Rahvusarhiiv/et_handwriting_recognition huggingface dataset:
sepp
Kolmanda vastus:
Päeva võib ette näha
kalendris.
Neljanda vastus:
Paberi poognaga ei
"Ega's igaüks "sussi" ei saa. Ainult niid, kellel
Jaan nime on ja kis 12 aastat vanad on. Sea oled
kiiges 9 aastane..." seletas Jaan.
See seletus oli nagu kapa täis külma vett Mihkli
kaela. Ta kiirelt tõusnud tuju langes korraga alla,
ja ta jäi nii veidraste seisma ja Jaani otsa vahti-
ma, et sellel naer pääle tükkis. Jaan tahtis aga
Mihkelt veel ninapidi vedada ja et ta naerul nägu
teda mitte ära ei annaks, pööris ta selja Mihkli
poole ja hakkas põhjalikult oma nina puhastama.
„Aga," ütles Mihkel natukese aja pärast, "sea
nõiu omal' teene "suss" veel ja anna siis mulle."
„Ega ma teist enam ei saa nõidu.“
Mihklil tükkis nutt kallale. Ta nuuskas mitu
korda nina ja tõmbas käe seljaga üle silmade.
Jaan vaatas teda natuke aega naerul näoga, siis
hakkas tal korraga Mihklist hale ja ta ütles:
kahju
"Ega ma oma "sussi" ka es nõiu, ma tegin ta
ikki isi; ma mudu petsin sind, et ma nõidsin. Ära
ikke! Ma võin sul ka ühe "sussi" teha, mul jäi oma
jaost muist toru viil üle."
Mihkli nutt oli korraga kadunud. Ta ei läbenud
enam selle häämeelega, et siiski "sussi" saab, enam
paigalgi seista ja hakkas ühe jala päält teisele kar-
gama kuna ta ise kilkas:
"Mea saan "sussi". Mea saan "sussi!"...
-gila-
Haige
Katke.
Õhtupoolikul tundis Aliide ennast vähe haige-
na. Ta otsaesine kuumetas pisut. Ta heitis sängi,
võttes varnast isa kasuka pääle. Olles paksu
kasuka all oli siiski külm. Külmavärinad jook-
sid vabinal üle keha. Varsti tuli uni ja ta lan-
ges selle rüppe. Paari tunni pärast virgudes,
kuumetas pää tublisti. Meelekoht tuksus ma-
sinlikult otsekui oleks sääl haamriga peks-
tud. Ta lausus emale, kui see kambri tuli:
"Pää kuumetab koledasti."
"Sa külmedasid eila end ära, armas laps," ema
armastas Aliidet ikka armsaks lapseks ehk
armsaks tütreks nimetada. Ta ruttas sängi juure
et tütre otsaesist kobada.
"Jah, tõesti on pää kuum õhetab kui köetud
ahi." Emal oli väljas talitusi ja ruttas jälle väl-
ja tütart üksi kambri jättes.
"Ehk jahutab külma vee lapp kuumetavat
pääd" mõtles Aliide tõusis sängist võttis käte-
rätiku ja läks välja rätti külma vetti kastma.
Väljas ei olnud ühtegi veetünni ega tõrt ja selle-
pärast läks ta käevule, mis oli karjaaias. Siin
oli külma vett küllalt, vannid ja mollid olid vett
peaaegu täis. Ta kastis räti vanni ja pigistas
siis kuivaks. Ema nägi teda laudast ja hüüdis:
„Aliide, miks sa välja tulid ennast külmetama?“
Tütar läks tagasi tuppa. Köitis rätiku ümber
pää ja heitis jälle sängi. Tundus paremust. Kuid
varsti oli rätik kuum ja pää õhetas endiselt
ammu suured inimesed! Nad olid alles ikkagi lapsed, kui neid teiste omasugustega
kirikus õnnistati... "Tik! tak! - tik! tak! - ütles ikka veel vana kell, ja neli aastat,
neli aastat peale seda päeva kirikus, oli ta seda ütelnud. Poisikesest ja tütarlapsest olid
kena noormees ja õitsev neiu saanud. Ei uskunud noormees ikkagi veel aja lendu? -
Ei ikkagi! Sest ikka istus ta koolipingil, nagu siiski, - ja ikke alles rõõmustas ta
õppevaheaja peale. Ja nii sagedasti, kui need tulid, oli ta armsasse isamajasse tulnud,
ja temal ja õel näis, nad ikka alles lapsed. Nüüd korraga seisis uuselu
tema ees. Ta sai üliõpilaseks ja soovis õpetajaks saada; - isa oli sellega nõus, ja
kui rõõmus oli veel ema. Ja üliõpilased on lõbusad inimesed, laulavad nad ju isegi:
"Mailmas polegi ilusamat elu, kui seda on üliõpilase elu!"
Nad kannavad ilusad värvilisa mütsa; talitajat, kes neile hommikuti kohvi toob ja
tuba koristab nimetavad nad luuaks, oma maja peremeest vilistriks. Kui kentsakas?
Kui siis vaheaeg tuli, tuli ka kommerss! Viimane rõõmus koosviibimine, enne
laialiminekut. Kui see lõppenud, läks ka tema koju. Seal seisis ikka alles vana kell ja
tiksus endiselt. Kuidas rõõmustasid isa ja ema, kui suured silmad tegid õde ja kägu
teha jällenähes! Jutustamisel ei tulnud lõppu; kui teaduslikult poiss kõneleda
oskas! - See tore müts ja rinnapael! - Ema ja õde silmitsesid seda vist sadat korda
ja kägugi kõõritas sinnapoole. Ainult veike mehike ei näinud midagi tähele-
panema; see äritas kägu. „Vaata!" Vaata ometi." hüüdis ta „kui toredaks poisiks ta on
sirgunud! Kas sa teda siis enam sugugi ei tunne? Sa ei ole kuulnudki vistist,
mis ta meile jutustas?" Nüüd tahtis ta seda ise teha, aga veike mehike kohmas karedalt
vahele: "Pole aega, pean marssima!" Ja ka noormees pidi varsti marssima:
vana kell oli, tik! tak! - tik! tak! ütelnud, ja - koolivaheaeg oli mööda. Isa andis
talle haljaste rahadega täidetud koti ja ema ehtis teda, kui peigmeest. Armsad
vanemad! Kui head nad alati olid; nad andsid talle pea rohkem, kui jõud lubas!
Lahkumisel sai ta mõndagi tõsist õpetust teele kaasa. „Ole rahaga kokkuhoidlik,
ma pean teda vaevaga teenima," ütles isa. „Aeg lendab, mõtle eksamite peale, ole virk ja
ära unistustega aega viida," lausus ema. Ta teadis küll, mis ema sellega mõtles: oli
ta ju varemalt luuletajaks saada tahtnud, ja oleks seda nüüdki tahnud; sagedaste
istus ta unistates ja sepitses mõne laulu ehk muinasloo, mõnda oli vistist emagi näinud.
Aga teises semestris, - mis ema ka peaks muretsema! Aega küllalt! Pole
mingit kiiret! Seal istus ta jälle oma kambrikeses sõprade, raamatute, keskel.“ Jah-
kui need õpperaamatud oleks, oleks ta kaugele võinud saada; aga kahjuks olid need
luuletajad ja kirjanikud, oh, kui tema ka sarnaseks saaks!" Ta unistas luuletusi
ja muinasjutte. "Tik! tak! - tik! tak!" ütles vana kell isamajas... Päev järgnes päevale,
päevest nädalaks, nädalaist kuud, varsti oli kommers ja semester lõpul.
52p
valmis talle sinna teed juhtama, rõõmus-
tades et siis kutsumata külalisest lahti saan.
Kuid oota! Nimetatud mõis jõudis kätte.
Minu seltsiline aga ei mõtelnudki lahkuda.
Ta mõõtis mind silmadega pealaest jala-
tallani, nagu midagi otsides. Äkki jäi ta
pilk minu kulduuri pääle peatama, mis
olin hiljuti oma vanematelt kingituseks
Tükk maad sammusime sõnalausumata.
