Rahvusarhiiv/et_handwriting_complete huggingface dataset:
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 129
61. Pätsu Willemi traawli lugu. (Naljajutt).
"Tead sa, wader? Mina käisin kaks päewa
91
Mustwee laadal, otsisin omal parajat
looma, aga ei saanud ikka paraja looma-
ga kokku. Aga kolmandamal päewal
läksin siis Mustwee kõrtsi juurest,
waatan: Wene kiriku poolt tuleb üks-
kõrwad kikkis, saba rõngas, silmad
elawad ja põlewad peas - see on
Jumala ja minu loom. Palju sa
arwad, wader, palju ma tast maksin?"
- "Mis mina tean arwata. Hobust
saab mõni kümmend rubla odawam wõi
kallim osta . . ." - " Ma sain ta õige pa-
raja hinnaga kätte." - "Palju sa siis
tast maksid?" - "Mina maksin te-
mast üks rubla ja kuuskümmend
wiis kopikat. No on loom. Pühaba
hommiku waatan: rahwas sõidawad
Kodawere kirikusse. Kuule, Mari! Pane-
me õige hobune ette ja sõidame Koda-
were kirikusse. Panin hobuse ette. Nii
kuida ma lasin, siis kõik wärawa postid
maha. Nii kuida ma järwe peale sõitsin,
ütlen: "Mari, lõhub! lipume (loobime)
kiwa peale." Panime kiwa peale - muud-
kui pida, muudkui pida. Saime Sää-
ritsa kõrtsi kohta; seal on jää
sees see hobusejootmise auk. Andsin
temale juua, tema wa' ahne loom.
- kolm
kaks pangi nigu (nii kui) neelas äras.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 418
3. Juhan Kurrik +
316
Juhan Kurrik, õhutades ja elustades igat kasu-
likku ettevõtet. Selle juures ei jäänud ta mitte üksi
õhutajaks sõnadetegijaks, vaid andus terwe energia-
ga ettevõttele! Nii oli ta Eesti kirjameeste seltsi ja Ees-
ti Aleksandri kooli peakomitee kirjatoimetaja, ajuti Eesti
kirjameeste seltsi ja "Vanemuise" seltis abiesimees; ül-
diste laulupidude puhul oli ta ikka kirjatoimetajaks
ning hiljem oli Eesti kirjanduse seltsi toimkondades te-
gev Peale selle toimetas ta rohkemat aastat tol ajal
loetavamat kirjanduslist nädalalehte "Meelelahutajat"
ühendas C. R. Jakobsoni "Kooli lugemise raamatu" teise
ja kolmanda jao ühiseks teiseks jaoks. Avaldas mit-
mel pool ajalehtedes agaralt kaastööd - arwustusi
nekrolooge, oma peetud kõnesid jne. Ka on
tal mitmed laulud komponeeritud. Oma kirja tööde
kõrval astus ta sagedasti kõnelejana üles.
Kõige selle seltskondlise töö kõrval kirjutas ta veel
üle tosina raamatu nii: "Arvuvald", "Laste arwu-
vald" ka Vene keele tõlgitud."Turnimise raamat", "Kir-
jutamise õpetus", "Kolm suurt" lugu", "Nimede raamat",
"Ristimise raamat", "Vaimus ja tões", "Surma varju
orus", "Mis ütleb kiri", "Tarkuse sõnad", "Tervise raa-
mat" ja "Kiirkirja õpetus". Viimase raamatuga sai
ja Eesti kiirkirja loojaks, mida tänapäev nii
paljud mõistavad.
Nagu eelpool toodust näha, on Kurrik palju tööd
loovat tööd teinud, oma tööga Eesti rahvuslise kultuu-
ri tasapinda tõstnud. Ehk küll oma hariduse poo-
lest mitte kõrgel järjel on ta siiski oma ja piskust
rohkem ohverdanud, kui paljud suure haridusega
mehed. Ning meie peame sarnaste töö jõudude vastu au-
kartuses seisma ja nende mälestust kalliks pida-
ma, kes pole keeland oma aega, oma tahtejõudu rahva ha-
riduse ja kultuuri tõstmiseks. Sarnaseid mehi leidub
vähe ja neid väheseid peame austama.
27. mail 1922 a.
Arthur Roose
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 139
27
123
Laural oli rahuldamatu nägu. Kurb nägu. Kohkunud ja segane.
Ta ei pannud saadud kingitusi tähelegi.
Lektor sosistas naisele.
„Oleme teinud suure vea: oleme annud liig palju. On tulnud samati,
kui liig söömise juureski. Himustame veel ja veel, kuni see, mida oleme
söönud, äratab vastumeelsust ja paha tunnet.
Laura oli kogu õhtu kui tumm. Magamagi läks hääd ööd lau-
sumata ja palvet tegemata heitis pikali.
„Mis temal võiks olla?“ küsis lektor naiselt.
„Ei tea,“ vastas proua ja vähe aja pärast läks vaatama, kas
Laura juba magab.
Laura oli veel üleval.
Ema kummardus ja pani oma pale vastu Laura palet.
„Mis sinul on?“ küsis ema.
Laura vastas:
„Ei tulnud särav õnn.“
„Missugune särav õnn?“
„See, mida ma nii olen oodanud, et on hää olnud olla.“
„Mida sa oled oodanud?“
„Seda poissi.“
„Missugust poissi?“
„Vahvat, julget, roomsat poissi.“
„Mis poiss see on?“
„See, kellele ma selle kübara oleksin ostnud.“
„Kus see poiss oli?“
„Roomas.“
„Kas vend Erki?“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 276
Ringi pöörab Hiire-Liisu
201
Augu poole kiirustab
„Ära karda, väike Liisu"
Anni järel kiilatab
Aga hiir on juba aukus.
Saba ots veel vilgsatas
Väiksel Annil nutt on kurgus
Et ta hiire hirmutas.
G. Põldmann
Valge puri.
Mis näen ma helkvat kauges vinas
Mis virventades heljub seal
Mis näen ma kaugel horisondil
Vist laev on sõitmas mere peal?
See tõest on laev näe valge puri,
Lööb lehvi halli udu sees
Mu unistuste õrnem vari
Mis minu hinges ammu kees.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 24
26
2/III
4.
Austatud herra Tõnisson!
Palun Teid ja lugupeetud abikaasat wastu wõtta.
minu südamlik tänu õnnesoowide eest päewa
puhul, kus kurbusega tunnistama pead, et
eluraamatu leheküljed kiiresti lõpule jõudma
hakkavad.
Südamlikult tervitades
K. Päts
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 63
36
20
sees ja otsis omale pesa aset, juba laulis
lepiklinnukene ta kõrgemal tipul oma
ühe toonilist sirinat, isegi harak peatas
oma wahete wahel üle lennul oma kärsi-
tud keha tema ladwa oksal käratses paar
hariliku haraka sõna talle näkku ja kadus
jälle. See kõik tegi kuusekesele röömu ja
ta tundis ennast õnneliku olewat, et teda
ka tähele hakati panema tõiste seas.
Ammus see oli, kui ta ladwaks alles alpool
ei
kopliaeda seisis, kus näinud ta muud kui
kummkäblikut, kes oma pesa ta juurekese
lähedale pehme sambla sisse peitis, kus sisa-
likud warju otsisiwad ja talwel mõni ära
eksinud jänese poeg ta oksade alt warju
jänese
leidis ja suur karja koer jälgi nuu nuusu-
tates lõppeks ära minnes talle oma kintsu
talle
üles tõstis ja musta kaela walas.
Mida kõrgemaks ta ladu sirgus, seda
ilusamalt lak paistis talle maailm ta
ümber. Suure kuuse juttu ei pannud ta
enam tähelegi, waid luges aastaid, millal
ta ka tema pikuseks wälja wõiks sirguda ja
kaugele, kaugele üle teiste näha ja ringi
waadata.

