Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 533
Saidi juhtumised.
et sinu sündimise ajal asju juhtus, mis mind imestama panid. Nimelt oli kõik
päev sadanud ja müristanud; nii pime oli et ilma tuleta lugeda ei näinud. Peale lõunat,
kella nelja ajal öeldi, mulle on üks poeg sündinud. Ruttasin su ema tubadesse, et sind
näha õnnistada; teenijad seisid ukse ees ja vastasid mu küsimuste peale, et praegu
keegi kambri ei tohtivat minna. Semiira, su ema, tahtvat üksi olla ja oli kõik
välja saatnud. Ma koputasin uuse peale, aga asjata, see jäi lukku.
„Kui ma nüüd pahaselt teenijatega ukse ees seisin, selgus taevas ennenägemata järsku ja, mis kõige
imelikum oli, et meie armsa Balsora kohal sinine taevavõlv kummis; kuna ümberringi paksud
pilved kokku kuhjunud olid, välku lõi ja müristas. Kuna ma uudishimulikult seda nähtust vaatle-
sin, läks uks lahti ja ma astusin, teenijaid wälja jättes, sinu ema tuppa, küsima, miks ta ukse kinni
hoidnud. Uimastav rooside ja lillede lõhn, voolas mulle vastu. Ema näitas sind mulle ja tähendas
hõbe vilekese peale, mis sul kaelas rippus, peenikese kuld keti küljes. „See hea naine, kellest sulle ükskord jutus-
tasin, oli siin," rääkis su ema, „ta on su pojale selle kingituse toonud!" „See oli siis see nõid, kes ilma ilusaks
tegi ja roosi ja nelgi lõhna maha jättis?" rääkisin ma uskmatalt naeratates. „Aga ta oleks võinud ka midagi muud,
kottikulda ehk ratsahohuse kinkida!" Su ema vannutas mind, mitte pilgata, sest need oma õnnistuse, vihastates,
õnnetuseks muudavad. „Tegin seda ta meelehaks, sest ta haige oli; meie ei rääkinud ka sellest üldse
enam, kuni ta, oma noorusest hoolimata, surema hakkas. Siis andis ta mulle vile ja käskis alles siis, kui
sa kahekümne aastaseks saad, kätte anda, sest tundis; varem ei tohtivat ma sind endast ära minna lasta. Ta
suri. Siin on nüüd see kingitus," ütles Brenessar, kuna ta vile kuldketikesega ühest kastikesest välja otsis,
"ja ma annan ta sulle juba nüüd kahekümnenda aasta asemel, sest sa reisima lähed ja mina, kui
sa tagasi tuled, juba isade juure kutsutud võin olla. Pole ühtegi mõistliku põhjust, et sa kaheks aastaks
siia peaks jääma, nagu ema seda soovis. Sa oled tubli, elav poiss; käsitad sõjariistu, nagu teine kahe-
kümne nelja aastane, nii et sind juba nüüd täisealiseks võin nimetata. Nüid nime rahulikult oma
teed ja mõtle õnnes ja õnnetuses oma isa peale!" Nii rääkis Brenessar Balmast, oma poega
ära saates. Said jättis teda liigutatult jumalaga, riputas keti kaela, vile vöö vahele, hüppas hobuse
selga ja ratsutas kohale, kust karavaan Mekkaste pidi minema. Lühikese ajaga olid hulk kaamelisi ja
mitusada ratsanikku koos ja karavaan asus teele, ning Said läks oma isalinna Balsora väravast
välja. Kõik uus, mis reisil nähal oli, lohutasid teda alguses; kuid kõrbele lähenedus, kus kõik lage ja õudne
oli, hakkas ta mitme asja, üle (teiste) muuseas ka isa sõnade, üle, järele mõtlema. Ta võttis vile välja, vaa-
tas; tahtis katsuda, kas hele heal on, puhus kõigest jõust, kuid asjata, vile ei annud, mingit heli; pahane
kasuta kingituse üle, pistis vile uueste vöö vahele. Aga varsti tulid ta mõtted jälle ema saladusliste sõnade
juure tagasi; ta oli tihti kuulnud, et inimesed nende suurvaimudega (geniustega) ühenduses seisvat, aga
kunagi teadnud, et Balsoras ka midagi sarnast sündinud oli, eest jutud kõik võersilt pärit olid,
uskus ta, et enam nõidasi ega feesi pole, ehk kuigi on siis; nad enam inimeste osa ei võta. Olgu-
gi, et ta nii mõtles; pidi ta siiski tahtmatalt uskuma, et emaga midagi ülilomulikku, saladuslikku
oli juhtunud; ja nii tuli siis, et ta nagu unes ratsutas ega kaaslaste naerust, jutust ja laulust osa ei võt-
6.
411p