Juba lõppes mets ära ja algas lage väli, kuid
veel kaugel olid inimeste eluasemed. Ta pani
käe mulle õla pääle ning tõmbas pussi tupest
välja. Hirm tegi mu jalad nõrgaks, kuid karju-
da ei julgenud. Tõmbasin uuri käe päält
lahti ja viskasin maha ning tahtsin ise
jooksma hakata; jälle aga pidas ta mind
kinni ja haavas mind noaga. Ta arvas vist,
et ma teda ära tundsin ning talle seega
hädaohtlikuks võisin saada. Unustasin valu
ning välgukiirusega tungis mu pähe uus mõte.
Ma kobasin käega maast ja õnneks juhtus
mulle kätte mingisugune oksadega teivas.
kerkis mu käsi ja hoop tabas mu vastast,
langedes talle otse meelekohta. Nägin, kuidas
ta maha langes ja suust, ninast purskas
tal veri välja. Ma andsin jalgele tuld. Olin
peaaegu nõrkenud, kui ühe majakese juure
jõudsin, ma olin haavast kaunis palju verd
kaotanud.
Vanemad tulid ka poole tunni pärast
sama teed ning ma sain nendega pool-
surnult koju. Haav, mida ma sain, ei olnud
küll iseenesest raske, kuid sinna juure
sukat, et oleks kergem ja lahedam
liikuda kevadeõhus. -
Mitu aega liigeb Kevad üle maa,
kuni säravad kõik kohad kauni-
mas õite ehtes, kuni liigub igalpool
elu.
Rahuldatult naeratab Kevad siis.
uhkeks on ta ehtinud looduse, uut
valitsejat, Suve, vastu võtma.
Siis tuleb suvi tuiskaval sõidul
venna tööd jatkama, asub aegaviit-
mata kibedasse töösse.
Oi palju on tal tööd!
Esimese tervitusena külvab ta
suvelilli närtsimalöövate kevadeõite
keskele, andes uut tööd ja toitu miljoni-
tele mesilastele.
Siis kaldab ta sooja vihma ja ja-
gab jälle ohtralt päikesepaistet, ära-
tades suveoraseid tärkama ja ergu-
tades talveoraseid jõudsale kasvami-
sele. Edasi sunnib ta kevadelillede
vilja küpsemisele, sõidab siis kiirel
traavil üle väljade ja aasade ning
ta hobuste kabjad puistavad laiali-
võilillede lemlelisi seemneid.
Juba lainetab luhtadel lopsa-
kas rohi, kirjatud miljonitest mitmet-
Okasroosikene.
Muiste elasiwad üks kuningas ja kuninganna. Nendel ei
olnud lapsi ja nemad oliwad sellepärast suures mures. Wiimaks
ometi läks nende soow täide ja nemad saiwad omale weikese
tütre. See oli wäga ilus ja sünnitas wanematele suurt rõõmu. Nüüd
pani kuningas rõõmu pärast suure pidu toime ja kutsus kõik
oma sugulased, sõbrad ja tuttawad kokku. Ka nõiad ehk targad
olid kutsutud, et nemad lapsele oma imeandisid jagaksid ja
temale tulewikku ette kuulutaks. Terwes kuningriigis oli aga
kokku kolmteistkümmend nõida.
Et kuningal ainult kaksiteistkümmend kullast waagnat
oli, kust neile süüa wõis anda, siis ei võinud ta kolmeteist-
kümnendat mitte kutsuda. Kõik kutsutud tuliwad kokku
ja pidu peeti suure toredusega ära. Kui pidu möödas, tuli-
-wad kõik nõiad korda mööda ja jagasiwad lapsele oma
andisid: üks rikkust, teine headust kolmas armastust,
neljas iludust j.n.e. Kuni kõik üksteistkümmend omad
soowid ära oliwad awaldanud. Seal tuli häkitselt sisse
kolmasteistkümnes nõid, kes kätte tahtis maksta kunin-
gale, et teda kutsumata jätnud ja ütles: "Kuningatütar
peab oma wiieteistkümnenda eluaasta sees woki wärtna
läbi surma leidma!" Nende sõnade järele läks ta uksest wälja
ja kadus ära. Kõik külalised seisiwad üllatanult ja ei teadnud
mis peale hakata. Seal tuli weel kaksteistkümnes nõid ette,
Kelle soow weel awaldamata ja ütles, et kurja eemale hoida:
„See ei pea mitte surm, waid sadaaastane sügaw uni olema,
millesse kuningatütar saab langema."
Kuningas, kes oma armast last kõige hädaohtude eest kaitsta
püüdis, laskis kohe terwest kuningriigist kõik wokid ja
wärtnad ära häwitada.
Kodus!
Kui armas on istu.
kodu kolde eel.
Nii soe ja mahe
kui tuli praksub leel.
Küll wilu ja wõeras
on kodust wäljaspool.
Sääl palju on muret
ja puudub ema hool.
Sääl tuisud ja tormid
ja mitmed petmused,
need wiiwad rinnast rahu
ja toowad silmi weed. -
Küll armas on käia
Mu kodu õuella;
Weel armsam pärast sõuda
All järwel paadiga.
Soome keelest Julius Kangur
Juku: "Sul on kolm õuna, mulle jäi
seitse õuna."
Ats: "Hää poiss, et mulle ka mõne
andsid."
52. Mamma, õe!
Eeni mamma jäi haigeks ja wiidi lin-
na tohtri juurde. Papa kutsus " Wana
Mari" kodu talitama. "Wana Mari" oli
Eenile kuri: ei annud hästi süüa ja
peksis wahel. Eeni otsis igalt poolt
mammat ja hõikus: "Mamma, õe!
Kus sa oled?"
53. Papa, õe!
Papa läks hommiku wara metsa
taga heinamaale. Eeni magas alles.
Kui Eeni ärkas, jooksis ta särgi
wäel wälja karjamaale, kus "Küü-
dik" sõi, Eeni järele jooksis krants-
kaelaga koer "Neero." Eeni hõikas:
"Papa, õe!" Papa tuli, wõttis Eeni
sülle, wiis kodu pani riidesse ja wõt=
tis ühes heinamaale kaasa.
54. Wõtta sülle!
Heinamaale minnes wäsis Eeni ära
ja palus: "Papa, wõta mind sülle!"
Papa wõttis Eeni sülle. Natukese aja
pärast palus Eeni: "Pai papa, wõta
mind kukile ja ronis siis isa turjale.
had magada? Mis?“
„Magan, kui ilusat und näen,“ vastas Laura.
„Või nii? Kas see nüüd ka põhjuseks oli? Või unenägija on meil
siis õnge otsas,“ sõnas tohter. „Missugust ilusat und sa siis nägid,
kas seda võib kuulda saada?“
Ei seda ei saanud kuulda. Laura vaatas vaid ema otsa ja
naeratas oma naeratust: säravaid päevi.
„Kas, kas vahest seda naeratust,“ hüüdis arst ja lektori poole
pöördes jatkas: „Lied ohne Worte.“
Lektor proua punastas.
„Teie, armsad naised, nii ema kui tütar räägite liig nähtavalt:
paljastate omi saladusi." Ja näpistades Laura ümmargust lõuga,
jatkas naeratades: „See on ju teada: Laura nägi und väiksest ven-
nast.“
„Vend tuleb täna,“ sõnas Laura.
„Ohoh, ei sugugi,“ tõendas arst.
„Tuleb!“ kinnitas Laura.
„Kas uneingel seda jutustas?“
„Vend ise ütles.“
„Kas selles ilusas unenäos?“
„Jah.“
„Kas ta suur oli?“
„Nii suur,“ ja Laura näitas käega üle oma pää.
„Nii,“ oli arst nõus, „nii suur vend võib küll tulla. Võib
küll. Väike ei jaksa nii kiiresti joosta. Võib ju suurgi viibida, aga
aga et ta kunagi Laura juure tuleb, see on kindel.“
„Isa saatis Rooma telegrammi,“ seletas Laura
Kewade tuuled
Ah jälle puhuwad kewade wärsket tuuled
heitku te hingest talwe kalgust.
jooge kewade soojust, walgust,
jooge kewade karikast rooside huuled.
Kewade päike sütti hingesse walguse tuld
sütti särama õied, roosid
mühista metsas muistseid loosid.
las wägewalt laenetaks meri - wiljapõld kuld.
Tulge ju puhuwad kewade wärskust tuuled
lilled ja lumest tärkasid üles
Tulge ja mängige siin kewade süles!