Lehekülg 83
49p
kukkuma ning tahtis mind vastu hoides uuesti
tasakaalu seada. Aga et käed mul juba täiesti
väsinud ja et ma oma tahtmise järele ei saa-
nud seisma jääda, kukkusin ma pahema õla
peale ja murdsin sellejuures õla rangluu. Kukkudes
ei olnud valu sugugi tunda, ainult nõksatus käis
läbi ja tegi lihased nõrgaks. Kui teised mind
püsti aitasid, siis tundsin juba valu; käe, mis
kõrvale oli langenud, tõstsin teise käega rindade
kohta ja hoidsin seal kuni järgmise hommi-
kuni, mil mind tohtri juure viidi, kus murdu-
nud luuotsad paigale pandi ja kinni seoti.
Niiviisi seisin kolm nädalat.
Esimene poolteist nädalat olin isegi nii
abitu, et ei suutnud ise asemele pikali heita
ega üles tõusta. Haiguseaeg muutus sellepärast
ka väga raskeks ja pikaks, et pidin eksamitele
minema ning olin valmistanud kõigi kevade eksa-
mite vastu ja nüüd korraga - jää minemata. Siis
oli veel kevadine kooliõpilaste pidu ning õpe-
reisile minek ja ka neist pidin ma maha jääma.
Kui juba nii terveks sain, et võisin ülevel olla,
siis hakkasin oma aega kirjutamise ja luuleta-
misega mööda saatma ning luuletasin mit-
med väikesed laulukesed, nagu:
Oh kuis igatsesin minna
Otepää kiltmaale ma;
Sõita läbi Tartu linna,
Väike-Munamäele ka.
Sala sammuksin ma sealt
Vaatma Emajõe hälli,
Pühajärve kalda pealt
Vaataks vagust lainte tralli.
Pühajärve lainitest lootsin
Mälestusi korjata ja koguda,

Lehekülg 146
Ema ei saanud ta käestgi kinnigi võtta, kuita juba kiskus
oma uut mütsi, nii et hall papp tuli veere alt välja.
Ja korraga hakkas ta hallalt nutma...
92p
Tõlk. Jüri. Kitsing.
Saadan Lastelehele
ühe jutu, ma tõlkisin
ta vene keelest. Kui
kõlbab siis paluks võtke
mind ka Lastelehe
kaastööliseks. Olen
Kooli poiss, käin Treffneri
gümnaasiumus III klassis
Ma olen Tartus 8 aprill
1907 aastal sündinud
Isa on mul maja hoidja
Oleme vaesed inimesed
Minu aadress on
Tartu, Lossi tän N 15 k 16.
Tasuks paluks saata mõni juturaamat
või lastelehte. Saan edaspidi ka
kaastööd tegema.
Au paklikult:
Tartus 18 XII 20 J. Kitsing
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 274
Kevadel
Aas lööb haljendama
199p
Päikse soojusest
Mitu tuhat lille
Kasvab mulla seest.
Siis vast lendab meile
Pääsu linnuke
Ööpik asub kopli
Laulma rõõmsaste
Nõiduv ilus oled
Kuldne kevade,
Kui on õitsmas lilled
Laulmas linnuke
Süda ole rõemus
Mured unusta
Lindudega ühes
Võta hõisata
G. Põldmann

Lehekülg 483
568
Neli aastaaega.
Ang. Peerna.
Luulemaal seisab imetore loss,
õhukristallidest ja päikesekullast, taeva-
laotuse sinimere kaldal.
Seal, lossis, elab kuningas Aeg,
teise nimega Aasta, oma poegadega,
Kevade, Suve, Sügise ja Talvega, kes
valitsevad isa juhatusel loodust, igaüks
oma määratud aja
Lossis valitseb liikumine. Käes
on Kevade valitsuseaja algus ja juba
seataksegi sõiduvalmis kevadpilvest
tõld, tosin tugevaid täkke, lehvivla-
kalisi lõunatuuli ees. Ja astub tõl-
da Kevad, päikseküstest pärg peas,
kevad tuulene mantel õlgadel ja elu-
kepp käes. Astub tõlda ja algab
sõitu, jättes järele kevadelõhnalist
teed.- kus kohisevad jõed veekülluses.
mida rohkendab traavivate täkkude
tulisest hingeõhust sulama aetud lu-
mi. Ta tõlla ümber aga noolivad
väletiivulised lõokesed, mustakuue-
lised kulduokad ja õrnajalalised
linavästrikud, kes laskuvad alla
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 531
4
Karavaan
410p
ratsutas võõrale vastu ja küsis soovi järele. „Kes on karavaani peremees.
küsis ratsanik. "See pole ühe peremehe, vaid viie Mekkast kojureisiva
kaupmehe oma, keda me saadame sest röövlid reisijaid rahutuks teevad,
sest kaupm.
"Siis viige mind nende juurde", nõudis võõras. "Praegu on see võimata", vas-
tas juhataja, „aga kui teie minuga edasiratsutate, tahan lähemas peatus-
meist hulka
maad taga
ja me peata.
mata /edasi/
kohas teie soovi täita!" Võõras ei lausunud sellepeale sõnagi, võttis pika pii-
peame minema
bu ja hakkas, juhataja kõrval edasiratsutates suitsetama. Juhataja ei tead-
nud, kuidas võõraga ümberkäia; nime järele küsida ta ei julgenud ja nii kunsti-
rikkalt, kui ta ka juttu alustata püüdis, võõras vastas ainult "Ja jah" ga-
Viimaks jõudsid nad peatuskohta, juhataja seadis oma mehed vahiks ja
jäi võõraga kaupmehi ootama. Kolmkümmend raskekoormaga kaameli läk-
sid mööda, siis tulid viie ilusa hobuseseljas kaupmehed, karavaani omanikud
need olid tõsised vanemad mehed, ainult üks oli noorem ja lõbusam. Hulk
pakikandjaid hobuseid ja kaamelid lõpetasid rongi.
Telgid löödi ülesse ja loomad seati ümberringi. Keskel oli suur
siidist telk, sinna juhtis juhataja kaaslasega sammud. Sisseastudes
nägid nad viit kaupmeest kullagatikitud patjel istumas; mustad orjad
kandsid neile sööke ja jooke ette. "Keda toote meile?" hüüdis noor kaup-
mees juhatajale, enne, kui see veel vastata sai, ütles võõras: "Minu nimi on
Selim Baruh, pärit Bagdadist. Reisil Mekkasse võtsid röövlid mind vangi
ja nüüd kolme päeva eest, läks mul õnneks põgeneda. Suur Prohvet laskis
mind teie karavaani kellahelinat kuulda ja nii tulin siia. Lubage, et teie
seltsis reisin! Teie ei kingi oma abi mitte kõlvatule, kui Bagdadi Jõuame, tahan
teile rikkalikult tasuda: ma olen suurvessiiri vennapoeg!" Nüüd võttis vanem
kaupmees sõna: "Teretulemast" Selim Baruh! Meile teeb sinu aitamine rõõmu,
kõigepealt istu, söö ja joo meiega!" Selim Baruh tegi nagu kästud. Peale söögi
koristati nõud ja toodi piibud ning türgi sorbetit! Kaupmehed istusid vaiki
des, puhkusid sinakaid suitsupilvi enda ette ja vaatasid, kuidas need rõngas-
tena õhus heljusid ja viimaks lahtusid.
1). jook.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 76
64
Kannab seljas suurt lõõtsa, mida|ta kord Soome sepalt varas-
tanud. Muidu on ta rahulik. Kui aga inimesed teda halbtus-
tega ärapahandavad, no siis pole muud, kui tõmbab lõõtsa,
nii et lumi legedalt põgeneb!
Arme neid - , iluehe! Teme hool on loodust kaunistada,
Ja seda teeb te väga hää meelega, kui Tuisk j.t. selleks mahti
annavad. Ta laotab oma lumi üle terve looduse ja mängiva
talvpäikse paistel särab see siis tuhande kordselt.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 135
84p
Kuhu see wikat jälle jäi?
- Wikat kargas kaerarõuku.
Kuhu kaerarõuk jälle jäi?
Karu sõi kaerarõugu.
Kuhu karu jälle jäi?
Karu uppus wette.
Kuhu wesi jälle jäi?
Musthärg jõi weekese.
Kuhu Musthärg jälle jäi?
Musthärg läks lauta.
Kuhu laut jälle jäi?
- Tuli põletas laudakese.
Kuhu tuli jälle jäi:
Tuli tõusis taewa.
Kuda sinna järgi minna?
- Seda ei tea -
Sirts-sirr - sirts-sirr!
Rahwasuust Aug. Peerna.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 113
/.97
Esimine päätükk.
Laura ei olnud nukkest teinud väljagi. Kord aga, olles emaga linnas
jalutuskäigul, peatas ta äkki ühe kaupluse akna ees, kus välja pandud
nukud, tähendas ühe peale nendest ja sõnas ema imestuseks:
„Ema, osta see minule!“
See oli küll tore nukk, mida võis panna istuma või seisma,
käedki mitmesugusis asetusis. Ema meelest aga oli seal veel palju
kaunimaid, niisuguseid, mis võisid sõnugi ütelda. Ta näitas neid
Laurale, kuid Laura ei hoolinud neist, tahtis vaid seda, mida oli näi-
danud.
Kui nukk koju toodi, lõi vana Leena, köögitüdruk, kes juhtus juu-
res olema, kui kast avati, kaks kätt kokku, kahmas nuku ja jooksis
sellega lektori tuppa. „Vaadake, lektori härra, teie proua kooliplikana.
Just niisugune.“
Lektor oli näinud oma prouat vaid täiskasvanud neiuna, oli
tuttavaks saanud temaga mõni aeg enne kihlust. Kärmesti võttis ta
prillid, mis lugedes oli lauale pannud, ja hakkas naerusuul vaatlema
nukku. Tema ei leidnud nukus mingit sarnasust naisega. Arvas
viimaks, et Leena liialdatud tuhin tuli sellest, et Leena pidas
nuku taevasiniseid silmi kõige kaunimateks. Aga et Leenat tema
vaimustuses mitte väga kurvastada, sõnas lektor võimalikult
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 118
"Lastelehele" 69
Palun tasu alla arvata!
Talvised mälestused lapseeast.
Alvin Moir.
Talv on. Külm... ja tuul nii kange
toataga vilistab;
lumi keerleb, tuiskab hange,
õue, aia ummistab...
See üks salmike, mis on jäänud mul alale mälestuseks
lapsepõlvest. Meeldib mulle nüüdki see lihtne salmike - ta
näitab, mis huvitas mind lapsena, iseloomustab nii
lapselikke tundeid
Armsaina mäletan lapseea muretuid talvpäivi
mil võisin koduaknast vaadelda õuen mõllavat tuisku
kuulata videvikkel mõnusat tormmüha seina taga ja
korstnan. Aegajalt paiskas tuisk kerget lumipihu tasasel
krabinal aknasse. Nii vaikne ja kodune oli siis toan. Hää
oli istuda sooja ahju ligidal.
Meeleldi tahtsin jooksta väljan tormiseil päivil.
Meeletut lõbu tegi see, kui tuul mõne lumisamba mulle
vastu kihutas: sulesin silmad ja laotin käed, tundsin
sekund aega külma kõditust näol, siis oli tuiskhoog
minust möödas. Kilgates sööstsin talle järele, kunni
vajusin võimetult siidpehmesse hange. Tuul aga kihutas
uued tuiskhood minust üle, täitis silmad ja naerva
suukese.
Kuuvalgeil talvõhtuil lasksin sageli suuskadel
liugu järsult põld kaldalt surnuaia ligidal. Sellest
kohast kõneldi, et sääl vanasti vaime olla nähtud.
-1-

