
tema vastu kõige vaenulisem oli. See mees silmitses teda alati kadedalt ja tähelepanelikult.
Said oli teda juba mitukorda võitnud aga see polnud mitte sarnase vaenulikkuse põhjuseks,
ta kartis juba, et teine temas, healest ehk kasvust, Kalum-Beki poe teenri ära oli tundnud, mis
teda nende inimeste pilke ja kättemaksu märgilauaks oleks teinid. Ta kadestajate kavatsus
purunes ta ettevaatuse ja julguse, kui ka sõpruse vastu; kui kaliifi vend ja suur kessiiri poeg
nägid, et ta kuuest ümbritsetud, kes teda hobuse seljast maha tõmbada tahtsid, ajasid nad
kogu salga laiali ja ähvardasid noorimehi, kes nii ära andlikult talitanud, väljaheita mängest,
Enamat neli kuud oli Said selviisil Bagdadis oma vaprust proovinud, kui ta ühel
õhtul kojuminnes tuttavaid heali kuulis. Tema ees astusid mehed, kes millegi üle, pikka-
misi käies, nõu pidasid. Tasakesi lähenedes kuulis ta, et nad Seelimi sugukonna keelt
kõnelsid ja aimas neid mõne röövimise peale väljaminevat. Ta mõtles esiteks neist nel-
jast eemale hoida; aga kui ta mõtles, et mõnd paha tegu ära võib hoida, hiilis ta
lähemale, meeste juttu kuulama. „Uksehoidja ütles kindlalt", ütles üks, „et ta
suurvessiiriga esimest uulitsat, basaarist paremat kätt, tulevat." "Hea", vastas teine;
"Suurvessiir on vanamees- ja muidu ka mitte kangelane,- seda ma ei karda; aga kaliif pi-
davat hea mõõgamees olema; ma ei usu teda, tal käivad igatahes kümme, kaksteist ihu-
kaitsjat ühes." "Mitte hingegi," ütles kolmas. „Täna öösi peab ta meie kätte langema"
aga et talle midagi viga ei sünnis. „Ma arvan, kõige parem on", rääkis esimene,
"me viskame talle lingu kaela; tappa ei tohi teda mitte, siis sääks vähe lunastusraha."
„Nii siis tund aega enne keskööd!“ ütlesid kõik ja lahkusid, üks siia, teine sinna.
Said polnud selle kavatsuse üle, mitte vähe kohkunud. Ta otsustas, palleesse min
na, kaliifi hoiatama. Kui ta juba mitmest uulitsast läbi oli läinud, tulid talle fee
sõnad, et ta kaliifi juures pahas valguses seista, meele ja tema teadet ehk tähele ei pandaks; ta
jäi seisma ja otsustas-kaliifi isiklikult röövilite käest peasta. /Sellepärast ei
läinudki enam Kalum Beki maija tagasi olid istus ühe moschee trepile ja ootas, kuni öö täiesti
kätte jõudis; siis läks ta röövlitest tähendatud uulitsasse ja peitis end ühe maja nurga taha ära.
Ölgedest härg. Ukrania muinasjutt.
Elasid wana mees ja wana naene, nad olid puru-
waesed, midagi neil ei olnud. Kord ütles naene
oma mehele: „Tee mulle ölgedest üks härg, ja
määri teda waiguga.“ Seda tegi mees kohe.
Hommikul ajab naene härja heinamaale. Istub,
istub ja jääb magama. Pimedast metsast
jookseb karu, tuleb härja juurde ja küsib: „Kes
sa oled?“ „Olen kolme aastane härg, ölgedest
tehtud ja waiguga määritud,“ wastab ta. „Anna
mulle kah waiku!“ palub karu. Aga härg ei wasta,
karu wöttab teda kinni ja tahab wägise wõtta.
Aga hambad jäid tal waigus kinni. Ta tömbab
ja tömbab, kissub hammastega, aga ei saa
kuidagi wiisi enam lahti. Naine ärkab, waatab,
näeb karu kisub härga. Ta jookseb ruttu mehe
juurde ja ütleb: „Mees, mees härg tõi meile ühe
karu.“ Mees tuleb ja paneb karu keldrisse. Teisel
hommikul läheb läheb naene jälle karja, istub,
istub ja jääb magama. Pimedast metsast jookseb
hunt, ta küsib: „Kes sa oled?“ „Olen kolmeaastane
härg, ölgedest tehtud ja waiguga määritud.“ „Anna
mulle kah waiku!“ palub hunt. „Wõtta!“ oli wastus.
Hunt oli rõõmus ja tahtis wötta, pagan küll, et
saa hambaid lahti, ta tõmbab ja tõmbab
härga. Naine ärkab sedamaid, jookseb mehe
juurde, tema tuleb ja paneb hundi ka keldrisse
kinni. Kolmandamal päewal ajab naene jälle
härja heinamaale, istub, istub ja jääb magama.
Rebane jookseb mööda, näeb härga, läheb juur-
de ja küsib: „Armas härg, anna mulle waiku!“
„Wötta!“ Rebane tömbab hammastega, aga ei
saa enam lahti. Naine jookseb ja ütleb seda
mehele, see paneb ka rebastekeldrisse. Niiwiisi
wöttawad nad ka jänese kinni. Kord läheb
mees keldri, karu ütleb: „Lase mind lahti, ma
Tuhkupesa heinaküünis.
Oli ilus suvepäew, tuli õhtu,
nii wagune ja, ilus et puudelehedki ei
liikunud.
Aga järsku tõusis üks tuulehoog
ning kadus ka, pea;
Sellejärele lendas üks wäike hall,
linnukene ligidal olewasse toomingu
otsa ja laulis seal oma wiisisid, see oli
ööpikk. Kui ta oli oma laulu lõpetanud,
oli jälle wagune kui ennegi.
Ning wäike linnukene uinus oksale.
Sellejärele läksin ma, heinaküüni,
kus ma tihti ilusatel suwe õhtutel
olen wiibinud
Austadud Lastelehe toimetus!
Saadan Teile mõistatuse seletused.
mis Lastelehes No 8 ilmus, ja juttu.
I Misugune kook ei ole söödav? =
kaewu kook.
II Misugused linad ei kaswa põllul?
voodi linad j.n.e.
III Misugusse lusikaga ei sööda? =
atra lusikaga
IV Kes käib ööd ja päewad aga edasi ei
saa?=
kell.
V Misugune silm ei näe? = nõela silm
VI Misugune körv ei kuule?= potti kõrw.
VII Mille pea on juusteta? = noa pea
VIII Valge põld must seeme; kes seda
külwab see seda mõistab?= kirjutamine
Peale selle saadan veel
Karolinenhof 9, aug.