Kuula: kas midagi nägewat, wõimsat kuuled.
kuis hõiskel heliseb lindude koor.
Tule ja laula ka sina, wabadust noor!..
Jasso Hermann
No: 2
Aga korraga kuulsin ma ühte
pröginat ma, jäin kuulama,
uuesti kostis aga, waljumalt kui,
enne.
Nüüd märkasin et seal midagi
tingimata peab olema.
Ma, jäin paigale ning ootasin
mis sünnib.
Warsti sellejärele ilmus üks walge
loomakene, see oli tuhkur, jah,
tuhkur oli see.
Seda nähes tahtsin ma, teiba
wõtta ja, wirutada, kuid teiwast
ei olnud seal enam kus ta alati
on seisnud.
jällegi jaanituled süüdatak-
se. Need tuled paistavad
valge suveöö sees väikeste
Valgete täpetena, mis meelde
tuletavad sõnajala õit, mis
samuti valge olevat. 289
Peale tule mängitakse, tant-
sitakse ja lauldakse kunni
hommikune valge väljas.
Ja kui hommikul päikene
kes nähtavasti mõne nõia-
moori toetusel laukast
kuhu ta õhtul kadus, välja
on saanud ja punetava helgi-
na loodust valgustab, siis
näeb ta ainult mustavaid
tuleasemeid ja inimesi
kes öisest pidustusest uni-
setena liiguvad. Ülal on
vara hommikul ainult
karjased ja teised kelle toi-
metused edasi lükkamist
asuwad söödik seened, mispärast
lehed warakult kollaseks lähe-
wad. Muud putukad talle wiga,
ei tee, sellepärast et ta kihwti
sisaldab. Loomadest on siga kar-
tulitele hädaohtlik, see tuhnib
kartulid üles ja sööb ära.
Kartulitest saame palju kasu;
Inimesed sööwad teda keedetult,
praaditult ja küpsetatult. Iseära-
nis armastawad inimesed küpse-
tatud kartulid. Peale selle tarwi-
tawad kartulid tärklise, piirituse
ja siirupi wabrikud. Mis wabrikule
walmistamisest üle jääb on hea
loomatoit.
L. H.
Lootuse 7 k 2
H. Lepp.
Sügise öö
Tuul mühab puulatvades, ägab, hulub akna taga
Vihma sajab tihedalt, mängides viskab jämedaid piiskasid
vastu akent. Nagu väsinud vanakene värisevate sõrmedega
koputab ta akna pihta, siis aga välgukiirusel, nagu
kontidest piinatud; visatakse ta puude vastu ja säält
voolab ta mühisedes maha.
Kõrgel mäeharjal vilistab raudteerong, tuul vastab
huludes, kiunudes lämmatab vile oma mühaga.
Õue peal hauguvad koerad vihaselt kedagi hilist
rändajat läbi pimeda öö. Tuul keerutab, mängib
vihaselt vana lagunenud õlest kaltuksega, pillab
õlgi ja samblaid oue peale maha.
Toas on pime, ainult hall hämarik vaatab
aknast sisse.
Seisatan ahju juures.
Kuulatan, mis torm mulle väljas jutustab hoigades
ja kaebades; tunnen kuidas vaiksed videviku
varjud ruttu läbi toa libisevad.
Võrus, 28. okt. 1924.
Väga austet „Lastelehe“ toimetaja!
Saadan Teile jälle paar oma luuletust, mida avaldada
palun Teie lugupeetud „Lastelehes.“ Luuletusi palun arvata tasu
Kõige austusega: Meinhard Aleksa.
Minu aadress: Võru, Pajo tän. 10.
harra professor Jaan Tõnisson.
Tänan südamest Teid ja Teie perekonda
lahke õnnitluse eest minu sünnipäevaks
Tartus, 20.IV.37.
P. S. Olin kauemat aega tõsiselt haige
ega saanud varemini tänada.
O. L.
105p
mis nööride peal kuivasid. Jahimees
võttis ta värske põdrapraadiga vastu.
ta jahimehele: "Mul on tüttar kodu, kes
kõige tugevamale läheb, ja olen leidnud,
et teie kõige tugevam olete." Siis rääkis
ta ka enda juhtumistest, kõige tugevama
leidmisel. Jahimees oli nõus mehe ette-
panemisega, tütre kosimese asjus, ja ta
läks mehega ühes viimase kodu. Pulmad
peeti rõõmsalt ja rikkalikult. Elavad
praegu, kui pole surnud.
Karlova tän. 75 kr. 6.
sina aru, ütles jälle mehike, „sa oled ju ainult lind. Vaata sõrmust: kus on algus,
kus lõpp? Ikka seal, aga mitte kuskil! Niisama nagu meie all, kellas. Näitajad
käivad ringi ja mõõdavad aega, ja ei mõõda teda kunagi. Nagu nemad lähevad, läheb ka
aeg, - kus ta algab?, kas ta lõpeb? – Sekunditest minutid, neist tunnid, tundest
päevad, päevadest aastad, aastatest aastatuhanded, miljonid. Ja mis on see kõik
igaviku rüpes? - Tilk vett meres!" "Ei, mis sa ütled!" ütles-kägu, "ja nii kaua
kestab armastus? - Aga tütarlaps on ju surnud." - "Surnud?" - ütles mehike,
„aga tõsi, sa oled ju ainult lind! - Mis on surm?" Uus elu! Ja suremine ainult
uueste sündimine!" "Ei, mis sa ütled!" imestas jälle kägu, siis elab ta veel?“
"Kas ta elab! Kas sa ise ei näe, kui õnnelikult ta naeratab? Aga kõrgel
üleval, kus päike paistab, elab ta: palju toredamas ilmas, kui meie maa, kus
ühtegi valu ega kannatust enam pole, kus igavene armu ja rõõmu kevade valitseb!“
"Ei, mis sa ütled!" lausus kägu uueste, - "ma tahaks ka inimene ja seal
üleval olla!", Mis ma ütlen!- Seal üleval on inimestel ka tiivad, ometigi
pole nad linnud! Nad näevad ja teavad kõik, mis maa peal sünnib, teawad, kuna
"see nende armsad omaksed ülesse tulevad." Siin jäi veike mehike korraga vait, sest
väljas helisesid kellad ja mustad inimesed tulid tuppa. Nad laulsid kurbi laule ja
puistasid surnu peale lillesid, siis kandsid ta igavese puhkusele...
Vana kell hakkas jälle tiksuma, kägu kukkuma ja veike mehike pidi jälle
marssima. Seda pidi ka vend, sest - rõõmus oli juba ammu maetud. Jälle
istus ta oma toas, sõprade juures, unistas ja luuletas.- Kaua kell kodus lausus:
"Tik! tak! - Tik! Tak, - ja aeg läks üle tema ja vanemate, nende valu lahutates.
Hea ema! kui tihti kirjutas ta pojale ja hoolitses tema eest. „Ära viida unis-
tamisega aega," seisis alati kirja lõpus, "mõtle eksami peale ja ole virk!" "Sellega
pole kiiret, mõtles poeg. Õppeaastad läksid mööda, ta unistas... Head vanemad!
ta hävitas nende ilusama lootuse: ta ei tahtnud õpetajaks saada. Mikspärast?
Kui ta unistamise ja luuletamise nurka oleks heitnud ja hoolega õppima hakkanud,
oleks ta äraviidetu järeleõppida võinud? Ja muidugi! Kui ta tahtnud oleks ja mitte
uskunud, et ta luuletaja on. Mõni tema luuletus oli juba avaldatud ja see pimestas
teda. Kuulsus on nii magus! – Ikka kõrgemale mõtles ta. On ju koguni teine
asi luuletaja, kui lihtne õpetaja olla! Aga, kes luulutustega enesele leiba peab
teenima, on tihti vaene mees. Seda sai ta varsti tunda! Nüüd oli ta
isamajast kaugel, suures linnas, vaevaga sai ta sellest, mis luuletustest sai, äraelada.
Vanemate poole pöörata? Seda ta ei tahtnud; ema oli tema pärast küllalt nutnud
ja isa muretsenud. Nad ei tohtinud teada saada, et tal mitte heaste ei lähe.