Lehekülg 282
II.
204
valgust valgust maapeale
saadab. Öösi jäätab kõik
päevaaeg sulanud lumi ja jää
kõvaks ja libedeks.
Hommikul on aknad jääs.
Ilm külma auruga täidetud. Kooli-
poisid liiguvad koolipoole. Mehed,
kes hobuste peal sõidavad, on suurte
kasukate sees. Hobuste karvad on kui
jahuga üle külvatud, ja meeste
habemed on kõik kui hobustel
paksu härmakorraga kaetud.
Lindusid ei ole enam palju
näha, ainult mõni vares kes
külma pärast lennates sooja
püüab teha, lendab rarkete tiivalöö-
kidega teise puu otsa. Inimesi
liigub harvemalt kui eila, ja
need'ki niikui oleks neil suur-
rutt taga olema.

Lehekülg 301
ja natukene wett peale walada,
ja, siis keema panna.
220
Niikaua tuleb keeta kuni paksuks
läheb aga järest tuleb segada.
muidu wõib õnnetus juhtuda.
K Hansson.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 59
Lastelehele
41
Kewadtalwene öö.
Kõrgusest miljoonid tähed
mustsinises eeteri ruumis
sirawad.
Ja wähed
helgid neist langewad
üle mureda lume,
mustawate puude
ja warjude tume.
Ja majade taga
rannal
kus waga,
kuulub imelik hääl :
kui ohke
ja rohke :
See murduwal jääl . . .
Weel leegitseb loit
üksikust laewast
mis wahil,
kaugel rahil
taewa kaarel,
kus ootamas koit . . .
Julius Kangur
Helsigis 16.III.18.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 81
48p
külm saun ootamas. Suure rutuga aga ei pannud kumbki
meist tähele, et riided sipelgaid täis olid. Koduteel tundsi
aga korraga mitmelt poolt kanget valu, pistsin nagu
hull karjudes jooksma. Viimaks, arusaades et see ei aita,
võtsin riided maha ja puhastasin nad sipelgatest puhtaks
Nüüd paranes asi kohe ning ma võisin rahuga koju minna
Sellest ajast peale mul aga enam head tahtmist ujumis
ei olend.
JReitel

Lehekülg 109
Jahilkäik! x
(Minu läbi elamus.)
63
H. Riisberg
Meie talust umbes veerand tunni tee hommiku poole,
19 17/XII 22
asub Kuusiku talu. „Miku,“ nõnda oli Kuusiku noorema
V-Maarjas.
poja nimi, oli hääsüdamlik ja elava iseloomuga poiss.
Minust oli ta aasta vanem ja pea jägu pikem; koolis oli
ta visa edasijõudmisega.
Ühel pühapäeva hommikul nägin Mikut meie
poole tulevat; kohe ruttasin temale õue vastu ja
kutsusin tuppa. Toas rääkisime ühest ja teisest,
pidasime nõu, kuhu täna minna. Korraga silmas
Miku seina peal venna jahipüssi ja ütles: "Täna
kuluks õige püssiga metsa minna!" Ma olin küll
esiteks selle vastu, sest ma polnud iialgi püssiga metsas
käinud; viimaks, pika vaidlemise järele, võtsin püssi
seinalt, peitsin hõlma alla ning asusime teele. Tee peal
pidasime aru, kumb esimise paugu laseb, viimaks
leppisime kokku, et Miku esimise paugu laseb, sest ta
kiitis püssi küllalt lasknud olevat. Metsa jõudes
reaalgümnaasiumi
x) Väike-Maarja 7. klassi õpilase vabale teemale
kirjutatud kirjatöö. Korrigeerinud E.k. õpetaja N. Tann.