W. auustatud herra.
On juba mõni aeg sest mööda, kui
Teie kiri Kolga-nõukogule Post. il-
mus, ja ikka weel ei ole ma
oma tänu tundmused Teile awal-
danud, palun minul seda mitte
pahaks panna. Olge südamest
tänatud. Artikel on Kolga meeste
pääle mõjunud. Nõukogu mehed
on 16. julil rendikontraht üles-
ütelnud, nii hästi Gustav Ottil
kui ka teistel Karjamõisa wäikes-
tel rentnikutel Jagusaar, Tire
ja endisel metsawahil, kes ka
Hra Tõnisson!
Palun vastu võtta minu südamlikku
tänu Teie poolt tehtud pühade kingi
eest, mida "Postimees" minule edasi
andis.
Wäsimatult luban ka raskematel silma-
pilkudel olla kasulik oma teenistuskohal,
pühendades seks oma jõud ja tahe.
Sügavama tänutundega
Woldemar Mann.
8 aprillil 1928 a.
„Ei,“ oli proua lühike vastus.
„Naabritalust oli tema, sealt teiselt poolt,“ seletas Leena
„Köstri poeg.“
„Õige. Temal oli ju ilus lauluhääl,“ sõnas lektor. „Tema esi-
nes õhtuti sagedasti seal soololauljana. Tema armsam laul oli see,
mida sinagi, Kirsti, nii hääl meelel laulad: „Seal metsade taga
üks tubli, armas poiss.“
„Kas lektori härra mõtleb seda?“ küsis Leena.
„Just seda,“ vastas lektor.
„Minulegi torkas kohe silma, et see on selle tohtri vaesekese
nägu,“ sõnas Leena ja imestas:
„See on imelik, et nukkeski võib tabada midagi inimeste
näolist.“
„Ei ole see ime ühtigi,“ sõnas lektor. Nukud ongi ju inimes-
te sarnasteks tehtud. Aga sedasama võib ütelda ka elajatestki,
koerast, kassist, ehk mõnest muust loomast, et see on selle või
selle hingelise nägu.
„On õige,“ sõnas Leena saalist välja minnes. „Aga,“ lausus
ta imestaval häälel ja seisatas üksel: „Kas Laura ei hooligi vend
Erkist?“
Laura oli nukku kasti panemas. Ta oli väga tõsise näoga.
Pannes kinni kaane, viis ta kasti esisesse, otsekui andes selle kingi-
tuse jõuluvanale tagasi.
Lektor ja proua kohmetasid. Oli ju Laura terve päeva kõne-
lenud Kirsti vennast, olnud rõõmus, kui toodi kast ja veel rõõmsam
kui see avati.
278p
läbi elada. Sest minu arusaamise järele ei
ole praegune aeg ja Eesti tunnistamine
mitte ühegi nimega nõnda seotud kui Teie
omaga.
Meie rahwas on saanud üle oma ootuse, niisamu-
ti Teie. Eks siis ole kohus tänada? Siis
jõuame ka uutele kohustele wastu.
Jään täieliku austusega
Teie A. Warik
Tartus, 27. jaan 1921.
Õnnitleme südamlikult juubeliks
soojem käepigistus tehtud töö eest!
Andku saatus veel palju päiksepaiste-
lisi aastaid töötamiseks meie kalli-
kodumaa kasuks, millele olete pühen-
danud kogu oma jõu ja nooruse!
M. Obermann,
K. Veeroja,
D. Obermann,
G. & J. Kukk.
dets. 1938.
pressitud. Iseärlik tants!
„Need viletsad,“ sosistas Zadig hammaste vahelt.
Üksainus tegi erandi. See tantsis peapüsti, käed
laiali kindlalt läbi terve saali, aina lõbu oli
tema tantsu näha.
„Bravo, bravo,“ hüüdis Zadig, „sina kõlbad varahoidjaks.“
ta vaatas
Nabu-assanile meeldis küll kena ja osav noormees, aga
siiski küsivalt Zadigi otsa ja nõudis mõistatuse seletust.
Siis käskis tark kuninga silmade ees kõiki
nende taskuid tühjendada
kandidaate kuninga si Kõikide, välja arvatud
selle ühe, taskud olid kuninga varandustega
täidetud. Nad olid käigus varastanud. Kuningal said
paari sõnaga silmad avatud. Ta laskis kõik
vargad vangimajasse paigutada. Zadig
Mina möldrina x
Erich Valdmann.
18. XII. 22.
Oli talvine õhtu poolik. Kõle põhjatuul mühises puude
latvades. Külma pärast sammusin kiirelt koju poole. Kodu
lähedale jõudes nägin et veski liikumatalt purjedel seisis.
Kohe tärkas mul mõte, et kas isa kodunt ära või on ta
haige, et ta head tuult kasuta laseb mööda minna.
Uksepeal tuli ema mulle nutuste silmadega vastu ja
ütles, et isa raskesti haige olevat. Läksin isa voodi ette, et
teada saada, kuidas on isa tervisega lugu. Küsisin ka
isalt, et kas ma ei võiks veskit käima panna, sest on ju
väljas nii hea tuul, mida tarvitama peaks. Isa teadis,
et ma veskiga ümber käia oskan, ja lubas seda; ühtlasi tuletas
ta mulle meelde, et ma niisuguse tormiga ettevaatlik
oleksin. Panin teised riided selga ning läksin ja panin
veski käima. Hea tuul pani veski tiivad kiirest ringi
käima, ja terve veski värises kui kaheksakümmne aastane
rauk. Kiirest ametis olles ei pannud ma kesköö lähenemist
tähelegi. Et aga tuul vähehaaval kangemaks läks, nii et
ta veskit purustada ähvardas. Otsustasin veskit täiesti seisu
panna. Astusin veskist välja ja panin pressi peale, kuid
selle peale vaatamata lippas veski endise kiirusega edasi.
Arvasin, et ehk vast pressil midagi viga on ja ruttasin üles
vaatama. Pressil midagi viga ei olnud, kuid juba
märkasin, et pressi ja võlve vahelt suitsu välja ajas. Välgu
kiirusel ruttasin treppidest alla emale hädaohust teatama,
kuid haigele isale ei tohtinud ma sellest midagi rääkida,
kartes et teade isa tervist võiks halvendada. Ema ruttas
külasse abi otsima, kuna ma vee pangega üles ruttasin,
et tule laiali lagunemist takistada. Oma ehmatuseks nägin
ma, et tuli öörumise tagajärjel juba lõkkele löönud.
Kallasin pangest vett põlevatele kohtadele peale, kuid
suuremat mõju see, ei avaldanud. Veski lippas endise
kiirusega edasi ja hõõrus kustunud kohad uuesti lõkkele.
Ruttasin alla uut vett tooma. Selle ajaga jõudsid juba
x) Väike-Maarja era reaal-gümnaasiumi 4. klassi
õpilase E.V. kirjatöö, vabale teemale "Minu läbielamus".
