Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 543
16.
Saidi juhtumised.
416 p
veel toredamad ehted. Nüüd oli kogu Bagdad pealt vaatama tulnud, isegi kaliifi nähti ühel rõdul;
ka tema imestas Almansoori ja kui mäng lõppes riputas ta oma käega, suure kullast mälestusraha ketiga
Almanso kaela. Ei võinud teisiti olla, kui et see teine, hiilgavam vöit, Bagdadi noortemeeste kadeduse, tema peale
tõmbas. "Üks võeras," rääkisid nad oma vahel, „seab Bagdadi tulema ja meilt au, kuulsuse ning
võidu ärakiskuma? Ta võib teises kohas kiidelda, et Bagdadi noortestmeestest ükski talle
vastu ei saanud?" Nii rääkisid nad ja otsutasid lähemal võitlusel, nagu jutumisi, viie kuueke-
Almansoorile si kallale tungida. Saidi teravate pilkule eest ei jäänud see mitte varjule; ta nägi neid
nurgas sosistavat ja kurjalt tema peale vaatavat; ta aimas, et peale kaliifi venna ega suur-
vessiiri poja ükski sõbralik tema vastu ei võinud olla ja need said talle, elukoha järelepärimistega
koormavaks. See oli iseäralik juhtumine, et see noormees, keda ta basaaril maha oli löönud,
tema vastu kõige vaenulisem oli. See mees silmitses teda alati kadedalt ja tähelepanelikult.
Said oli teda juba mitukorda võitnud aga see polnud mitte sarnase vaenulikkuse põhjuseks,
ta kartis juba, et teine temas, healest ehk kasvust, Kalum-Beki poe teenri ära oli tundnud, mis
teda nende inimeste pilke ja kättemaksu märgilauaks oleks teinid. Ta kadestajate kavatsus
purunes ta ettevaatuse ja julguse, kui ka sõpruse vastu; kui kaliifi vend ja suur kessiiri poeg
nägid, et ta kuuest ümbritsetud, kes teda hobuse seljast maha tõmbada tahtsid, ajasid nad
kogu salga laiali ja ähvardasid noorimehi, kes nii ära andlikult talitanud, väljaheita mängest,
Enamat neli kuud oli Said selviisil Bagdadis oma vaprust proovinud, kui ta ühel
õhtul kojuminnes tuttavaid heali kuulis. Tema ees astusid mehed, kes millegi üle, pikka-
misi käies, nõu pidasid. Tasakesi lähenedes kuulis ta, et nad Seelimi sugukonna keelt
kõnelsid ja aimas neid mõne röövimise peale väljaminevat. Ta mõtles esiteks neist nel-
jast eemale hoida; aga kui ta mõtles, et mõnd paha tegu ära võib hoida, hiilis ta
lähemale, meeste juttu kuulama. „Uksehoidja ütles kindlalt", ütles üks, „et ta
suurvessiiriga esimest uulitsat, basaarist paremat kätt, tulevat." "Hea", vastas teine;
"Suurvessiir on vanamees- ja muidu ka mitte kangelane,- seda ma ei karda; aga kaliif pi-
davat hea mõõgamees olema; ma ei usu teda, tal käivad igatahes kümme, kaksteist ihu-
kaitsjat ühes." "Mitte hingegi," ütles kolmas. „Täna öösi peab ta meie kätte langema"
aga et talle midagi viga ei sünnis. „Ma arvan, kõige parem on", rääkis esimene,
"me viskame talle lingu kaela; tappa ei tohi teda mitte, siis sääks vähe lunastusraha."
„Nii siis tund aega enne keskööd!“ ütlesid kõik ja lahkusid, üks siia, teine sinna.
Said polnud selle kavatsuse üle, mitte vähe kohkunud. Ta otsustas, palleesse min
na, kaliifi hoiatama. Kui ta juba mitmest uulitsast läbi oli läinud, tulid talle fee
sõnad, et ta kaliifi juures pahas valguses seista, meele ja tema teadet ehk tähele ei pandaks; ta
jäi seisma ja otsustas-kaliifi isiklikult röövilite käest peasta. /Sellepärast ei
läinudki enam Kalum Beki maija tagasi olid istus ühe moschee trepile ja ootas, kuni öö täiesti
kätte jõudis; siis läks ta röövlitest tähendatud uulitsasse ja peitis end ühe maja nurga taha ära.