Kui hea, et ta midagi oli õppinud; nüüd elatas ta end tunni andmistega. Päeva
Öökulli huikamine. x)
L. Kuusler
7 kl.
(Minu läbi elamus.)
Päike oli looja läinud. Õhtu hämarus
kattis maad. Lillekesed magasid.
Linnud ei laulnud; ainult lähemas
kaasikus laksutas veel ööpik oma lugu,
nagu manitsedes teosi linnde, kes nii
vara magama läksid.
Metsa puud seosid väikselt.
Mõni kaseneid pistis pea teisega
kokku ja sosistas juttu.
Pärast jäi kõik vaikseks: ööpik
ei laksutanud, tuuleõhk vaikis, kui
uinus unesse.
Ma istusin akna all ja vaatasin
vaikselt seisvaid puid. Tegin akna
lahti, värske lillelõhn tungis tuppa.
Ma ei tahtnud enam toas seista.
x) Väike-Maarja reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase L Kuusleri kirjatöö kirjutatud vabale teemale.
"Minu läbielamus." Korrigeerinud Eesti keele õp. N. Tann.
364  9.
Nüüd oli veiksel mehikesel jälle aega ja käol oli nii palju uudiseid, et ta
tingimata jutustama pidi. "See oli kurb öö," ütles kägu, "Jumal tänatud, et ta möödas on!"
"Jah, ütles ka mehike, "Jumal tänatud, et ta möödas on!" Sel on nüüd ka
tiivad?" ütles kägu. "Jah, vastas mehike, "ometi pole ta lind vaid ingel!" "Ingel?"
küsis kägu, „kes see on?" "Hea ja armas inimene, kes surnud on." "Oh", ütles
jälle kägu, „tema on vee kindlaste! Ta ei teinud ju ühele olevuselegi haiget, söötis talvel
isegi linda. Ja veel vaesed lapsed ja kerjajad!" ütles veike mehike. „Kuue andis omal
seljast!" "Mäletad, kui ta mineval aastal naabri lapsed tulest välja tõi", lausus kägu.
"See oli tubli tegu!" ütles veike mehike. "Jah", ülles kägu.- "Aga sa ütlesid, et tast nüüd
ingel saab, - mis need teevad?" "Sellest ei saa sa aru," ütles mehike, "Sa oled ju
ainult lind! - Nad kannavad toredaid riideid, nagu päiksepaiste; nad on enamasti
taevas ja vahel ka maa peal. – Kas oled ehk mõnda näinud?" "Ei", vastas kägu.
Siis valitses toas jälle vaikus; pärast nägid nad, kui isa kellahelina saatel välja
viidi ja ema akna juure nutma jäi. Seal, kuhu isa maeti, seisavad kaks risti;
ühel on sõnad: "Pruudipärg sai ta surmapärjaks". ja teisel: "Ta oli hea ja armas,
ta armas mälestus-elab meis alalõpmata!" "Ta oli hea ja armas!" - olid kõik
ütelnud, kui ta surnud oli, ka kägu ja veike mehike.
"Kuidas aeg läheb! Vana isa puhkas juba ammu aias. "Tik! tak! - tik! tak!
Ütles ikka veel vana kell, kuid ammu mitte enam isamajas. „Ta teeb mind nii
kurvaks." oli ema ütelnud, kui poeg tal ükskord külas käis; - "võta ta enese juure,
kuid pea teda aus." See seisis nüüd ühe suure, ilusa maja toas, üksi
vana ja auväärt teda ümritsevate ilusate asjade vahel. Poeg istus ka jälle oma
sõbrade, raamatute keskel, unistas ja luuletas. Ta ei võinud seda maha jätta.
Öö oli juba käes, kuid ta ei pannud seda tähele. Vana kell ütles, nagu harilikalt,
oma. "Tik! tak! - tik! tak!!" - seal hakkas midagi kärisema, kell lõi kaksteist ja kägu
hakkas kukkuma... - Imestates ärkas mees ja hõõrus silmi-
Kuidas aeg lendab!" ütles ta tasa, „mulle näib nagu oleks see täna!“
See päike paistis läbi akna, - aias mängis rõõmus õeke, - toas istus poisike, - ja
kirjatöö oli ikka alles tegemata.- - Oli siis kõik ainult unenägu olnud?.......
Kõik unenägu, - aga pole elu unenägu! Ja "tik! tak! - tik! tak! -
ütles vana kell. - - Ja kirjatöö? Ja, nüüd oli ta valmis, - -
kui lugeda tahate - siin ta on!
hra J. Tõnisson!
Palunu Teid ja Teie lugupeetud prouat
austada meid omas külaskäigus esmas-
päeva 14. jaanuari õhtul kell 19.30
koosviibimiseks riigikohtu perega
Tartus 8. I.35
Kastani 67, k. 2. Kõige lugupidamisega tervitades
omalt poolt ja naise nimel
K. Parts
ja tegevuse suhtes, teateid koguda lasknud ja need tõendasid, et Nurradin- nii
oli kaupmehe nimi- aus ja heategev mees ja tahtis nüüd ise katsuda, kas need
nimetused ka õigustatud. Ta küsis Nurradinilt, mida see oma kallimaks varanduseks
peab. See vastas: "Isand, mu kallim varandus on see lihtne mõõk, millega mu
isa oma maad vaenlaste eest kaitses ja surres mulle üleandis, üteldes: „Armas
poeg, mul pole sulle muud pärandada, kui oma õnnistus ja see mõõk; ta vaatami-
ne tuletagu sulle minu meelde: ole truu alam, töökas ja õiglane mees, siis ei jäta
sind Jumal iialgi maha!" Ma olen püüdnud jõudupidi isa õpetust täita
ja Jumal on minu virkust ja tööd õnnistanud, nii et ma õigel teel jõukaks ja õnne-
likuks olen saanud. Selle mõõgaga oli mull õnn, ühes kuulsusrikkas lahingus
praegu valitseva kuninga elu peasta. Tasuks kinkis ta mulle kenakese rahasumma,
millega ma kauplema hakkasin ja nüüdse jõukuseni olen jõudnud. Õnnistagu
Jumal head ja õiglast kuningat!" Assori silmad läksid niiskeks, kui ta
ta seda kuulis. „Ka mina armastan kuningat, kui poeg ja truu alam, ütles prints,
ja kui ma su tänu ära olen teeninud, siis kingi see mõõk minule, kuninga elupeastja
mälestuseks. Kaupmees oli selle üle kohkunud; ta kujutas võõrale ette, et see väärtuseta
mõõk vastav kingitus pole, aga prints tegi end pahaseks ja seletas, kui kaupmees talle
seda kinki keelab, ta ka teiste eest tänab, ja üldse igast tänuawaldusest loobub.
„Hea küll." hüüdis Nuradik lühikese sisemise võitluse järele, „oleks sa pool minu
hää varandusest nõudnud, ma poleks seda keelanud, kuid anna andeks, et su nõudmine
mu rinnas valulikud mälestused äratab, seda ei taha ma mitte salata. Kuid ei
pea Nurradinist üteldama, et ta tänamata oleks! Võta, kangelaselik noormees see
mõõk ja pruugi teda õiguse ja süütuse kaitsaks!" Kallimeelne mees!" hüüdis Assor
liigutatult, „ma tahtsin sind ainult katsuda ja olen suga täiesti rahul; tänu
ilma ohvita on ainult tühi kõla, mille juures süda midagi ei tunne! Tea Nurradin,
ma olen selle kuninga, kelle elu sa peastsid, poeg ja õnn mulle, et mul võimalus-
on, oma isa võlga sulle tasuda!" Narradin oli imestuse pärast keeletu, prints
ulatas talle käe ja ütles: "Ma olen su sõber ja õnnelik, et parema inimese olen leidnud."
Ole õnnelik ja mõtle vahel minu peale." Enne, kui üllatatud Nurradin oma rõõmsate
tundmuste avaldamiseks sõnu leidis, oli prints-kambrist väljas, kargas-hobuse
selga ja jätkas oma teenriga rännakut. Sellele jutustas Assor oma juhtumist ja
elatanud Omar ütles: "Nurradin on kahtlemata hea inimene, kuid on veel kõrgemaid
voorusi ja ohvreid; sul, mu kõrge käskija, saab võimalust olema mu sõnade tõendust
näha! Nad olid juba mitu tundi ratsutanud, kui korraga äikse ilm tuli.
lähedal ega kaugel polnud ainustki onni näha; nad olid sunnitud ilmast hoolimata
edasi ratsutama. Viimaks jõudsid nad ühe karjase onni juure, läbimärjad ja
Selma Kask.