Korrigeerinud Eesti Kule õpetaja N. Tann.
Teretuseks kevadele.
Tere, tere ilus ilm,
Liblikad ja sinisilm
Õieke, kes õilmitsed
Päikse paistel ilutsed
Tere, tere lõoke
Väästrik, ööpik, käoke,
Tere meile tulemast.
Laulu mõnu pakkumast!
Tere, tere kevade
Nüüd me lähme mängule,
Vainul aasal, koplissa
Laske laulud kõlada!
omistawad palju enam teadusi
kui Sina. Sina oled ju lihtne
ja kehwa wanaeideke. Kust tuleb
see tugew side mis sind ja last
nii tugewasti kokku liidawad?
Oled Sa ilus? Ei, seda Sa ei ole.
Oled Sa rikas? Ei, seda Sa ei ole.
Oled Sa kuulus? Ei, seda Sa ei ole
Oled Sa suurtsugune? Ei, seda Sa ka ei ole
On sul wõimsaid kaitsejaid? Ei, Sa
oled üsna üksi, waewalt keegi kuul-
satest teab Su olemisest. Oled Sa
haritud? Ei, ei. Lapski meie
päiwil kirjutab paremini kui
Sina, ega Sul ole arusaamistki
selle maailma imelisest ehitusest
niisugusena kui teadus on seda
haritud maailmale paljastanud. Ei
Oled Sa tark töödes ja õppinud?
Ei sedagi ole. Käed on sul kohme-
tud ja igaüks wõidab Sind
tegewuses osawuses.
Ja ometi: armastan Sind. Armas-
tan Sind enam kui kedagi
teist nendest kes on ilusad, rikkad
kuulsad, toredad; kelledel on
wõimukaid kaitsejaid, wõi kes
on hästi haritud, õppinud ja
osawad.
Miks siis Sind armastan?
Armastan Sind sellepärast, et
Sina oled esimene kes mind ar-
mastas: Sinu armastuse palk
on minu kadumata armastus
Sina olid see kellelt sain esimese
kallistuse. Sina kinkisid minule
Saidi juhtumised
414p
Teie siin basaaril ei või teeagi, mis üks osav mees sõjariistuga teha võib. Teie olete mu
elu, peastnud ja ma tänan teid. Kuid mis nüüd? Kui teie mind toetata, ei taha, pean ma kerja-
ma, aga et ma omasuguse käest armuannet paluda ei taha pööran ma khaliifi poole.
"Nii?" rääkis kaupmees pilkavalt naeratates. „Kellegi alama, kui meie kõigearmu
lisema isanda poole? Seda uimatan peenikeks karjamiseks! Oi! oi! Mõtelge ometi, peenikene
noorisand, et tee khaliifi juure, mu sugulast Messuurist mööda läheb ja mul ainult üksainus
sõna maksab, kui teda teie valetamise peale tähelepaneliseks teen.- Aga mul on su noorusest
ande
kahju, Said. Sa võid ennast veel parandada, sust võib veel midagi saada. Ma võtan sind
oma kauplusse basaari peal, seal pead aasta teenima, siis, kui sa enam edasi olla ei taha,
maksan sulle palga välja ja sa võid minna, kuhu tahad, Alepposse ehk Medinasse, Stambuli
ehk Balroorase, minu pärast või uskmatute juure. Lõunani annan sulle mõtlemisaega;
kui tahad, siis on hea, ja kui mitte, siia panen su reisikulud kirja ja võtan kõik, mis sul on, sel
le tasuks ja viskan sind uulitsale, siis võid kaliifi ehk mufti juures, mosches ehk basaaril, kerjata."
Nende sõnadega läks mees toast välja. Said vaatas talle põlglikult järele. Ta oli selle
inimese halbtuste üle, kes teda sihilikult kaasa, oma majasse, võttis, et oma võimusesse
saada. Ta katsus, kas ta põgeneda ei saaks, aga aken oli trellidega ja uks lukus.
Viimaks, otsustas ta esiteks kaupmehe ettepanu vastu võtta ja ta võlvialuses teenida. Ta nägi
et midagi paremat üle ei jäänud; sest kui ta ka põgeneks, ei jõuaks ta ometi ilma rahata Bals-
soorasse. Aga ta võttis nõuks, niipea kui võimalik, kaliifilt kaitset paluda.
Järgmisel päeval viis Kalum-Bok oma teenri oma kauplusse. Ta näitus Saidile kõiki, millega
ta kauples ja tegi teda tööga tuttavaks. See seisis selles, et Said kaupmehe teenija riides, ühes-
käes shali ja teises tore leier, võlvialuse ukse ees seisis ja möödaminejatele kaupasi kiitis, hin-
da nimetas ja ostma kutsus; nüüd sai Said aru, miks vanamees teda sellele talitusele
määras: Kalum-Bek oli veike ja inetu, kui ta ise ukse ees seists, ütlesid mõnedki naabrid ja
möödaminejad talle pilkesõnu; naisterahvad nimetasid teda isegi hernehirmituseks. Aga iga
üks nägi heameelega saledat Saidi, kes viisakalt ostjaid juure hüüdis ja shali ning leierit
kenast mõistis hoida. Kui Kalum-Bek nägi, et sestajast saadik, kui Said ukse ees-
seisis, ostjaid rohkem oli, muutus ta ka viimase vastu sõbralikumaks, andis talle
paremast süüa ja ilusaid riideid selga. Saidi ei liigutanud ta lahkemad tundmused
sugugi, vaid mõtles päeval, kui ööl selle peale, kuida oma isalinna tagasipöörata
võiks. Ühel päeval oli palju ostetud ja kõik panikandjad laiali, kaupe kodu viimas,
kui üks naine sisse astus ja mõnda ostis; siis nõudis ta kedagit, kes tal kauba jootraha
eest kodu kannaks. "Poole tunni pärast saadan kõik koju", vastas Kalum- Bek, "ainult nii
kaua peate kannatama, ehk mõne teise pakikandja võtma." / "Ise olete kaupmees ja ta-
hate ostjaile võeraid kandjaid ühes saata?" hüüdis naine. „Niisugune poiss-võib mul kõige paki-
1. preester.
ga minema joosta! Kelle poole ma siis pööran? Teie kohus on mulle kaupa koju saata ja ma
Armas Kallis kooliwend ja sõber!
Palju tänu sulle lahkede õnne-
soovide ja sõbralikkude sõnade eest,
mida mulle minu 70. aasta sünni-
päeva puhul läkitasid. Tundsin
tõelist häädmeelt nende üle.
Sulle kõike hääd soovides
ja tervitades
Antslas 22 Aug.
Tartus 23.12.38.
Jaan Tõnnisonile 70 aasta
Sünnipäeva puhul!