Lehekülg 277
201 p
Sind teretan, sa valge puri
Sa sõua, jõua, ootan Sind
Sind ootsin ammu, lootus tuli,
Nüüd tuleb ta, sa õnnis rind!
Kuid kas ta on see minu lootus
Kas selles laevas minu õnn
Või on see ainult ekslik pettus
See õnn, mis teistel osaks on.
Kus kannab minu igatsusi
Kas minu lootus lastiks tal
Või on ehk koorem viletsusi
Me rahva, minu jaoks seal?
G. Põldmann

Lehekülg 353
ei kannata. Kel aega on,
see puhkab ligi lõuneni 260
Noored liiguvad unistena
karja juures, kus Päitsik
ja Küüdik kuidagi sõna
kuulda ei taha. Kuid
meeleolu on hää, veel kaua
Määgitakse enda keskel
tule üle-kuna vanemait
inimestel see rohkem
igapäevaseks asjaks on, -
tehakse kavatsusi, kuhu
teine aasta tuli teha, see
tuli lubatakse igatahes
suurem teha.
O. Ibins
Üle Põltsamaa
Adra teemaja
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 167
47.
Lektor kivines. Proua ja Leena hakkasid nutma. Laura
läks poisi juure, pani käed ta kaele ümber ja ütles:
„Sina oled minu vend ja sinust tuleb tohter.
poiss naeratas Laurale ja sõnas tasasel häälel, peaaegu
sosistades:
„Aga minul on kange nälg, kas annad mulle veel ühe
õuna?“
Õhtul Leena, pannud poisi lektori proua tuppa sohvale magama, lan-
ges köögis põlvili ja tänas Jumalat, kes halva une oli hääks pöö-
ranud.
Unes öeldi:
Laura vend sureb sinna suurde linna, mis mäe otsas.
See tähendas nüüd pikka iga ja suurt kuulsust.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 295
Terve öö ja päev jooksis beduiini hobune
ja jõudis õhtuks koduküla telkide vahele
Väsimusest nõrkedes pani ta minestanud
ja tundmuseta peremehe telgi sissekäigu
juurde, ise aga langes pikali ja suri..
Siiamaani: kui salgakse beduiinisid
tule ümber istuvad, hakkab keegi neist
mänguriista keeli helistades laulma, tei-
sed kuulavad tähelepanelikult: ta
laulab Araabia hobuse kuninglikust
vägiteost...
L.P. Metz'i järele
Tõlk. Aug. Pelma
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 114
65 p.
Õhtu meelitas mind välja.
Loodust vaadeldes läksin metsa.
Äkitselt kuulsin pea kohal vuhinat.
Vaatan: - nahkhiir lendas üle minu pea.
Nahkhiirt pole ma iialgi kartnud, - oh,
kuidas ta, väike loomakene, mind nii
ära ehmatas.
Nappisin mõned kullerkupud ja
hakkasin/nendest pärga punuma.
Öökull huikas. Ma jätsin lilled
ja pistsin jooksma, eet vanama
alati rääkis: kui öökulli kuuled metsas
huikamas, siis hakka jooksma.
Korraga käis nõksatus mu kehast
läbi: oma jala peal tundsin ma külma
ja väga libedat asja. Kuulsin sisinat
Ilma vaatamata teadsin, et see uss oli,
kes mind oli hammustanud.
Mu jalg walutas. Jooksin koju.
Tuppa minnes komistasin ukse ees
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 140
28.
124
„Ei, vaid elus vend.“
Tuli väike vaheaeg. Siis suudles ema Laurat ja sõnas:
„Loeme nüüd üheskoos palve, siis jääd rahuliste magama.“
Ema tõusis üles ja läks akna juure seisma, kust ta välja vaa-
tas.
Laura nägi oma sängist musta akna taga ebamäärase kuju,
kellel olid käed koos ja kes emaga juttu ajas. Et paremini näha, tõusis
Laura istuma, aga ema pööris ümber ja kuju kadus, Kui ema ju mi-
nemas oli, küsis Laura:
„Kes see oli?“
„Kes?“
„See, kellega rääkisid.“
„Kus ja kunas?“
„Seal akna juures.“
Veidi viivitades vastas ema: „Rääkisin Jumalaga.“
Laura pani pettununa pää padjale. Temale oli paistnud, et
see oli naine ja ema nägu. Oli mõtelnud, et see oli see hää tädi, ja
et ema oli käskinud teda minna venda tooma, ja et tädi oli luba-
nud ja läinud.
Ta valvas edasi ja ootas veelgi. Kuulas ustest käimist, mis vahe-
tevahel kauge kumana kiviehituse suurest koridorist kostis. Viimaks
ei olnud ka seda enam kuulda. Akna taga kumas valgus. Toa
oli hämarus, nii et võis mõnda asja seletada. Vaikne. Ei ühtki
häält. Tundus, et nüüd olid jõulud lõppenud, et nüüd ei või vend
enam tulla.
Kuhu oli vend jäänud?
Viimaks Leenal ei ole meeleski olnud toimetada seda asja.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 304
295
Kõrgesti austatud härra professor
Tänades teid teie väga austava kutse
eest tulla teie juurde täna kohvile pean
kahjuks teatama, et ettetulnud takistuse
tõttu pole see mul kuidagi võimalik.
Palun teid, härra Professor, ja proua
Professorit vastu võtta minu ja minu
abikaasa suurima lugupidamise kinnitus
T. Heliste
Tartus 6. jaan. 1937.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 289
Näli
209
Kooliõpetaja: "Missugusest
sõnatõust on sõna "mina?"
Kooli poiss: "Arwusõna"
Kooliõpetaja: "Mispärast?"
Kooli poiss: "Selleparast, et seit-
se rätseppa lugesid ikka:
mina, üks, kaks, kolm, neli,
wiis ja kuus.“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 549
22. 419p
Saidi juhtumised.
ta
"Mis sina siis tegid?" küsis kaliif politseülemalt. „Ütle kuhu pean ma saatma, et teda
siia kutsuda!" / "Ma saatsin ta tühjale saarele," vastas see/ „Oh Said! mu poeg, mu poeg!"
hüüdis (ta) õnnetu isa pisarsilmil. / "Niisiis tunnistas ta end kurjategijaks?“ küsis-
Harun. / Politseülem kahvatas, pööritas silmi ja ütles: "Nagu ma mälestan-jah."
„Siis kindlaste sa ei tea?“ jatkas Harun hirmsa healega, „siis tahame temalt enda
küsida. Astu ette Said ja kõnele ja sina Kalum-Bek maksa kõigepealt tuhat toomaa-
ni, sest ta siin on!" / Kalum ja Politseiülem arvasid vaimu nägema; nad langesid ma-
ha ja hüüdsid: "Armu! Armu!" Benessar, rõõmupärast minestanud, langes oma jälleleitud
poja kätele. Kaliif jätkas aga raudse karmusega: "Politseiülem, siin seisab Said, kas ta
on tunnistanud?" / "Ei, ei!" hulus politseiülem; „ma olen ainult Kalumi, kui välja-
paistva mehe, tunnistust kuulnud." / "Kas ma sind selleks kohtunikuks panin, et
sa ainult väljapaistvaid kuulad?" hüüdis Harun al Rashid vihaga. „Kümneks aas-
taks ühele tühjale saarele, kus sa õiguse üle järele võid mõtleda, ja sina vilets, kes sa ini-
mest selleks surmast peastad, et oma orjaks teha, maksad, nagu öeldud, tuhat tomaani,
selleeest, kui Said tuleks, sinu jaoks tunnistama." / Kalum oli rõõmus, et nii kergelt
sellestasjast peasis ja tahtis kaliifi tänada. See aga rääkis edasi: „Valevande eest
aga saad sada hoopi jalataldade alla. Edasi jääb Saidi valida, kas ta sinu poe ja
sind ennast koormakandjaks võtab, ehk igapäeva eest, mis ta sinu juures oli, kümne
kuldtükiga rahul on?" / "Laske seda viletsat jooksta kaliif!" hüüdis noormees; ma
ei taha midagi ta varandusest. / "Ei!", vastas Harun, „mina tahan, et sa tasutud
saad. Ma valin kümme kuldtükki päeva eest ja sina arva välja (palju) sa tema küünte
kaua
vahel olid. Ja nüüd viige see vilets ära!" / See täideti ja kaliif viis Benessari ja
Saidi endaga teise ruumi; seal jutustas ta ise oma peastmist; vahete vahel Kalum-Bek
kisast, kellele sada täielist kuldtüki jalataldele mõõdeti, katkestatud.
Kaliif andis Brenessarile nõu, Bagdadi elama jääda, millega see ka nõus oli.
Ta reisis kodulinna veel tagasi, et oma suurt varandust äratuua. Said elas kaliifi
ehitatud palees, nagu vürst. Kaliifi vend ja suurvessiiri poeg olid ta seltsilised ja kogu
Bagdadis sai vanasonaks. Ma tahaks nii õnnelik olla, nagu Said, Benessari poeg.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 130
Istusime peale - mitte paigast hobune
enam ei lähe. Mina kergitasin ran-
gisid, istusin peale - mitte paigast.
Ta oli hea loom aga wigurid täis.
Ütlesin: "Waata, Mari, ehk on tiirud."
Mari waatas, mehed tulid juurde,
waatasid ka - ei kedagi. Wiimaks sain
ma ta wigurid kätte, andsin tale
mõne pihutäie heinu. Nii kui nee-
las tõime ära. Istusin peale, siis
jälle muudkui pida, muudkui pida . . .
Saime Kirbu jõe kohta, jälle mitte
paigast; hea loom aga wigurid
täis. Kirik siin, kas wõta wõi
pihuga tornist, aga ei saa ega
ei saa juurde. Rahwast läheb
nii kui wihm. "Ei kedagi, Mari,
lipu kiwa maha!" Wiimaks
saime kiriku juurde, läksime
sisse, õpetaja ütles parajasti
"aamen!"
"Hää oli - ära kadus
Magus oli - maha sadas"
Jookse, jookse, Jõnsi Jüri!
Ega sa mind kätte ei saa.
Ja kui sa ka minu kätte saad,
Ega sa minu nahka saa.
Ja kui sa ka minu naha saad.
Ega sa nahast raha 'i saa."
92
4 juulil 1917a
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 163
104
Kõige tugevam.
Muinasjutt.
Kord kõndis üks mees jõe kallast mööda.
Ta nägi varest, kel hiirepoeg nokavahel oli. Mees
viskas varest kiviga, vares laskis hiirepoja
jõkke. Mees ujus tõi hiire-poja välja ja viis kodu.
Mehel ei olnud tütreid ega poegi ja ta ütles: "
Oh! kui see hiirepoeg mu tütreks saaks." Kui
mees need sõnad sai öelnud, seisis ta ees veike
tüdrukukene.
Kasutüttar oli ilus ja priske laps; ta tegi
oma kasuisale rõõmu, ja seega siis armastas
isa oma kasutütart. Kui Helene, nii oli
kasutütre nimi, suureks sai, küsis isa ta käest: "
Mina olen vana juba, kas oled endale kedagi
valinud, kellega t sa võiks peale minu
surma elada?" "Sellele lähen ma mehele,
kes kõigeg tugevam mailmas on." Mees
mõtles et päike kõige tugevam on,
läks päikese juure ja ütles: "Päike, sa
oled kõige tugevam, võta mu tüttar
ära." "Ei mina ole kõige tugevam,
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 110
Palun wäga wabandada et mina
98p
oma kaardika hiljaks jänud olen,
sest et mina kaugel ida Siberis ollin
ja ühtegi teadust kellegi käest ei sanud
Olen praegu Irbitis, teiselpool Urali,
kust mina Teile südamlikuld. Õnne
Rõõmu ja Terwist sowin
verté
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 120
47. Liisi kummut.
Liisi tegi omale tikukarpidest kummuti
ja hakkas sinna kraami koguma. Ühte
kasti pani nuku särgid, töise anult saa-
dud hõbedase kümnekopikalise, kol-
mandasse kompweki paberi pildid ja
muud, mis tale anti.
48. Kust sa korwi said?
Tädi: Jaan oskas ilusaid korwisid
punuda. Kord kinkis ta mulle ilusa
marja korwi. Ma tulin koju ja näi-
tasin kingitust emale. Ema ei usku-
nud, et Jaan mulle korwi kinkis.
Ta wõttis mind kõige korwiga käe
kõrwa, tõise kätte wõttis witsa ja
wiis mind täditoa juurde. Mul oli
kangesti häbi. Tädi ütles: "Jaan kinkis
Mätule selle korvi" ja lisas ema otsa waada-
tes juurde: "Küll oled sina imelik inimene."
Ema aga ütles: "Minu laps ei tohi warastama
õppida."
49. Nummer kaks.
Tõnn sai tüki kriiti kätte ja hakkas seina
peale kritseldama. Tema ei oskanud weel
numbrid ega tähti teha, waid kriipsutas
nii kuidas juhtus. Ise oli nii hea meel,
et ta "kirjutada" sai. Kui ju küll arwas
olema, läks kutsus ema ja ütles. "Mam-
ma waata: mina kirjutan juba." Ema
waatas kritseldusi ja kiitis, ühe kõweriku
peale näidates: "See on siin nagu nummer 2."
Tõnn jooksis kohe Jukule ütlema, et tema
nummer kahe kirjutanud.
82
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 71
Pildi mõistatus
43
nä
jat
7. III. 21.
K.
(wastus)
Kus on tegijat sääl on nägijat