Vanaema surm x
Oli kevade hommik. Ma tõusin üles,
pesin silmad puhtaks, panin ruttu rii-
Kodune töö.
desse. Läksin akna juurde ja tegin akna
19. XII. 22. 7. k.
lahti. Vaikne tuuleõhk paitas õrnalt paljast
nägu. Tasane värin käis kehast läbi, - oli nagu
külm. Päike oli tõusmata. Oli vara. Varblased
sirtsusid õues rõõmsalt, lendasid aia peale,-
aialt kase otsa, sealt jälle aiale ja kaseot-
sa. Taevas hakkas punasemaks minema,
ning päike tõusis. Kuldas esimeste kiirtega
mäel seisva veski kõrgemat osa ja muid
kõrgemaid kohti. Kõik oli alles vaikne; ini-
mesi ei olnd veel/näha. Oli pühapäeva hom-
mik. Ma ei olnud just rõõmus, sest täna
maeti minu vanaema, kallis vanaemakene.
Ma ei osanud omale ette kujutada, kuidas
see on, kuid siiski oli tume aimdus: vana-
x) Värke-Maarja reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase S K. kirjatöö kirjutatud vabale teemale.
minu läbi elamus. korrigeerinud õpet. N. Tann.
369p
värvi säravatest õitest, mille kohal
lipendavad kirjud liblikad oma
väriseval lennul, kus hüüavad
alatasa räägud ja kus hüüavad var-
jupaika partide pesakonnad : hoo-
litsevad pardiemad pisikeste pa-
terdavate mudilastega. Seal käivad
ööseti söömas ergud hirved ja tih-
ti luurab seal punakasukaline reba-
ne, tulles rikkuma partide rahulist.
elukorda, tekitades hirmu ja ehma-
tust. - Kuid varsti on paigal
heinalised, niites vikatite vihinal
lopsakat rohtu, võttes loogu ja kan-
des heinu kokku kuhjadesse
Samal ajal on Suvi päikese
abiga töös - raiesmikkudel maasi-
kaid punaseks paitamas, soodes mu-
rakaid pehmeks ja kollaseks küpseta-
mas ja valmima ajades mustikaid, vaa-
rikaid, sõstraid ja teisi marju.
Tööd on palju
Nurmedel lokkab rukis ja nisu
kui pilliroog ja Suvi ruttab nende
vilja küpsetama, paisutades teri,
nii, et vajuvad kõrred looka peade
raskuse all.- Saades valmis nende-
ga ja jättes lõikajate hooleks ergutab
Suvi sirguma ka tõuviljasid ja
ruttab siis aedadesse. Seal paitab
ta ploome ja suudleb õunad pu-
Karavaan. - Saidi juhtumised.
411 5.
Viimaks katkestas noorkaupmees vaikuse. "Nii istume juba," ütles ta, "kolm päeva telgis
ja hobuse seljas aga ajaviiteks pole meil midagi; Ma tunnen ütlematat igavust, sest et ma harjunud,
olen et mulle peale söögi tantsiti ehk lauldi. Vahest teate teie, mu sõbrad, abinõu, mis meil aega
mõnusalt lühendaks?" Neli vanemat kaupmeest suitsetasid edasi ja käisid tõsiselt järele-
mõtlevat; võeras aga ütles: "Kui te lubate, teen teile ettepaneku: Ma mõtlen igal puhke-
paigal, võiks üks teistele midagi jutustata; see aitaks meil vistist aega mööda saata."
"Sa oled tõtt rääkinud, Selim Baruch", ütles Ahmet, kõige vanem kaupmees; „Olgem
sellega nõus!" - "See rõõmustab mind, et teie mu ettepanuga nõus olete", kostis Selim,
et teie aga näeks, et ma seda ainult teie käest ei nõua, siis tahan ise algust teha."
Rõõmsalt istusid viis kaupmeest koomale, nii et võeras poolringi keskele jäi. Orjad
kallasid peekrid täis, toppisid piibud ja tõid hooguvaid süsa süütamiseks. Selim karastas oma
suud tugeva sõõmu sorbetiga, ja silitas habet ja ütles: "Kuulge siis Saidi juhtumisi".
Harunal Raschidi, Bagdadi valitseja ajal, elas Balsoras üks mees, nimega Benessar. Tal
elada võis. Ka, kui talle poeg sündis, ei muutnud ta oma olukorda. „Miks peaks ma
oma vanas eas veel sahkerdama ja kauplema," ütles ta oma naabrtele, „et vahest Saidile,
mu pojale, kui äri õnnestab, tuhat kuldtükki enam, ja kui halvasti läheb, samapalju vähem
pärandan? Kus kaks söövad, saab ka kolmas söönud, ütleb vanasõna ja kui tast muidu
tubli poiss saab, ei pea tal midagi puuduma." Nii rääkis Benessar ja pidas ka sõna.
Sest ta ei kasvatanud oma poega mitte kauplejaks ega käsitööliseks, vaid luges taga /teaduslikka
tarku raamatuid, ja et tema arvates üht noortmeest, peale tarkuse ja aukartuse-
vanade ees, mingi asi rohkem ei ehtinud, kui osav käsivars ja julgus, lasi ta teda juba
varakult sõjariistade tarvitust õppida ja Said oli peagi omavanuste, isegi wanemate,
seas-tubli võitleja, ja ratsutamises ja ujumiseses alati esimene.
Kaheksateistkümne aastaselt saatis isa teda Mekkasse, prohveti hauale, et
kohapeal oma usklikka kombeid täita, kuida käsk ja komme nõuab. Enne ärareisu kutsus
isa teda enda ette, andis talle head nõu ja raha, ning ütles: "Veel midagi, mu poeg Said! Siis
Ma olen mees, kes alama rahva ebausust kõrgemal seisab: Ma kuulan küll hea meelega
muinasjutte feedest ja nõidest, sest nad mõnusalt aega viidavad; kuid olen kaugel, seda
uskuda, nagu paljud teadmatad inimesed, et neil geeniustel, või kes nad on, inimeste
elu ja liikumise kohta mõju on. Sinu ema aga, ta on nüüd kaksteist aastat surnud,
uskus seda kui koraani; jah, üksikul tunnil, kui ma talle tõotasin, seda kellegile muule,
kui ainult oma lapsele, avaldada, usaldas ta mulle, et oma sündmisest saadik ühe
feega läb käimises oli olnud. Ma naersin ta välja, aga ometigi, pean tunnistama,
Nõiaveski.
Muinasjutt.
Saksamaal, Thüringi maakonnas elas kord üks
noor käsitööline oma vana emaga. Mario, nii oli
nooremehe nimi, oli üks virk inimene ja tegi oma
emale ainult rõõmu, ja see armastas teda üle-
kõige.
Ühel hommikul läks Mario oma ema juure,
ja ütles: "Ema, mul on suur palve,
kui sa seda täidad, olen ma sulle wäga tänulik.
Mõne päeva eest nägin ma öösel imelikku und:
Ma läksin ühte külla, kus üks suur veski oli. Kui
ma selle ees seisin, ja seda suurt ehitust silmitse-
sin, tulid inimesed minust mööda ja küsisid minult
kas mina ka printsessi vabastama tahan
minna. Ma imestasin selle küsimuse üle ja küsisin
mis see tähendab, ja siis jutustasid mulle inimesed.
et paljude aastate eest see veski üks loss olnud, kus
üks ilus printsess elanud. Üks kuri nõid moonuta-
nud aga lossi veskiks ja peab sest saadik printsessi
sääl vangis. Kui nõid ära hukatakse, saab printsess
jälle vabaks ja veski muutub jälke lossiks. Palju
noorimehi oli juba sääl käinud, et printessi vabas-
tada, aga ühelgil ei olnud see korda läinud. Nüüd
tahan mina ka minna printsessi vabastama, igal
päeval ja igal ööl tahan ma oma unenäo pääle
mõtelda.