Vaata, nõnda ütleb meie Isa,
et Eesti riik on kui üks viljapuu
mida olen istutanud oma aeda,
et sealt head vilja saada ja see
hea vili on tõde, õigus ja rahu.
Ja tema on teda teie ja teie
kaasabiliste kätesse usaldanud
harida, et see puu kannaks head
vilja. Ja vaata, see puu paka-
tab ja on lootust head vilja
saada, et meie vabariigi president
on teile oma käe ulatanud
Teie sünnipäeva õnnitlemiseks
Kolm ulakad kassipoega
Teie lapsukesed," ütles kassiema Tiiu
ma jättan teid üksinda kodu, pean
teile toitu otsima minema, nüüd jääge
ilusti kuuri. Ärge olge ulakad, ega
ronige igale poole, ja ärge jookske tiigi
juure." aga kassipojad on ka sõnakuulmatad.
Vana kass ei olnudki veel kaugel, kui
pojad kisklema, kaklema ja üks-
teist hammustama hakkasid. Seal
ütles üks kass: "Teie olete kõik halvad
ma tahaksin parem üksinda olla,“
ja ta jooksis ruttu tallist välja ära-
keeldud koha peale. "Sahver on ju
suur, seal võib ennast hästi ära
peita, ma tahan natuke koort
juua." räägib ta ja pistab pää-
koorepotti. Potti kael oli kitsas ja
pää jäi kinni, ta kiskus ja rabeles,
aga asjata. Köögitüdruk kes seda
kuulis, tuli vaatama mis juhtunud
leiab varga, tõmbab teda pottist
välja ja annab talle tugevasti
naha peale. Venna Peetri käsi ei
käinud paremini, ta läks hoovi
peale ja katsus koeraga rammu
varsti oli kiunumist ja karjumist
kuulda. Kõige noorem oleks peaaegu
surma leidnud. Tema jooksis tiigi
juure. "Tiik" ütles ta "ei ole ju mitte
sügav, egas ma põhja ei vaju." Tiigi
ääres istus üks kuri poiss kalu
püüdes. Kui ta kassi nägi, võttis
Lastel. Toimetusele
Saadan siin mõned luuletused - ehk mõni läheb!
Wiimses Last. mis (10.) oli minu "Esimene lumi" ilma tegija alla-
kirjutuseta päewawalgust näinud. Wist trükiwiga.
Kas oleks Toimetusel juhtumisi üksikuid numbrid Lastelehest
1922 No:10. ja 1923 No:5 käepärast. Kui leidub, paluksin
neid minule saata.
Siis weel Teatage, palju minul juurdemaksta tuleb Postimehe
eest. Juba teine aasta tuleb ta mulle, aga raha saatnud ei ole ma.
Kõige aust. Julius Kangur
Helsingis 17.XI.24
Flemingin K. 25. 36.
Kargasin üles ja hakkasin karjuma
Karjapoiss oli oina tigedaks õpetanud,
ilma et mina seda oleksin teadnud.
Sellega ei olnud minu äpardus mitte otsas.
Lõuna eel tuli ühele mullikale midagi
meelde. Ta trampis jalgadega, tõstis saba
üles ja jooksis keset karja. Kõik loomad
nagu keesid. Ma mõtlesin, et loomadel
on lõbu, et kusagil keegi karjapoiss
suupilli mängis, aga tühja, neil oli hoopis
isenõu. Kui sain korra ümber pöörata, ei
näinud ma peale Muri, oina ja iseenese
ka Murigi silmad olid vesised, sest nüüd
oli meil mõlemil midagi oodata.
Läksin kodu poole jälle tagasi,- mina
ees ja Muri järel. Koduwäravast sisse
astudes nägin loomad karjaaias olevat;
Siis on meil tarvis veskiehitajad ja mehed,
kes veskikivid välja raiuvad ja veskisse
kõiksugu masinavärgid teevad.
„Siis mõtle veel teiste ainete peale,
millest puding valmistatud, nagu ploomid,
sidronikoored, vürtsid, suhkur-
kõik see tuuakse meile kaugelt maalt;
ja et (nad) see kõik meile kättesaadav
oleks peavad töötanud ning ametis
olema laevad, laevaehitajad, purje-
meistrid, meremehed, istandikkude
omanikud, suurkaupmehed, vürtsi-
poodnikud.
Siis läheb pudingi jaoks veel
tarvis mune, piima ja rasva."
„Oo, pea pea, onu!“ hüüdsin mi-
na. "Ma olen kindel, et teie juba
tuhat olete üles lugenud!
„Ma ei ole veel mitte kõike
üles arvanud, minu laps. Meie
55p
Kewade kajad 40
4. Kewade ootel.
Kas on tulemas kewade
kas on päewgi ju pikk?
Wõi on talwel meel kade :
räästas rippub jää tikk. -
Tõesti, - täna ootamatalt näin :
päike kui naeratasgi ;
mäel - kust ma üle käin -
naersiwad põõsatki.
Ja oli nii soe ja nii hää
pehmus lehwitas õhumeres :
tundsin et paranes haige pää,
kergust ma aimasin weres . . .
„Või nii, või päris telegrammi,“ harutas arst. „No vend tuleb mui-
dugi lennukil.“
„Kas tohtri härra usub, et vend täna tuleb?“ usutas Laura.
„Sooviksin südamest, väike sõer,“ vastas arst ja jättis Lauraga
jumalaga.
Minnes seletas ta vanemaile, et Laura on liiaks üksik. Üksil-
dus ei ole lapsele terve, niihästi vaim kui keha võivad selle läbi kan-
natada. Laural peaks olema seltsiline, vend või õde, ehk veel parem,
kui oleksid mõlemad. Ja, veel parem, kui oleksid mõlemad.
Vanemad jäid mõlemad sõnatuks. Rinnalelastud pääd
olid mõtteid täis. Neid ei trööstinud nende särav päikenegi, mis
jälle paistis. Nad vastasid Laura naeratusile naeratustega, aga
need olid tehtud naeratused. Teadsid nad ju, et Laura päikesesärav
naeratus kustub, kui ta näeb, et ta lootus ja usk petlikud on, sest
vend ei tule ju.
Laura lootus ja usk ei petnud teda nüüd. Oodetud vend
tuli. Tuli veel täna.
portselaani tükki, milles tundis vend Erki põsetükikesi ja mis ta oli
leidnud saalist üliõpilaste raamatukogu lähedalt.
Lektor oli ehmatusest päris kange. Ootas vaid, mil Laura nutma
puhkeb. Kuid Laura ei hakkanud nutma, läks rahulikult minema,
kui oli jutustanud õnnetu juhtumise. Ja lõunat süües ajas ta rõõm-
sasti juttu ja sagedasti iseeneses naerataski, mis talle omaseks oli
„Meie neiust tõotab tulla niisugune tüdruk, kes poistest ei
hooligi,“ sõnas lektor naisele, kui nad olid harutanud seda imelikku
asja, et Laura sugugi ei nutnudki vend Erki õnnetuse pärast.