Lehekülg 427
8.
tel nurmedel ja aasadel. Vaade ruttas
nurmedelt koju tagasi, silmitsedes õue pääl
hooneid. Ta tungis aita, lauta ja talli. Kelle-
le saab kõik see varandus, kui tütar su-
reb? Kellele nad veel rühivad ja vaevle-
vad? Nad on elatanud inimesed ja sure-
vad pea vanadusest, aga pole ühtegi pä-
neil
randajat, kellele oma varandust jätta.
mõlemate Emagi tundis Peetri mõtetele kaasa. Nen-
de mõtted uitasid käsikäes rahutute rän-
dajatena ümber.
I. 1921.
Arthur Roos.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 120
8.
104
jõulukingiks. Kallis jõuluõhtul lõppis Leena viimane jutustus:
„Nii sammus poiss julgelt surma suhu. Sest tema oli tubli
poiss. Kartmatalt lähenes ta kurja surma lossile, sest ta oli ju
rõõmus poiss. Siis tuli ta suure linna, mille majad olid heledasti
valgustatud. Majadest kuuldus ilusaid helisid. Aga majade uksed
olid kõik lukus, nii et sisse ei pääsenud. Sinna valgustatud aken-
de alla oleks vaeseke surnnudki, aga jõuluvana tuli ja aitas poisi
tulema. Ja homme ta tuleb, kui jõulukuusk on süüdetud. Seda
pidu siis!“..
Nii tuligi. Kaasas oli ristimistunnistus, nimega vend Erki.
See oli tubli välimusega poiss. Vaade avalik ja julge, ja suu
niisugusel naerul, kui oleks ütelnud: „Meie oleme ju vanad tuttavad.“
Tal oli valkjashall tutiga müts, lühike tumeroheline samet-
kuub, hõbevärviline vöö, mustad põlvpüksid, punased sukad
ja lakkkingad.
Nukku vaadeldes jäi lektor mõtlema: „kus mina seda olen näi-
nud!“
„Kus sina seda võisidki näha!“ naeratas proua.
„Olen teda kusagil näinud,“ kinnitas lektor kätt ostaesisele
tõstes. Vähe aja pärast tuli talle meele, et üks tema endistest õpi-
lastest selle nuku nägu oli olnud.
„Mis tema nimi nüüd oli?“
Lektor püüdis nime meeletuletada, tähelepanemata, et Leena
teed pakkudes tema ette seisma oli jäänud, vahtis lektor tema
otsa kortsus kulmul ja kordas:
„Mis tema nimi nüüd oligi?“