„Aga, Mario," ütles ema. „See oli ju ainult une-
nägu, ära ole lapsik.“
„Ei, ema, see on tõsi, ma usun seda. Lase mind
minna. Mina tahan printsessi vabastada. Ma ta-
han teda otsida. Raha ma omale ühes ei võta, ma
jätan kõik sulle siia. Anna mulle ainult natuke-
söögipoolist ühes. Või ei taha sa mind mitte
42p
Tartu vana anatomicum
Vold Toru
202p
Nälgind linnud lendavad
Saaki varmsalt otsivad
Ühtki ivakest
Väike Anni kärmas
Avitama varmas
Peotäie teri ta
Viskab lindel söögiksa.
Aknast õue.
Väike Anni hea laps
Soojas toas nagu saks.
Väikstel lindel hea meel
Lendvad tihti aknal veel
Annit vaatma
Väljas külm on kange
Külma sunnil kasvavad
Ilusad
Leena tegi seda nüüd.
Ta palus, et hää Jumal ei laseks tema vaese patuse pärast, kes
ta vilets on ja rumal, und tõeks minna. Pööraku uni hääks, surm eluks,
olemata olevaks, et ei langeks raske mure lektori peale, kes häädus ise,
ega murraks lektori prouat, kes on õrn kui lilleke, ja et nad saaksid
maitsta rõõmu väikese Laura elust ja nende süda tunneks õnne poeg-
lapse sündimisest.
Leena palus kaua, nii kaua, et ei tahtnud enam jalulegi saada,
sest põlved olid valusad olnud ju hommikul tõustes, nii valusad, et
sõrmeotstega ei võinud katsuda. Aga nüüd ei halastanud ta põl-
vede peale, tema meelest oli see õige ja paras, et nad arad ja hellad
olid: et patune ihu saaks hästi kannatada. Ta oleks kannatanud
ääl meelel ükskõik missugust kehalist piina, kui oleks peasenud
hinge piinast.
Kartis, et ongi juba midagi juhtunud, sest Laura ei tulnud
veel kööki, kus ta harilikult igal hommikul, kui isa ja ema veel
magasid, viibis. Sest Laura oli hommikul virk, ärkas juba siis
kui Leenagi.
Laurast ei kuuldud tervel hommikul. Ei julgenud Leena min-
na vaatama, ei ka Laura järele küsida. Hommikulauda kattes
kuulis ta viimaks proualt, et Laura veel magab.
„Magab!"
Imelik oli see prouagi meelest.
„Magab?"
„Kas Leena haige on?" küsis proua. „Leena on nii kahvatu,
kui minestusse langemas." hädaldas proua.
Ei Leena minestanud. Kõrvus ainult helises kuuldavalt:
Kaljud.
Kaljud - hiiglased magawad ju kaua
mullasse soosse nad peitnud oma
haua,
Ootwad, mil tuleks ülestõusmise
tund.
Aastatuhanded on weerenud mööda
külm ja tuul ei kuulutand hääd
kulutand kaljude karedat pääd..
Siisgi- nad seisawad kõikumata
kewadel, suwel, sügisel ja talwel;
näeme et kannatus wõib wilja
Saata
walwel
Inime, kes wahwa usus ja walwas
mehine töös ja julge kel meel
seisma jääb elutormide tulwas
eesmärki näitab ka nõrka-
de eel.
Soomes 2. IV. 1918.
Peetrike.
Peetrikesel on vahel himu kihla vededa.
Kuna ta aga veel ei ole küllalt nupukas, siis
kaotab ta pahatihti.
Korra tuli onu Paap külla ja tõi talle kaks
ilusat õuna. Ilma et oleks nende eest onu
tänanud, pistis ta õunad tasku ja jooksis õue.
Sääl kohtas ta oma sõpra Antsu, kelle
silmarurgas alati kaval naeratus mängis.
Peeter hüüdis oma kihlveo himus:
- Ütle ära, mitu õuna mul taskus on -
saad teise omale.
Ants naeratas endamisi. Peetri küsimusest
ei olnud ju raske vastust järeldada. Kuid ta
viivitas natuke nagu nõuaks see suurt pää:
murdmist. Peetrike aga, arvates et Ants
mingil tingimisel teada ei või, mitu õuna
tal on, tõotas nüüd veel enam:
- Ütle ära - saad mõlemad omale.
- Kaks, - ütles Ants ja ulatas käe õunte
Peetrike hakkas kukalt kratsima. Nii
Hilissügis. (Lastelehele)
Aas koltunud ja luitund põllupind
ööhallad ju kõik haljuse on muutnud.
veel palu üksi haljaks jääda suutnud,
seal kurval wiisil laulab sügislind.
Puud raagus ju, on närtsind sügislill,
rändlinnud ära võõrsile meilt läinud
Kes meil siin suvilistena on käinud,
neid tagaleinab sügistormi pill.
Ja metsa all, kus Koltund lehtirüüd,
tuul sahistab veel langend lehti kandes
neil sammelsängis viimast aset andes,
Kus uinub une kevadele püüd.
25/VIII. 23
"Peeter, sa pead minema, muud minejat ei ole!"
lausus Ruuta.
Peeter ümises. Ta ei tahtnud minna.
"Pead ikka minema! Ainuke tütar!" sosistas
Peetrile salajane hääl.
Peeter võttis salajase hääle käsku kuulda, tõu-
sis toolilt ja sammus õue mõeldes: Õi-
gus ta on.
Mõne tunni pärast oli Peeter tagasi.
Sinise kaustiku kaare paberi asemel oli kui-
vatuspaber kuid sõnad olid ju ikka need samad.
Muhemaa Madisel ei olnud sinist paberit ja
kirjutas roosi sõnad kuivastuspaberile, öeldes:
"Kuivatuspaber on niisama hää."
Peeter otsis põuest paberi ja ulatas ta Ruuta
kätte. Missuguse imestava näo tegi Ruuta, nähes sinise
asemel punast paberit!
"Mis sellega teha?"
„Pahuse pääle panna,“
Peeter seletas punase paberi saamise lugu tä-
hendades sääl juures, et see olevat ükskõik
kui aga sõnad pääl on.
Ema võttis paberi ja silmitses teda umb-
usklikult igast küljest. See kustutas palju
ta lootuse tuld. Kuid midagi polnud teha,
midagi pidi ikka rohitsemiseks pääle panema.
Koguni lootusetult sidus ta paberi haige
koha pääle.
Jälle öö, pime, pilvitu. Jälle oli perenaine
haige juures üleval. Ei saanud haige, ei saanud
põetaja - ei saanud kumbki une piiska
silma. Valu oli haigel hästi suurenenud,
Lendad uppi: lumepuru
Kaela ajab; toa kuru
Otsi üles! Nurka suru,
Aju, sooja peida end!
Teisel päeval uisud jalga,
Järve jääle lase jalga,
Teistega sääl sõitu alga –
Las siis läheb lahti lend!..
Tuled koju õhtu algel:
Tuju lõbus, puna palgel.
Ja siis õhtul lambi valgel
Õppida on ime hää.
Aga kui jääl kukud maha,
Lugu siis on väga paha:
Turule viid oma naha
Kui sul muhkline on pää.
Kodus seda isa märkab
Temal kuri aimdus tärkab,
Kohe viha ellu ärkab
Ja siis lahti kisa läeb.
Sulle säru annab isa,
Ise teed suurt lärmi, kisa,
Palumiseks oled visa...
Kuri mälestus sest jäeb!
Miks läksid ära!
Miks sa läksid ära
mu kollane õieke,
miks jätsid mind leinama
mu kallike?
Miks läksid, lumivalge,
lennates pilvede pool
miks jätsid sa mind maha
Mu Sinu päralt oli kõik minu hool.
Läksid ära, läksid kaugele ära
pilvede pool, kus pole kära
Aga seda leina ja valu
Leina ja valu...
G. Põldmann.
Punik.
Kord aeti kari karjamaale. Üks
lehm, nimega Päitsik, oli jõu
poolest kõigist teistest üle.
Akitselt tormas ta Puniku
kallale, kes tale õige lähedale
tuli, ja andis tugewa hoobi.
Punik jooksis eemale ja mõtles
kätte maksta; aga ei julgenud.