„Ei mõista,“ sõnas proua, „Päevalas on Kirsti päris surma
nagu,“ jatkas ta ise nutma puhkedes.
„Kirsti?“ imestas lektor. „See on huvitav näha.“
Ta läks Päevalasse vaatama.
Kirsti oli Päevalas saalis sohval, pooliti magavas asetuses,
nii et silmad olid poolest saadik lahti.
„Tõesti!“
Tema nägu oli nüüd nii väsinud ja kurb, nii kurb, ja suu nu-
tune. Kui oleks ta mõistuse kaotanud, nii lamas ta seal, nii murest
muljutud, nii sügavas leinas, et ei võinud nutta ega kaebadagi.
Oli kurb vaade.
See sügava leine pilt ei läinud lektori meelest ka kõige kibe-
damas töös.
Ent Laura vadistas rõõmsasti iseendaga, laulis ja käis juttu
ajamas ja naeratamas. Siiski ootas lektor kannatamatalt vend
Erkit, ootas Kirsti pärast.
Ühel õhtupoolikul tuligi uus vend Erki lektori ja proua rõõ-
136 Nüüd seisis ta nende eel, kummardas 6
mehe ja pani kuivanud lilled põlle
"Need külin ma maha, neist saab "
tulewal aastal hääd rohtu keeta,
mõtles nõid ja komberdas minema. Läks
oma onni ja kaevas närtsind lilled
maha. Ise läks onni magama.
Ööse kasvasid maast Woowo ja
Lea välja elusad, nii kui nad enne
olid olnud. Hirm oli neid suur nõia
võimusesse sattuda. Lea hakkas
kuuvalgel metsast wälja teed otsima
Woowo lubas järgi tulla hommiku
warawalgega. Lea otsis teid ja otsis,
ikka sügavamaks läks mets.
Jalad olid väsind. Ta istus suure
kiwi otsa ja jäi magama. Kui kaua
ta magas seda ta ei teadnud, ilm
oli soe ja metsas palju marju. Lea
hakkas neid korjama v talle paistis
nagu oleks ta siin juba waremalt
olnud, kõik oli tuttav, üks suur
lai tee viis põllule. Mäeotsas kaugel
paistis tore tornidega maja. See oli
ju tema wanemate maja, nüüd alles
sai ta seda aru. Ja mets, kus ta
oli, oli tema isa mets. Rõõmu ja
veel ei teadnutki. Võeras tõusis häkki püsti, koer
aga ehmatas, uueste kukkus pabeross maha
kepp oli juba enne ukse juure maha pandud,
siis laskis ta enese nelja käpa peale, selle juures
kukkus müts, püksid jäid ripakile, ja jooksis
minu poole, selle suure jooksuga kaotas ta vaeseke
ka püksid. On seda naeru, mis siis küll sai!
Ta tõmbas püksid ja mütsi suhu keppi ei saand
ta kuhugile panna, küll mässas siis kepi kallal,
warsti tuli ta ilma kepita ja pani mis tal suus
oli minu juure maha, jooksis aga kohe selle
järele. Võeras tahtis seda imelooma lähemalt näha-
ja püüdis ta kinni, küll rabeles koer ta üles
ja tahtis maha hüpata, kui ta seda ei saand
tõmbas hammastega tal ninast.
Järgmisel silmapilgul oli ta mu jalge ees.
Ta viidi aga pärast maale ja
mul on väga kahju kui ta need
ilusad vigurid unustab.
Fr. H.
Lumesõda.
Sii oll' ku'its tuule maru!...
Es ole sääl ä'm otsa eg' aru,
kudas lennasi' lume palli:
selga, rindu, kõttu, päha;
mõne lõive peris maha!
Ümmer kuksi' kantse valli!...
Palle tulli nagu rahet:
es ole huu ega hoobi vahet!...
Oh sa pagan! Küll oll' janti:
sääl oll' naaru, ikku, kisa,
vandmest - oh sa Taiva Isa!...
Üitsteisel muud ku' anti!...
Mõni sai sääl seantse lopsu,
et maks läits üle kopsu!...
Nõna verd juusk' mõnel...
Viimati tull' külma valu,
sis panniv kodu joosu jalu!...
(Teste Ants mul seda kõnel').
1920 a. -gila-
Väike Juss.
Väike Juss on uhke mees
Tal kosjasõit ju seisab ees,
Ta kelku selleks korda sääb -
Noh, küll see tal ka korda läeb.
Juss läheb kosja Leenile
Mäeotsa peretütrele,
Ta käemees sõber sauna Juks
Ja kosjahobuks karja Tuks.
Juss kosjaviinaks kalja viib
See pudelis kui viingi näib
Ei pahanda sest ämmaeit,
Sest tal on tubli väimees-mait
Juss istub kelgul toredast.
Sõit läheb allamäkke just
Ja käemees sõber sauna Juks
on abiks veos, - karja Tuks
Juss lahkelt vastu võetaks
Mäeotsa väimeks nimetaks -
Juss nüüd on väike peigmees
Tal pulmapäev on varsti käes.
25.XII.21.
G.Põldmann
Mee ees käib kindel Postimees
Kes nii kui kalju Mere wees,
Sa näitad teed siin rahwale
Kust priiuselle minnaksee
Sest rahwa õnn on sinu rõõm
Ta nutt ja kurbtus sinu piin
on were pidud näidanud
mis paharettist tekinud
Kuis kistaks lapsi Emadest
Ja Jisad perekondatest
Ja siisgi pime rahwas weel
Kell, alandus ja orja meel.
Ei taha wõtta õppetust
Mis neile tarwis lähäb just
Suurt jõudu Julgust soowin ma
Sull wabaduse wõitleja
Jä truiks oma rahwa sees
Sa kalju kindel Postimees.
„Ma ütlen, et see on tõesti nii ilus. Ei ole siin ilmas ilusamat.
Issand, neid noori! Ja kui õnnelikud nad on! On tulnud see, keda neiukene
oodanud, on tulnud ainuke igatsetu, pikkade päevade unistus, ilmsiks
saanud ööde uni. Ja teine õnnelik seal ukselävel mõtleb: Seal on minu
kaunis kullake, südamekene, nurmenukukene. – Õnnelikud olete teie, küll
ju olete. Kui kõik inimesed oleksid nii õnnelikud!..“
Leena vaikis, neelates pisaraid.