Lehekülg 147
131
toon sulle palju mett!“ „Hea küll,“ wastas
mees ja laskis teda keldrist wälja. Hunt
küsib: Lase mind lahti, ma ajan sulle selle eest
terwe karja lambaid hoowi.“ „Mine siis,“ ja
laskis ka hundi wälja. Rebane ütleb kawalasti:
„Ole hea, lase mind lahti, ma toon sulle palju
kanu ja ane!“ „Jookse siis!“ Ainult jänes jäi
weel keldri. Ta palus: „Ma toon sulle linte,
perle ja briljante, lase mind wangist wälja.“
See sündis. Hommikul enne päikese tõusu oli
wanamehe hoowis surr, surr kuulda. Wanamees
läks waatama: Karu on palju mesilasi toonud.
Kui ta jälle magama läks, kuulis ta jälle mää,
mää. Rauk waatama, näeb: Hunt on palju lam-
baid baid hoowi ajanud. Peale selle tõi rebane kanu
ja ane, ja jänes linte, perle ja briljante. Nüüd
oli rauk oma naisega rõõmus ja nad elasid
hästi. Ölgedest härg seisis nurme peal ja
sulas päikese käes ära. Wenekeelest L. Oraw.
Leht.
Tuulest ajades lendas üks kolletanud leht
linnu körwal läbi öhu. „Näe,“ sosistas ta, „ma
saan lennata nagu sina.“ „Kui sa seda oskad,
siis tule mulle järgi,“ wastas lind ja lendas tuge-
wate tiibadega wastu tuult. Leht ei saanud seda
teha, ta kukkus alla ojasse. Nüüd ujus ta
woogudes ja hõikas kaladele: „Näete, ma saan
ujuda nagu teiegi!“ Kalad ei wastanud midagi.
Leht paisus juba ja ütles: „Need on mõistlikud
loomad.“ Ta ujus weel natuke ja oli warsti
läbi ja läbi mäda. Saksakeelest L. Oraw. 13.a.v.
Elvas.
Rehkenduse ülesanne.
Onu ostis lastele kooke ja ütles: „Tõin teile wiis
kooki, aga teie olete kuus, ärge hakkake riidlema,
jagage nii, et igaüks nii palju saab kui teine, aga
ärge möttelge iga kooki kuueks tükiks jagada.
Lapsed mötlesid ja jagasid, aga kuidas?
Lahendus: 3 kooki lõikasid nad pooleks ja 2 kolmeks tk.
L. Oraw.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 212
Tähemõistatus.
Missugused tähed tulevad
sõnas "itsmed" ära kustuta-
ta ja missugused juure li-
sada, et ühe Eesti näitekir-
janiku nime leida?
A. Peerna
Kustutata: m, d.
Juurelisada: K, b, r, g.
Vastus: Kitsberg /Kitzberg/.

Lehekülg 379
Jaanituli
284
Paar nädalat enne jaani-
päeva olid juba Miku ja Tõnn-
esimene kaheteistkümne ja
teine kümne aastane poisike-
mures, kuidas tänavu jaani-
tule tegemisega hakkama
saada. Paluti vanem vend,
appi, küsiti isalt tuletegemiseks
ja kadaka raiumiseks luba ja
ettevalmistused algasid. Õie-
ti ei olnudki siin palju
ette valmistata, sest tuli
tehti lihtne, ilma mingi
toreduseta, nagu seda on.
tõrvatonn, rakketid jne.
Nende muretsemiseks puu-
dus "kapitaal." Tule tegemiseks
raiuti karjamaalt paar koor-
mat kadakaid, et need seal
muidugi rohtu varjasid.

Lehekülg 465
No 3
Tuhkur oli, juba pesase pugend,
nüüd aga, ronisin ma, tasahiljukesi,
heintest wälja ja, tõin sealt mõne
kiwi. Nüüd ronisin ma, küüni-
tagasi ja, ootasin tuhkurt et
teda parajal silmapilgul maha
lüüa. Ma, ootasin ja oota-
sin kuid, teda ei tulnud ega
tulnud. Pikka ootamise järele
tuli ta ometi, aga ta tuli
õuest tal oli kaua suus.
Seda kana tahtis ta wististe oma
poegadele wiia.
358
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.78)

Lehekülg 86
See oleks minu südamlik
õnne soow teie 70 aasta sün-
nipäeva puhul. Olete midagi
suurt juba saavutanud ja
loodan teist veel seda tööd
edasi jatkata Jumala, meie
Isa abiga!
Jaan Kinni
82
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 179
Jõuluõhtu ja lapsed.
116
Et saada õnnestet, et tunda rõõmu
seks tungigem kord laste tundeilma
ja heitkem pilku nende süüta silma
et mõista seda ülekeevat lõõmu
mis jõuluõhtul täidab nende meeli
neil helisema rõõmul paneb keeli.
Kas külmaks jääda keegi küll siis suudab
kui juba kostab laste laulukõla
ja kuusel loitab küünla tulesära;
See kalgid südamedki soojaks muudab
ja wanulgi on rõõmupisar silmas
rind lainetab, tuld tuiskab tundeilmas
Neid noorus kuldse mälestustemaale
viib vaikne õhtutund, mis kõigist kenam
kus askeldused neid ei sega enam
vaid silm näeb ainult noorusea maale
neis värvides, mis siis neil meeli täitis
ja tundetule nende rinnas läitis.
20/XI 21
Paul Tekkel.
Jõulu "Lastelehes" avaldamiseks

Lehekülg 270
"Lastelehele."
Kevadhelinad
197
Eks süda sa sütti nüüd kevade helina saatel
ja rind, eks kerki sa võimsamas tunnete väes
et vabastuks tunnete paelad meil kevade ootel
ja vabaks saaks luulelend, kui on ju kevade käes.
Siin Lõunemaa reisilt ju kured, siin haned ja luiged
siin lõoke lõõritab, räästake veeretab viit,
mets rõkkab täis karjaste lustilist kevade huiget
laul heliseb nurmel ja täidab me aasa ning hiit.
Eks süda sa sütti eks hõisake kaasa nüüd huuled,
kui kevadehelinad veetlevalt kutsuvad meid
kas nurmele, niidule, kus nii iharad tuuled
meid suudlevad nagu õrn lilledes kevadeneid.
Paul Tekkel.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 114
2.
98
sõbralisemal häälel:
„Mina küll kujutaksin prouat väikesena tüdrukuna vähe teiseti.“
Leena oli täitsa segaduses, kui oleks äkki unest arganud siia
lektori ette seisma. Ei nukk nüüd temagi meelest olnud enam
proua nägu. Ja nagu häbenedes pomises ta iseeneses:
„Mis mina nüüd jaburdan.“
Kuid kuidagi sattus nukk lektori käes magavasse asetusse ja
sules silmad. Kohmetult lausus lektor:
„Tõesti! – Tõesti minu naise nägu.
Naeratus nuku naolt oli koguni kadunud, ja suu ümber oli
pehme, tõsine, peaaegu kurb ilme.
„Imelik nukk,“ imetles lektor häätujuliselt.
Tema rõõmustas kuuldes, et viimaks ometi on leidunud nukk,
mis meeldis Laurale, tema ainukesele. Hakati kohe muretsema
nukule korralikku eluaset. Tehti väike maja, kus oli kaks tuba, saal
ja elutuba, parajad suured nukule, täielikult sisseseatud. Nii et
kui väike maja oli asetatud lektori proua tuppa ja Laura saanud
teda oma meele järele korraldanud, Leena, kes vaatama kutsutud,
hüüdis:
„Oh minu päevad! Just kui päris majas. – Ja nii pidulik, et
südame paneb hüppama.“ Ja rõõmus naerukihistamine kuuldus
aeg-ajalt maast, kus Leena põrandal oli, et väikese maja aknast
sisse vaadata. Laura oli korraldanud nii, et pidi vaatama teatud
aknast, ja et sealt sisse näha, pidi vaataja pikali põrandale heit-
ma. Lektori prouale, kes oli noor ja tütarlapselik, oli see sama
kerge, kui Laurale eneselegi, aga lektorilgi, kes ei olnud just
enam noor mees, ei aidanud muu, kui põrandale pikali heita.