Seal nägi Punik Kirjaku
magamas, tormas selle kallale
Ja lahutas nii oma wiha
järele - A.F. Karu.
Tähendus: (Palun page ta võima-
likult jõulunumbrisse 1921.)
W. Tännassilmas 23-now. 1921a.
Viies päätükk.
Lektor ja proua olid õhtul külas. Laura oli Leenaga kodus. Mõle-
mad olid rõõmsad, iseäranis Leena. Ehk küll Leena jalad kui kaks
pehastanud pakku olid, mida vahete-vahel pidi kahe käega liigu-
tama ja tõstma, siiski oleks ta valmis olnud Lauraga kas või tantsi-
ma, kui sel niisugune mõte oleks tulnud. Aga Laural ei olnud nüüd
niisugusteks asjadeks aega, ta korraldas oma asju, mis ta oli saanud
ja hulkus toast tuppa lauldes ja end ehtides ja küsides Leena
„Leena on hää ja tuleb jälle seda vaatama.“
Suure vaevaga sai Leena püsti ja läks vaatama ja vaadanud,
istus lähemale toolile. Vaevalt sai ta istuda kui juba teisalt kuuldus:
„Kas see on Leena meelest ilus?“
Ei jällegi muud kui mine vaatama. Ja Leena tegi seda nu-
risemata
„Leena!“
Seekord oli hääl magamistoas.
„Leena ei ole vist seda näinud?“
„Mis see on?“
„Poisi riided.“
„On ka tõesti. Ja nii ilusad! Issand, kui ilusad!“ imestas
Leena täiest südamest ja tõsiselt kinnitas: „Küll neid kord veel
tarvis läheb.“
„Täna,“ sõnas Laura.
Kui pääseb lahti vallatu ja tujukas põhituul, möllab nagu pöörane
hiiglane väikeste pehmete lumikübemetega, pildudes neid siia ja sinna,
siis istun hää meelega suure karvkasuka sees vanade, tormi käes na-
gisevate seinte vahel ja rõõmustan, et olen kodus: mõned peavad
aga ilma koduta ja peavarjuta tormis ja tuisus rändama. Isegi vinge
suits, mida vallatu põhituul, mis korstna juures varitseb, tagasi püüab
kihutada ja siis ise selle üle korstnaaukudes ja akna taga irvitab,
tundub mulle kodune. Õhtal poen voodisse kasuka alla - on
nii õudne ja kõhe esite, kuid pea tundub jälle soe ja mõnus. Hää
on kasuka ääre alt vaadata, kuidas tuul lambitulega akna
all laual mängib: teda kord siia, kord sinna poole vintsutades.
Hommikul ärkades on nii hää pääd sooja kasuka alt välja pista
ja sõrmega seina palkide vahel pehmet valget lund katsuda, mida
põhituul öösel läbi pisemagi prao on sinna puistanud.
Nii ärarääkimata hää on kodus elada!
Tartu. Kroonu-aia tänav N 46. krt 4.
Jaan Reinbach.
Kirsti Päevalas, täna kell viisteistkümmend minutit. Pai ema, võilei-
ba ja tükikene juustu paluksin.“
Lektor tormas proua tuppa, süütas elektri rohekas laelühtris
ja laskus Päevala ette maha. Selle saalis oli pime, ainult peegli
kohal oli niipalju valge, et seal võis riiulil kadunud vend Erki müt-
si ja hõbedast vööd näha. Aga Päevala magamistuppa paistis lae-
lühtri valgus värviliste akende läbi iseäralisel valgusel. Sinna sisse-
vaadates nägi lektor Kirsti valges riides sängis magama.
Nii kahvatu kui surnu.
Ennem avatult nii säravad, rõõmust naeratavad, ja siis
poolavatult nii sügavat kurbtust avaldavad silmad olid nüüd
kinni, ja sügav rahu puhkas pikaripsmelisil silmalaupel, rahu
otsaesisel ja valgeil meelekohtel. Aga kaunihuulelise suu ümber oli
tõsine kurb ilme.
oh, kuidas see tema naise nägu oli.
„Surnud!“
Lektori pea langes põrandale.
Seal ta nüüd lamas Kirsti surnumaja ees, kiri ja vend
Erki taskus, ja – nuttis.
Talwe pilt.
Waikselt sajab lumi, rahuliselt
ja pehmelt otsejoones alla. Tuul on ui-
nunud. Ilm on uimane ja rahulik.
Imelik tunne waldab terwet loodust,
kõik on nagu ootusel. Loodus haudub
midagi, ega ta ommeti tormi oota?“...
Akki käib tuulepuhang üle maa.
Wali põhjatuul on ärganud. Silmapilk
on lumi metsikus keerus. Tuul piit-
tsutab lund ja kihutab teda üle wälja
metsa poole. Mets on weel waikne ainult
puude ladwad liiguvad juba ja rapu-
tawad lumekasuka seljast. Peagi on
tuulest torm saanud, mis iga silma-
pilk suureneb. Hirmunult lenda-
wad waresed kuuskede latwadest õh-
ku. Kraaksudes peidawad nad endid
412 7.
nud. Said oli ilus noormees; ta vaade oli julge ja vaba ja nii noor kui ta ka oli, ometi kogu ta olek
oli aukartust äratav, kui ta kergelt ja kindlalt hobuse seljas istus tõmbas ta mõnegi reisija pilgud enese
peale. Keegi vanamees, kes tema kõrval ratsutas, vaatles teda heameelega ja katsus taga juttu alata.
Et noormees kõik päev ühe asjaoluga tegev oli, tuli jutt peagi sellepeale, nii et Said otsekohe vanalt
küsis, kas ta usub, et feesid, häid ehk kurje vaimusi on, kes inimesi kiusavad ehk kaitsevad.
Vanamees silitus habet, noogutas peaga ja ütles: "Salata seda ei saa, et niisuguseid lugusid sündinud
pole, olgugi et tänini härjapõlvlast, geeniust ega hiiglast, veel vähem feed ehk nõidujat, näinud pole." Siis
jutustas ta Saidile nii palju lugusid, et sell pea pööritama hakkas, ja öö läbi lossi ja nõiahobusid unes
nägi ja täiesti nõiariigis elas. Kuid juba järgmisel päeval pidi ta nägema, kui tühised ta unistused
päeval ja ööl olid. Karavaan oli juba pea päev otsa tasaselt edasi liikunud. Said oma vana kaaslase
kõrval, kui silma piiril tumedaid kogusi märgati, mis ühed liivaküngasteks, teised pilveteks, kolmandad
teiseks karavaaniks pidasid; aga vanamees, kes juba mitu reisi oli teinud, käskis ette vaadata, sest see
arablastest röövlisalk olla, kes meile kallale tungib. Mehed haarasid sõjariistade järele, naesed ja kaup
võeti keskele ning kõik seati kallaletungimise tagasitõrjumiseks valmis. Tume mass lähenes pikkamisi
üle lagendiku, paistis kui parv kurgi välja, kes kaugele maale rändavad; tulid ikka kiiremalt lähemale ja
kord - korralt.
vaevalt võis mehi piikidest eraldada, kui nad juba tuulekiirusel juure kihutasid, ning karavaani kallale
tormasid. Mehed kaitsesid end vapralt; aga röövlid oli üle neljasaja mehe tugevad, piirasid
nad sisse ja tapsid paljud kaugelt ja tormasid siis piikidega kallale. Samal silmapilgul tuli Saidile,
kes vahvalt esimeste seas oli wõidelnud, vile meele, võttis selle ja puhus - ning lasi käe maha langeda;
riiete poolest väljapaistvale, arablasele rindu. See vankus ja langes hobuse seljast.
"Allah! mis te nüüd tegite, noormees!" hüüdis vanamees Saidile. „Nüüd olime kõik kadunud."