Laura, kes oli jalutuskäigult tagasi jõudnud, tuli tuppa. Leena
tõusis ja sõnas heldunud häälel:
„Issand antku sulle, armas Laura, säravaid päevi!“
„Mis Leena mõtleb?“
Leena jäi väheks ajaks mõttesse, enesele selgeks tehes, mida
tema õieti mõtles. Siis, tahtes peita oma mõtteid, sõnas:
„Õnne, õnne ja kõike hääd, kullanupuke.“
„Leena on eksinud,“ sõnas Laura, „ei nüüd ole minu sündimispäev,
ei ka nimepäev.“
„Ei ole küll mingisugust päeva, küllap Leena teab. Leena vaid
soovib õnne.“
„Kas suurt õnne?“
„Jah, armas Laura, suurt, säravat õnne, õige suurt.“
„Missugune see suur õnn on?“
Leena läks segaseks. Nüüd oldi sealsamas, kus äsja. Aga
siis tuli talle äkki midagi meele. Ta kükitas Laura eiie, tõmbas
suu magusale nearule ja niisugusel häälel, kui oleks lubanud midagi
millest Laura väga suurt rõõmu tunneb, sõnas:
„Niisugust suurt õnne, et Laural oleks vend.“
362 p
Kui ta nüüd jälle koju tuli, oli imestuse kord tema käes. Isa ja ema olid
ikka vana viisi, kägu ja mehike ka, aga õekene, armsat veikest õekest ei tahtnud
enam tunda. "Vend!" Vend!“ hüüdis ta ja kargas rõõmsalt, sõrme, kus Sõrmus
säras, näidates venna juure ja nuttis rõõmupisaraid. Vend kallistas teda ja silus
ta pead. „Kes seda uskuda võis, et on sarnase tembuga toime saad!“ ütles ta naljata-
tes. Vana kell tiksus, aga nad ei kuulnud seda rõõmu pärast. Seal hakkas kell
lööma ja kägu kukkus sama kõvaste ja heledalt nagu tookord, kui nad aias kes
mängisid ja õeke aastate arvu küsis." „Kakskümmend aastat! - See on tore! Siis-
olen mina ammu suur, ja sina ka vennake!" Nüüd oli õeke õnnelik pruut,
veel enne, kui ta kahekümne aastaseks sai. Vana kell lausus; 'Tik!tak"- tik! tak!
peagi oli õhtu ja peagi hommik, päev järgnes-päevale, peagi jõudis ilusam - pruu
di kahekümne aastane sünnipäev! Kui kuldselt näeratas päikesel hommikul! Põõsas
laksutas ööpik, katusel siristasid pääsukesed, läbi avatud akna vaatas õitsev-
kirsipuu. Seal seisis laud, mille helevalgal linal sinilile kimp säras, selle kõrval
paigmehe kink, kuldtaskukell.- Vana kell ütles: "Tik! tak! - tik! tak!"- ja "tik! tik!
"tik!tik!tik!" hiilgav pruutkink vahele, kägu ajas kaela pikka, aga ei saanud aru, mis see
oli. „Vaata." Vaata ometi! Mis see on?" hüüdis ta imestades ülesse. - Veike mehike ei murd
nud selle ülepead, vaid ütles: "Pole aega, pean marssima!" - Marssima pidi ka peagi
jälle vend-üliõpilane. Ja jälle istus ta oma sõpradega, raamatutega. "Pole mingit
kiiret," mõtles ta ja unistas ning luuletas edasi. Seal tuli kiri - isa kirjutas:
"Tule kiirelt", su armas õde on raskesti haige - - Jumal aidaku ise!"
„Tik! tak! - tik! tak! - ütles kodus vana kell, - kurvalt isa ja ema toas.
Õde lamas palavikus. Keegi ei teadnud, kust see tulnud oli, kuid seal ta oli.
Kell hakkas lööma, kägu hüüdis: "Kuku! Kuku!" - Haige laps tõusis istukile.
"Kakskümmend! Kuuled vend? Oh, seda on hulka aega!" - Nuttes tuli ema ja rahus-
tas teda tööstivate sõnadega. Siis ärkas ta, ema healest äratatult, jampsimisest: "oh, kui
ilus on elada!" sosistas/ta emale. Vend ruttas koju, nii kiirelt, kui ta ka tuli, ta
tuli hilja: õeke oli juba surnud! Kuidas tabas see hoop. vaeseid vanemaid! Mis aita-
sid seal poja troostisõnad! - Nad istusid aias ja nutsid...
Kambris oli koguni vaikne. Ka vana kell oli vait; isa oli ta ülesskeeramata
unustanud ja nüüd oli kägu ja mehike wait. Surnud tütarlaps lamas lilledesse
maetult laudsil. läbi kaetud akna tungis päikese kiir ja silus ta käsa.
"Kuidas see hiilgab," - see oli sõrmus, aga kägu seda ei teadnud, ta küsis veikse
mehe käest, nüüd oli sellel aega. „Mis seal hiilgab? Sa küsid veel minu käest?“
aga noh, sa oled ju lind! - see on sõrmus, igaviku sümbool. Armastus ei väsi iial
ära!" "Ei väsi iial ära?" kordas kägu, "mis on igavene?" "Sellest ei saa
Kopli aia ääres kasvas wäike kuusk...
Jõulu Jutuke. AK.
Kopli ääre sees kasvas wäike kuusekene.
kaswas ja sirgus leppade, pajude ja noorte-
kaskede keskel aastate jooksul ja tõstis
wiimaks oma ladwakese üle kopli aia
wälja, nagu tahaks ta maailma enda
ümber rutem tundma öppida - ja oli selle
üle ise otsata röömus. Lähedal kaswas aga
suur kuusk, mis kaua sääl tuulede ja
maadeldes ja
tormide käes seisnud ja marudega oma
jõudumöötes tüwe tugewaks kaswatanud
ja palju näinud, wangutas oma latwa ja
lausus sahinal alla kuusekesele: "Ära
siruta oma kaela nii järsku ja sirgelt wälja,
inimesed näevad ja, tulewad ja siis oled sa
kadunud. Olen pika aja jooksul näinud
ringi
siit ümbert palju sinusuguseid v enneaegu
kaduma!"
Kuuseke kuulas, unustas hoiatuse peagi
ja tõstis järjest oma latwa ikka kõrgemale,
kuni wiiimaks wiimane roowik kopli aias
äragi kadus.
Juba wõristas pasknääri paar ta oksade
152p
Ülesanne.
Seinakella numbrilaud läks kukkumisest
neljaks tükiks katki, aga nii imelikult, et
iga tüki peal olewad numbrid, kui neid kokku
arwata, annawad 20. Numbrilaual olid Rooma
numbrid. Kuidas oli see wõimalik?
sõitma, ka ühes oma armsa
loomaga Kodu jõudes,
näitasin ma oma emale seda
wäikest imelikku looma.
Siis wiisin ma ta oma
aeda ja lasksin ta sinna
lahti.