Lehekülg 115
3.
99
„Tõe poolest!“ sõnas lektor häälel, mis ilmutas, et vaeva oli
maksnud näha.
Väikesest aknast sissevaadates võis näha läbi eesriidega varja-
tud ukse ainult väikest osa nuku magamistoast, peidetud salapä-
rasesse valgusesse, mis tungis sinna läbi värvitud klaaside. Saali aga
oli avar vaade. Vaatleja vastasseisva seina ääres oli sohva. Seal istus
nukk oma õnnelistes mõtetes, näol näeratus särav ja rõõmus kui
vindi viserdus kevadel. Sohva kohal rippus pilt, Laura ema noorena
tüdrukuna, ka naerul. Maja otsas olevast kahest aknast, mille vahel
oli suur peegel, paistis päike heledasti. Looduses oli kaunis sügis-
päev, aga selles mänguilma väikeses majas oli tõeline kevad.
„Tänan,“ ütles lektor tõustes ja võttis Laura sülle. „Isa
teeks ettepaneku nukela nimeks panna „Päevala.“ Aga mis oleks
nuku enese nimi?“ –
„Kirsti,“ vastas Laura
„Tõepoolest! Ema nimekaim.“ Lektor suudles tütart.
Laura magas Päevala ees terved päevad. Vahest tundide kaupa
liigutamata.
„Mis sina seal näed?“ küsis ema kord uudishimuliselt
Laura kõrvale põrandale lastes.
„Vaata, ema, Kirsti just kui mõtleks midagi lõbusat. Kas
pole?“ sõnas Laura.
„On.“
„Mida lõbusat tema mõtleb?“
„Ei tea, kallikene.“
„Mina tahaksin nii kangesti teada, mida tema mõtleb.
Katsu sina, ema, ütelda.“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 130
18.
114
Esmalt ehmatas ta. Aga siis trööstis niihästi Leenat kui
ennastki:
„Selle aja kestes kui Laura lasteaias on, käin ma poes ja toon
just samasuguse nuku. Selle paneme Päevalasse, ja kui Laura tuleb,
ei tea ta midagi.“
Lektori proua läks kohe, ilma et üliriideidki oleks seljast võtnud
Ja Leena sai jälle elulootust, kuid oli ehmatusest nii põrutatud, et
ei saanud jalule lektori aitamata.
Proua tuli linnast tühjade kätega tagasi. Nukke ei olnud
enam kauplustes. Oli öeldud, et uued mänguasjad neil päevil jõua-
vad pärale, ja ehk tuleb niisuguseidki nukku, kuid kindel ei oldud. Ja
proua istus murest muljutuna toolile.
„See oli tõesti paha ja kurb juhus,“ sõnas lektor istudes ja
nüüd, kus vend Erki tundus lõpuliselt otsasaanud mehena, veel kord
tähelepanelikult läbiharutades juhtumist. Ja ta tuletas meele ka-
dunut. Olid jäänud mälestusse mõned lõbusad ja kaunid juhtumi-
sed, inimelule sarnased juhtumised Kirstist ja vend Erkist. Veel
äsja, kui olid mänginud, tema talutades vend Erkit, Laura Kirstit,
olid nukud nende suude läbi rääkinud oma tuleviku lootustest.
Oli olnud ilusaid lootusi. Kirsti oli ettepannud, et vend Erki õpiks
tohtriks, ja siis reisiksid nad ühes väljamaale. Vend Erki oli luba-
nud. Ja oli ju unistatud tulevasist reisidest ja ilusatest aegadest.
Lektori silmad juhtusid Kirsti peale, kes ühe suure lille juurel
istus – Runebergi pargis – oodates vend Erikit. Üks elus, teine surnud
– nii tõesti surnud. Lektor ohkas.
„Aga kui seal kauplustes öeldi, et neid ehk pea tuleb, siis on

Lehekülg 161
41.
143
päevilgi, millest Leena meelest oli pikk aeg mööda läinud, pikk
ja raske. Nüüd oli hauakammer avatud, igavese une ahelad katkes-
tatud, surnu oli muutunud elavaks. Päästja oli tulnud. Seal ta
nüüd seisis, jalad harkis, selg tahapoole paenutatud ja ette-
sirutatud kätes Kirstit hoides, keda naeratades vaatles, ja kes
oma vabastajale naeratas. Leena hakkas korraga nutma ja
naerma.
„Siin on sinu laps,“ sõnas poiss naljatades ja asetas
Kirsti Laura sülle istuma.
Leena tahtis nüüd nii väga laste juures olla, et raske oli
oma talituste juure pöörata. Pidi aga siiski mineme härraste
kojutulekuks õhtusööki valmistama.
Lapsed läksid tagasi saali. Seal istus poiss sohvale, et
jõulupuud vaadelda, mis juba enne tema tähelepanu enese peale
oli tõmmanud.
Laura istus tema kõrvale ja algas vilkasti juttu puhuma.
„Room on suur ja ilus linn. kas on?
„On,“ jaatas poiss nii kui jaatatakse siis, kui mõtted mujal
„Šveits on väga ilus. Seal on mägesid ja orge ja alpimaju
ja veekoski. On ju?“
„On.“
„Pariisis on lastel väga lõbus olla. Kas on?“
„On,“ jaatas jõulupuu hoolas vaatleja.
Nii jõuti suurde linna, kus majad heledasti valgusta-
tud ja seest kuuldus ilus muusik. „Aga uksed on lukus, nii
et kuidagi sisse ei saa. Nii ju?“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 82
Kuidas ma luuletama hakkasin x
P. Bauman
VII kl
49
Minu läbielamus.
Oli kevadine aeg. Lilled õitsesid. Päev läks
üsna lõbusalt mööda. Oli ju ka suviste esimine
püha. Ehk mul küll kuigi palju vabaaega ei olnud,
sest et valmistasin kevadiste koolieksamite vastu, kuid
siiski võtsin niipalju aega, et käisin väljas kevadist
ilu vaatlemas ja spordi harjutusi pidamas. Keskmisel
suvistepühal oli iseäranis ilus ilm, nii et tahtes
ehk tahtmata väline ilu ja värskus sundis toast
lahkuma. Käisin ühes teistega metsas jalutamas,
sest kus on kevadel ilusam kui metsas, kus linnud
oma laule kuulutavad ja puud oma kevade-
värskust laiali laotavad. Ka õhtu oli ilus.
Küla noored, ligidalt ja kaugelt, kogusid endid
juba õhtul varakult kiige juure kokku, sest et on
ju komme ikka suvistepühadel kiikuda ja mõnes
kohas hüütakse suvistepühi ka "kiigepühadeks,"
nii nagu lihavõttepühi "munadepühadeks" kut-
sutakse. Kõige esiteks muidugi kiiguti, kus siis
ka kiige peal naljatati ja lauldi, niihästi
uuemaid kui ka vanemaid laule, mida endi
vanaisadelt ja vanaemadelt oli kuuldud ning
milledest mõned olid väga ilusad laulud.
Kui juba küllalt oli kiigutud, hakati
kõikisuguseid kunsttükke tegema: küll seal
kasvatati tiritamme, lasti kukerpalli, visati
hundiratast, jooksti võidu ja käidi käte peal
ning tehti aga mida iganes keegi oskas.
Ka mina tegin kaasa, iseäranis meister olin
ma kätel käimise peale. Olin juba tüki maad
niiviisi edasi liikunud, kui tundsin kätes väsi-
must ja tahtsin jalgadele lasta, kuid üks poiss,
kes seda nägi, mõtles et ma kogemata hakkan
x) Väike-Maarja era reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase kirjatöö vabale teemale. Korrigeerinud Eesti
keele õpetaja N. Tann.