Nii näis ka olema; sest vaevalt olid röövlid seda meest maha langema näinud, kui hirmsa kisaga
nii ägedalt kallale tungisid, needki vähesed haavamata mehed laiali aeti; Said nägi ennast mõne
sekundi
jooksul viiest kuni kuuest mehest ümbritsetut. Ta käsitas oma piiki nii osavalt, et ükski ligi ei pääse-
nud; siis tahtis üks eemalt lasta, kuid teine keelas. Noormees-valmistas ennast uue kallale tungimise
vastu ette, kuid enne, kui ta arugi sai, viskas üks araablane talle lingu kaela ja tõmbas ikka koomale ja
Said oli vang. Karawaan oli, kas täiesti laiali läinud ehk wangi võetud ja nüüd jagasid
araablased, kes mitmest sugukonnast olid, vangid ja saagi omavahel ära ja läksid ühed idasse,
teised lõuna. Seiidikõrval ratsutas hulka /sõjamehi/ kes teda vihaselt silmitsesid ja vandusid; millest, /sõdurid/
näha oli et ta ühe tähtsa mehe, vast printsigi oli surmanud. Orjus oli rängem, kui surm, selle-
pärast oli tal heameel, sest et salga viha enda peale oli tõmbanud, oli enam
kui kindel, et teda nüüd tapetaks. Sõdurid valvasid igat ta liigutust; kord, kui hobune
komistas, pööras ta end ümber ja nägi oma suureks rõõmuks, oma vana reisiseltsilist, keda
ta juba surnute hulka oli arvanud. Viimaks nähti kauguses puid ja telka; lähemale jõudes
voolas terve parv naisi ja lapsi vastu; vaevalt olid nad röövlitega paar sõna vahetanud, kui
„Vist küll mitte,“ sõnas lektor, vaadates vend Erkit ja selle
tükke. „Aga võime osta teise nuku, siis on kahju täiesti parandatud.“
„Ja kas lektori härra mõtleb, et see Laurale kõlbaks,“ sõnas
Leena kui imestates, et lektor niisugusest asjast üldse võis kõneledagi
„Muidugi just sarnane nukk, mõtlen mina,“ seletas lektor.
„Aga, armas härra lektor, kui see olekski sarnane, aga ta ei ole
ometi see nukk. Endine on katki läinud, surnud, saanud otsa õnnetul
kombel. Laura nutab nii, et haigeks jääb, ja võib olla surebki, seda
saate näha, lektori härra. – Oh mind vaest õnnetut!“
„Tõsi küll,“ sõnas lektor mõttes. Temal polnud mõttessegi tul-
nud, et Laura võiks õnnetust pahaks panna, et see võiks teda valu-
sasti puudutada.
„Mis meie nüüd siis nõuks võtame?“
„Ei mingit nõu, ei mingit abi. – Oh mind, missuguseks õnnetu-
seks aega leidsin.“
Lektor trööstis Leenat, et Leena mitte üksi selles õnnetuses süü-
di polnud, vaid suur osa sellest süüst langes tema peale. Ta oli män-
ginud Laura seltsis nukkega, kui Laurale oli tulnud eag lasteaega
minna. Laura oli jätnud tema hooleks saata nukud Päevalasse, kuid
tema oli need sinna unustanud: Kirsti Runebergi parki ootama
vend Erkit, kes üliõpilaste raamatukogusse oli läinud.
„Ja seal Kirsti ootab ikka veel ja ei tea midagi hirmsast õn-
netusest,“ oigas Leena. „Seal ta nüüd naerata, nii kui naeratab
Lauragi koju tulles. Kuid siis?“ Ja Leena hakkas nii kiledasti nutma,
et lektor ei teadnud, mis teha.
Tuli ometi proua koju.
205p
Kuna wana mahapandud
kartul ära mädaneb, kaswawad
peale õitsmist uued kartulid. Mõ-
ned kartuli seltsidel kaswawad,
noored kartulid ruttu suureks,
nii et neid warsti peale õitsmist
tarwitada wõib.
Kaswu ajal peab aga weel palju
kartulite eest hoolitsema. Kartulid
peab enne üleswõtmist mitu korda
muldama. See tähendab, umbrohi, mis
kartulitele kahjulik on, ära peab hä-
witama. Sügisel peab kartulid üles wõt-
ma ja keldritesse ja kuhjadesse wälja
peale panema, kuni jälle uuesti ke-
wadel maha tuleb panna.
Kartulitel on ka palju waenlasi.
Iseäranis kuri waenlane on uss
kartulitel. Uss tungib kartuli sisse ja
paneb kartuli mädanema. Lehtedele
Pariisis, 27. XII. 1936
4, Rue de Talleyrand.
Mul on au Teile saata ühe
prantsuse raamatu milles Teie nimi
ilmub mitu korda, ühenduses Genfi
nõupidamistega.
Ma mäletan ikka seda audientsi
millega mind austasite aastal 1933, Toompea
lossis.
Palun Teid uskuda, et ma mõtlen
Teile suurima lugupidamisega ja palun
vastuvõtta, härra Riigivanem, minu
parimaid soovid uueks aastaks!
Arvid Bodisco.
V. a. „Lastelehe“ toimetusele!
Palun vabandada, et nii kaua ei ole saatnud noorukestele
midagi. Saadan see kord mõned reakesed. Palun nendega
leppida, nad on küll väga verevaesed. Kui Jumal jõudu ja
tervist annab, siis saab ehk edaspidi paremaid.
Abjas
Gust. Põldmann,
24. XI 23
Abja gümnaasium
ning mitugi varahoidjat olid vangikotta
rännanud, Aga asi ei muutunud paremaks.
Kuningas Nabu-assan ei teadnud lõpuks enam
nõu. Siis laskis ta kuulsa targa Zadigi oma
juure kutsuda. „Kõik kiidavad sinu tarkust,“
ütles ta talle, „ja paljud on sinu juurest
õnnelikumalt lahkunud, kui nad su juure
tulid. Kas sa ka mulle ühte ausat vara-
meistert muretseda ei saaks?“
Zadig mõtles natuke ja ütles siis:
„Ma tunnen ühte abinõu. Kui sa teda
tarvitad, saad mis sul puudub. Ta
on nii lihtne, kui ka kindel.“
Penni.
Rahavabrikus särasid lauapeal kaks uut ja läikivat
praegu walmissaanud raha: dukat ja penni.
Mõlemad seisid enne waikides üksteise kõrwal ja wiimaks
ütles dukat pennile: "Sina näru! Kasi minema mu eest! Sa
ei ole midagi wäärt! Ainult lihtsast wasest oled sa
walmistatud, kellepeale isegi päike ei paista. Sa pead mustaks
ja määrdinuks saama, maas lamama, nii et ükski inimene sind
üles ei tõsta. Aga mina olen sellewastu kallist kullast
walmistatud ja rändan ilmas härrade ja würstide käes, nin ka
wiimati wõin keisri kroonigi peale saada.
Selles rahawabrikus magas ahjupeal wana kass. Kui ta dukati
juttu kuulis, pööras ta end teise külje peale ja ütles ise-
eneses: "Ümberpöördult on ka midagi wäärt," ja magas edasi.
Siis sündis ka dukati jutt ümberpöördult.
Dukat juhtus ühe wana rikka ihnuskaela kätte, kes ta
teiste dukatite juurde kasti pani. Kui ihnuskael oma surma-
tunni ligi tundis olevat, kaewas ta maa sisse sügawa augu
ja pani dukatid sinna sisse.
Sestsaadik on uhke dukat oma "sõbradega" määrdinud
ja must maasees, kuhu päike peale ei paista ega kus ükski
inimene neid üles ei wõta.
Kõige enne juhtus penni ühes teiste rahadega ühe
wabriku töölise palgaks. Kui tööline kodu läks, kinkis ta
penni oma wäikese tütrele. Laps jooksis selle eest poodi
saia ostma, aga kui ta poodis kerjust silmas, andis ta
penni kerjusele ja jooksis ise rõõmsalt kodu.
Sinna poodi tuli üks mees, kes palverändaja wäljanägi,
tal oli pikk must mantel seljas ja kepp kaendlas. Pahemas
käes hoidis ta wäikest karbikest, mis pooleni raha täis oli, pare-
mas käes aga oli hulka pildikesi, mis ta lastele jagas, mis
eest nad tale karpi raha wiskasid. Kerjus tundis selles
otsaesist ja ütles: "Õnnelaps olgu sinu nimi! Sina
pead alati rõõmus olema ja kõiki, kes sinuga kokku puuduva
rõõmsaks tegema. Kui üks väga kurb inimene sinu
pääle vaatab, peab ta oma õnnetuse unustama!
Sind ei ole vist küll mitte haldjas suudelnud?