Ma nägin weel teda
mitu head korda.
Wiimati leidsin ma ta aiast
surnud, ei tea miks ta
ära oli surnud?
Siis matsin ma ta ilusti
Nüüdki weel kui ma siili
näen kuskil jookswat
wõtan ta kinni.
Sest et ma siili wäga
armastan.
K R. Hansman
ja, jooksin lelle imeliku
ma siit leidsin.
loomaga wana ema juurde
Ma tegin talle ilusa
ja ütlesin talle: Waata
puuri ja panin ta
wanaema mis loom see
sisse, siis andsin ma
on? see on siil.
talle piima juua.
wastas ta mulle kust
Esiti oli ta keras,
kohalt ja ta said?
siis hakkas ta pikka-
Ma leidsin ta aiast
mööda ennast kerast lah-
ti kiskuma, wiimaks
ma sõin marju, kui korraga
oli ta lahti kerast tõm-
ta mu ette tuli ja ma
wõtsin ta kinni ja tõin
Siis pikka mööda hak-
siia. Noh mis sa temaga
kas ta piima lakkumad
wäikene
nüüd tegema hakkad?
tal oli ilus punane keel.
küsis ta mult
Nõnda wiisi söötsin ma
Ma wiin ta linna emale ka
teda neli nädalat.
näha, mis looma
siis hakkasin ma kodu
40 24
mis ta iialgi enne näinud polnud, isegi
nende juttu ei saanud ta aru. Kui teda
otse keset tuba üles säeti, wahtisiwad  wõõrad
inimesed suured ja wäiksed ja kõik need
wõõrad lilled ja puud ja linnud teda kui
ime looma ja tal oli wäga halb olla:
Kange janu piinas teda otsata ja terwe tüwi
ühes oksade ja pidemetega oli nõrkemas.
Kõike jõudu kokku wõttes aga hoidis ta ennast
suure waewaga kohewile ja higistas waigu
piiskasid enesest, mis kui pärli terad ta
ette läikiwale põrandale kukusiwad.
Siis asuti kibedasti ta kallale. Wäänati
traatidega okste otsi, et pidemad pudenesid
ja puu pud ragises, seoti tolle asju kaela ja
riputati külge, et oksad longu wajusiwad.
ja tundis, et tal oli hirmus halb olla.
Inimesed aga rõõmustasiwad, naersiwad ja
wahtisiwad ja wõõrad lilled ja puud ja linnud
ta ümber tahtsiwad kadeduse pärast kokku
langeda. Ja ei pann Kuusekene ei pannud
aga ühte ega teist tähele: nõrkus terwes kehas
kaswas järjest ja jänu oli wälja kannatamata suur.
Tuli õhtu, weeres päike ja saatis oma wiimseid
kiireid läbi selge aknaklaaside talle terwituseks
sisse, kuusekene ei näinudgi neid enam: ta nuttis
laste kõne kõminat. Kalju lõi kartma:
mis siis, kui kooliõpetaja mind ära ajab!
Ja poiss jäi mõtlema, mis teha. Tagasi
minna on koerad jälle kallal, kooli sisse
astuda aga kardab õpetajat. Häda peale
läheb naisterahvas veepangega mööda ja
ütleb: „Kõik teised sees õpivad, mis sina
siin seisad?“ Ja Kalju astubki kooli
sisse. Eeskojas võtab ta mütsi peast
ja avab ukse. Klassituba on lapsi täis,
kooliõpetaja kõnnib keskel
„Noh, mis sul?“ küsis ta Kaljult. Poiss
veeretas mütsi käes ja vaikis. „Kust
sa oled?“ Kalju kartis nii, et sõnagi
suust ei saanud. „Mine siis koju, kui
rääkida ei taha.“ Aga Kalju tahaks
rääkida küll, kuid kurgus on tal nii kuiv,
et ei saa kuidagi. Ta vaatas kooliõpetaja
otsa ja hakkas nutma. Nüüd sai õpetajal
tast hale; ta silitas poisil pead ja küsis
teistelt lastelt, kes ta on. “See on Kase
vend Kalju, ta tahab juba ammu tulla
kooli, aga ema ei lase; nüüd on ta salaja
siia tulnud.“
„Istu siis venna kõrvale pinki, küll ma
emat palun, et su kooli laseks.“ Ja õpetaja
hakkas Kaljule näitama tähti, aga Kalju
neid juba tundis ja oskas vähe lugedagi.
„Tubli,“ ütles õpetaja. „Sinust võib veel
kange mees tulla, õpi aga hoolega edasi.“
Ja sest päevast hakkaski Kalju ühes
teiste lastega käima koolis.
J. Paul.
M. Prometheus.
Kaks luuletust.
Juba kätte jõudnud tali
Aastaaeg nii külm ja vali:
Kõikjal asub lumi valge
Jõel ja järvel jääkaas pääl
Lahti lastud põhjatuuled –
Nende vingumist sa kuuled
„Küll on kurjad talvetuuled!“
Vaagub vares rõugu pääl.
Ja kui väljas tuiskab, sajab
Lund kui kotist maha ajab;
Marumühin metsast kajab,
Möirgab tuulekoera suu:
Halb siis lapsel kooli minna:
Kargab külm teel kohe ninna
Ja kui viimaks jõuad sinna,
Oled külmanud kui luu.
Kas siis meil kõik talvepäevad
Rõõmuta siin mööda läevad?..
Ei... Ka silmad päikest näevad,
Rõõmu, õnne tunneb rind.
Võtad ise, võtvad jütsid
Suusad järge. Pähe mütsid
Ja siis mäeotsa rühid.
Lendad alla kui üks lind!
Nõnda wadisin mina teiste lastega ühes mööda õue ja ei pannud
tähelegi, et mul tõepoolest emad enam ei ole, kes mind nii
wäga oli armastanud ja hoidnud. Ma teadsin, et ema magas
sauna esikus suure walge kirstu sees.
Alles siis, kui kõik suured inimesed sauna juure kokku
tulid ja koolmeister laulma hakkas, kutsus isa mind ühes
minu wenna Jakobi ja õe Liisaga, kes minust juba hästi
wanemad oliwad, ema kirstu juure ja pani meid sinna
seisma. Kui koolmeister oli lugenud ja inimesed laulnud,
siis pandi ema kirstule suur kaas peale ja inimesed
hakkasid jälle liikuma ning meie jooksime jälle wälja õue
peale ja pidasime oma lusti edasi.
Warsti kanneti sauna esikust ema walge kirstuga wälja
ning pandi ühe wankri peale. Kirst oli kodu tehtud, isa ja üks
teine mees oliwad seda talu rehe all teinud, - mina seda küll
ei mäleta.