Lehekülg 104
60
Vanaisa süütas kohe toas lambi.
haaras revolvri ja tõttas poodi
vaatama. Poes nägi ta puruks löödud,
laelampi maas lamavat, mis õnneks
kukkudes oli ära kustunud. Muidugi
oli siin kurjategijatega tegemist;
kuid need olid juba raha ja muid
väärtasju kaasa võttes ära põgenenud.
Vanaisa tahtis neile kohe järele tõtata.
aga tädi ahastaval appihüüdel ruttas
ta tuppa tagasi. Kuid missugune
pilt avanes siin ta vaatele.
Vanaema oli ahju ette maha kukku-
nud, ning ta suust ja ninast voo-
las veri. Kohe kutsuti ligiolev arst
ja see tunnistas ta surijaks, sest
et ta varemalt juba rasket südame
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 162
42.
144
„Nii,“ vastas kuuse vaatleja vähe elavamalt ja lisas juure:
„Ja koerad vihased.“
„Kas seal koeri ka on?“ küsis Laura, huvitatud uuest pildist,
mille sai suurest linnast, ja rõõmustades, et mängusõber viimaks
muudki ütleb, kui ainult lühikesi sõnu. „Kas nad suured on?“
„No, on suurigi,“ vastas poiss juba küsija peale vaadates.
„Nii suuri, kui väiksed hobused. Ja on väikseidki. Ja palju on neid.
Ja nii vihased minu peale, väiksed ja suured.“
„Kas sa ei kartnud?“ küsis Laura kahetsedes.
„Kui häda käes, ei siis kartus aita.“
„Sinna sa oleksid surnud?“ sõnas Laura juba kurvalt.
„Ei või teada, kus surm tuleb... kas need seal kuuse otsas
on söödavad?“
„Need on õunad. kas sa tahad?“
Poiss pööris Laura poole ja sõnas naeratades:
„Küllap ma sööksin.“
Laura tõi talle õuna, võttis teise omale ja istus poisi
kõrvale seda sööma.
Uksekell helises köögis, ja Leena, arvates, et lektor ja
proua tulevad, läks kiiresti avama.
„Meil on võõrad,“ sõnas ta tähendusrikkalt naeratades.
„Kes need on?“
Leena ei avalda midagi. Lektor ja proua kuulsid saalist rõõmust
kõnet, Laura häält ja poisi häält. Uudishimuliselt, üliriideidvõt-
mata, läksid nad saali uksele vaatama. Saali vastas oleva seina
suurest peeglist nägidki nad. – Söövad õuna ja ajavad teinetei-
sega naeratades juttu.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 308
298p
karjamõisa maa peal elawad.
Teie abikaasa palun minu
poolt süd. terwitada. Wäiksel
tütrekesel soowin head ko-
sumist. Kaswagu ta wane-
matel rõõmuks.
Auupak. terwitades
P. Reiman.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 69
42
Jõulu laul.
Kõrgelt taewawõlwilt lumi langeb,
Maad ta katab walge korraga.
Tõuswad taewapoole suured hanged,
kange maru, tormi, tuisuga
Häkki helevalgus taewas paistab,
Laulu hääli kuuldaks ülewal,
Pasunate helist wälja kostab
Püha, au ja kiidus sündijal
Kogu ilm siis kuulatama vaikis,
Kuulatas ka maru, tormiga
Surnud loodust uuest elu täitis -
Lume alla kuulis lilleke
Ära valgus kadus, laulu helid,
Vaikisiwad eetri lainetes
Tõusid uuest tormid, jälle siblib
Maru maapeal lumehangides,
Vold Toru

Lehekülg 85
50p.
Kui üleliig raskeks läks orjatöö,
Siis saatis ta ohkeid üless´ taeva.
Kuid priius, see koitis end jälle,
Ehk esiti küll pikka ja visalt.
Poeg ronides isale sülle.
Küsib rõõmsaste kilgates isalt:
„Kas see ongi nüüd priius,
Mis kerkib seal hommiku pool üless',
Ja rõõm, mille seltsis on hiilgus
Kui istun, mu isa, su süles?“
"Jah poeg, nüüd orjaööd hävitas valgus,
Mis tõusis, veel hiilgvam, kui päike.
Ehk oli küll visa ta algus,
Jõuab siiski veel rõõmusta´ kõike.
Nüüd orjus on ammugi ununud,
Meie rahvas on vabadust maitsnud.
Uus vaenlanegi võrku meil pununud.
Kuid Eesti on vahvalt end kaitsnud.
Kuu hiilgab säravate tähtede vahel,
Ja õrnasti valgustab Eestimaa pinda...
Ei enam meid hoia orjuse ahel,
Rahu paisutab eestlase rinda.
Kui kolme nädala pärast käsi lahti tehti, oli ta
esiti nii harjumata, et ei saanud oma tahtmise jä-
rele teda sugugi liigutada, ja läks hulk aega mööda,
enne kui tööle võisin hakata.
Paul Bauman.

Lehekülg 332
- 2.
242
oli alati metsast nagu rahus-
tust saanud. Kerge südamega
läks siis Miku koju ja teadisse
kes ta hinge oli rõõmsaks.
teinud.
Mis mure oli, aga teda
nüüd kodust wälja ajanud?
Ja, see oli suur mure
wäikse Miku kohta, mida iga-
le lapsele nii noorelt weel
ei juhtu. Seda oli kuri saatus
ise Mikule määranud. Tema
ema oli ära surnud. Ta mä-
letas küll weel, kui ema hai-
geks jäi, kui ta enam toas
ei laulnud ja ainult waik
selt sängis lamas, aeg ajalt
oigades. Ta mäletas ka, kui
ema üksikord talwisel ajal
koju tuli ja isa metsas oli ai-
danud, kuidas ta siis külma
üle oli kaebanud ja ta nägu
nii kahwatuks läinud. Ema
oli ennast metsas ära kül-
metanud. Isa oli metsa puid
tooma läinud ja ema oli te
da aidanud puid vee pääle
laduda. Jah ja sääl oli kuri-
külmise tuul ema kallale asu-
külm tuul ema haigeks teinud.
Kõik seda teadis Miku wäga
selgesti ja kui ta ema woodi
juures istus ja ema tema
otsa waatas, siis oli Mikul
halb hakanud ja emast nii
kahju olnud. Nüüd aga, täna
sel kurwal õhtul oli Mikule
kole õnnetus juhtunud: ema
oli ära surnud ja igawesti
waikseks jäänud. See oli õh
tul juhtunud. Ja kui öö kätte
jõudis kui kuu oli paistma
hakanud ja omad pilgud nende
nende tuppa heitnud, siis oli ema
nägu nii kahvatuu olnud, ja
kui Miku tema külma kätt.
oli katsunud, tema külma ot-
saesist silitanud ja ema tõ-
sist walget nägu näinud, siis
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 337
No 1
No 2
246
Minu kõige armsam sõber.
ma weel iialgi näinud.
Sellest on juba 8 aastat mööda
Ma tahtsin teda kinni
läinud kui ma kord maale
wõtta ja wana emale näha.
wanaema juure sõitsin.
wiia. aga mis õnnetus ta
Seal oli ilus suur wiljapuu
kargas maast ülese just mu
aed. Ma sõin seal marju.
wastu käsi nii et näpud
Korraga kahisesiwad põõsa
werised olid.
oksad ma jäin waatama
Sellest ei hoolinud aga
et mis sealt õige wälja
ma.
tuleb.
Wõtsin puu pulga ja
Äkktselt ilmus puhma
lükkasin waese looma oma
tagant üks okkaline must
mütsi sisse.
loomakene, see loom oli
Nüüd oled sa mull
siil. Seda looma nähes
ikka käes ütlesin ma
ehmatasin ma ära, sest
iseeneses.
niisugust looma ei olnud
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 117
5.
101
tusist, tõttas vastama:
„Kirsti ootab venda.“
„Kirstil ju pole venda,“ sõnas Laura niisugusel häälel, mis
ütles, et ema räägib võimatuid asju.
Ema päästis kimbatusest lektor, kes tuli kutsuma teda tele-
foni juure.
„Tule sina, isa, jutustama, mida Kirsti ootab ja loodab,“ käs-
kis Laura.
„Vaevalt oskab Kirsti midagi oodata ja loota,“ sõnas lektor,
lootes selle vastusega pääseda, sest temal oli kiire.
„Aga siis oleks temal niisama paha olla, kui minul on,“
sõnas Laura jonnakalt.
Lektor jahmatas ja unustas oma kiire.
„Kas sinul paha on olla?“ küsis ta kohkunult.
„On.“
„Mis pärast sinul paha on?“
Laura vaikis, otsides sõnu sellele, mida mõtles, ja lõpuks
pidi rahulduma sõnadega:
„Sellepärast on minul paha olla, et minul ei ole nii lõbus,
kui Kirstil.“
Lektor naeratas ja, heites maha põrandale, vaatas Päeva-
lasse, sõnas:
„Mis rõõm sellel Kirstil siis nii on?“
„Seda ma just ei tea, ja tahaksin nii teada.“
Lektor isegi oleks tahtnud teada, mida tähendas see ilutsev
õnnelikus, mis säras kogu Kirsti olemises seal Päevalas, kus oli
nii üksildane ja vaikne, et rõhuv tundmus oli sinna vaadata.