Kui kirst wankrile pandi, seda olime meie lapsed kõik näinud,
aga mis sellest, meie pidasime aga oma mängu ikka edasi,
jooksime ja kisasime, naljatasime ajasime üksteist taga ja
olime ütlemata rõõmsad. Peagi hakkasid suured inimesed
hobuste ja wankritega minema. Ema oli oma walge kirstuga
kõige esimese wankri peal ning wanker hakkas juba wära-
wast wälja liikuma. Seda nähes kukkusin ma järsku sauna
ukse ees kummuli maha ja hakkasin walusasti nutma. Ma
ei näinud ega kuulnud enam kedagi. Kui ma nõnda juba
tükk aega seal maas olin kisendanud, siis tegin wiimaks
silmad lahti, püüdsin neid pisaratest ära kuiwatada,
õerusin särgi käiksega üle näo ning panin tähele, et
õu kõik tühi oli. Ei olnud enam emad kirstuga, ega ka
hobuseid ei wankrid. Seised lapsed olid koguni kaugele
45p
saa mängida.
Wiienda vastus: Puu
leht ei ole trükitud.
Kuuenda vastus:
Kure saapaid ei
viksita.
Wiimase vastus:
Wastuste saatja
aadres.
H. Weskimets
Alatskiwi
Pealskivi küla
vägevam, kuid Tuule vastu olin ma jõuetu. Tuul võib
mind vabalt sinna tänna õõtsuda, ilma, et ma seda
ise tahaks. Minge rääkige seda temale, ehk on ta
nõus! Hääd teereisi!" Hiired läksid Tuule juure, kuid
viimane ütles: "Pilvest olen ma küll vägevam, aga
kui mulle Müür vastu tuleb, siis ei saa ma temast
mitte läbi puhkuda. Katsuge tema juures õnne!“
Jälle läksid hiired edasi jõudsid viimaks maa
pääle tagasi ja avaldasid oma soovi Müürile.
See ütles ka uhkelt: "Tõesti", mina olen kõige väge-
vam ja ma võin Teie igatsust täita, kui Teie tütar
aga hää ja armas on. Ta jäägu Teiega ühes siia
kaheks nädalaks elama, siis saame näha, kas ta mulle
kõlbab või ei.
Paar päeva enne seda, kui pulmad pidid
tulema, punis väike tütreke, kelle nimi oli "Puurija"
vallatust tehes müürist augu läbi; tuul võis nüüd
vabalt säält läbi puhkuda.
Päev enne pulmi ütles Tuul: "Enam ei ole,
hra Müür minust vägevam. Nüüd kahetses küll
hiiretütreke, kuid Müür ei võtnud teda enam ja
vanemad ei sallinud ka, seepärast jätsid ta üksi
ilma ja läksid ise ära. Nii hulgub hiir veel praegu-
gi siin ja sääl, aga asupaika ei leia kuskil.
Talve tulekul
Ilm on juba külm ja vali  Lill siis puhkab talvenud
Vistist tuleb jälle tali.
Lilled jälle maha matab.
kunni tuleb kord kevadtnud.
Siis ta jälle unest ärkab
pehme vaibaga nad katab. rahulisti rohust tärkab,
Kui mõni kõlbab, siis saadan veel, kuid enne
palun Teid nii lahked olla ja "Postimehes" mulle
seda pea teatada.
Paul Rätsep-Tõldsep.
Peterburi tän. 98.
korter 2
Paul Rätus-Tõldsep
Mälestus koolipõlwest.
Esimest korda kooli minnes wärises mul süda
kartuse pärast. Sest ma olin kuulnud, et koolis
wäga karmilt ümber käiakse. Aga kui ma mõni
päew koolis olin käinud, ei olnud poolgi nii kare,
nagu ma kuulnud olin. Ühel päeval, kui ma koolist
kodu tulin, ei õppinud ma oma õpetükki, mis oli
ülesantud ära. Teisel päeval küsiti minu käest
õpetükki, aga ma ei mõistnud. Ja mind jäeti
pärast tunde tunniks ajaks koolimaja juurde,
oma õpetükki õppima. Teised lapsed läksid
kõik kodu aga mina pidin üksi koolimaja
juurde jääma. Wiimaks tuli kooli-õpetaja ja
laskis mind kodu minna. Pääle selle õppisin
ma iga õhtu tükid ära ja ei jäänud enam
kinni. Kewadel tuli ka teine kooli õpetaja juurde.
Oli parajasti esimene aprill, kui see meie klassi tuli.
Mina tahtsin teda petta; ja minu mõte laks täide
Kui tund lõppes, hakkas kooli õpetaja päewaraamatusse
tundi sisse kirjutama ja küsis: „Kes puudub“?
Mina aga ronisin pingi alla ja käskisin teistel
ütelda, et mina puudun. Teised ütlesid minu nime
ja kooli õpetaja kirjutas minu nime päewaraamatusse.
Mina aga hüppasin pingi alt wälja ja hakkasin
hüüdma, „Aprill, aprill!“ Kooli õpetaja wihastas
selle üle ja tahtis mind kinni jätta aga wiimaks
ei jätnud.
Arno Kopli.
Lõpp.
415p
selle linna noored mehed peavad nüüd iga nädal sarnast võitlumängu. Aga ainult
uhkes riides ja vabad mehed, aga ükski poeteener, võivad sellest osavõtta. Kui te nüüd mõju-
da võiksite, et mul iga nädal hobune, riided ning sõjariistad oleks ja mu nägu ei tuntaks-"
"See on ühe ausa nooremehe kohane soov," rääkis fee; "su ema isa oli kõige vap-
ram mees! Syrias, Sina näid ta vaimu pärinud olevat. Pea see maja meeles, siit leiad iga
nädal omale hobuse ja kaks kannupoissi, riided, sõjariistad ja vee, millega oma näo tundmataks
teed. Ja nüüd, elahästi Said! Kannata, ole tark ja vooruslik! Kuue kuu pärast annab su vile
healt ja Suleima kuuleb seda. / - Noormees lahkus oma imelikust kaitsjast aukartlikult
ja tänulikult; ta pani maja ja tänava tähele ning läks basaarile. Ta jõudis parajaks ajaks,
et oma isandat ja meistrit Kalumbeki toetata ja kaitsta. Suur murd oli poe ümber, poisikesed
pilgates keksisid, vanad naersid, kaupmehe ümber, kas vihast värisedes ja segaselt, ühes käes shall, teises
leier, oma poe ees seisis. See iseäralik stseen tuli juhtumisest, mis Saidi äraolekul oli sundinud
Kalum oli ennast, tema asemel ukse ette seadunud, aga ükski ei tahtnud vanamehe inetu käest osta. Seal
läksid kaks meest juba mitu korda mööda, oma naistele kingitusi otsides:
Kalum-Ben kasutas juhust ja hüüdis: "Siin mu isandad, siia! Üles teie otsite? Ilusaid