Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 536
III.
Saidi juhtumised.
9.
413
elukallale kippumiste üle, asjata katsus see kurjategijaid ülesleida; sest kõik salk näis
end võõra vastu ühendanud olevat. Seal ütles ühel päeval Selim talle: "Ma lootsin, et sa
mul poja aset võid täita, kes sinu käe läbi surma sai; minu ja sinu süü pole see mitte;
Kõik on sinu vastu vihased, isegi mina ei jõuaks sind enam tulevikus kaitsta, sest mis-
kasu oleks sinul ehk minul, kui sind salaja äratapetaks, süüdlase karistamisest?
Sellepärast siis, kui mehed röövkäigult tagasitulevad, ütlen neile, et su isa lunastus-
raha on saatnud ja lasen sind truil meestel läbi kõrbe saata. /Aga kas ma võin
kedagi teist peale sinu uskuda?" küsis Said kohkunult. „Nad võivad mind ju teel tappa?“
"Selle eest kaitseb sind vanne, mida nad mulle andma peavad ja mida ükski veel murdnud pole!"
vastas Seelim rahulikult. Mõne aja pärast tulid mehed tagasi ja Seelim pidas oma lubamist. Ta kinkis
nooremehele sõjariistu, riideid ja hobuse, kogus kõik võitusvõimelised mehed kokku, valis viis Saidi saatmiseks
välja ja laskis neil kõige hirmsama vande all tõendada, et nad teda ei surmaks, siis lahkus ta nooresmehest
pisarsilmil. Viis meest ratsutasid vihaselt ja vaikselt Saidiga kõrbes: noormees nägi, kui vastu-
meelt nad oma ülesannet täitsid, ja see ei teinud talle vähe muret, et kaks nendest Almansoori
tapmise juures olid. Kui nad umbes kaheksa tundi sõitnud olid, nägi Said neid omavahel
sosistavat ja märkas et nende näod veel vihasemad, kui enne, olid. Ta pingutas ennast kuulama,
ja sai aru, et nad keeles, mida ainult see sugukond oskas, ja ainult hädaohtlikuil juhtumistel, kõneles;
Seelim, kel plaan oli (teda) alat oma telgis pidada, oli ka teda selles õpetanud, aga see mis ta / noortmeest/
kuulis, polnud sugugi rõõmustav. „Siin on koht, mis me karavaani kallale tungisime," ütles üks,
„ja siin langes vapram mees ühe poisikese käe läbi." / „Tuul on ta hobuse jäljed laiali puhkunud,"
jatkas teine, "aga mina pole seda mitte unustanud." / "Ja meie häbiks, peab see, kes käe ta külge pani,
elama? Kuna seda enne kuuldud, et isa oma ainsa poja surma kätte ei maksa? Aga Seelim läeb vanaks ja
lapselikuks" "Ja kui isa isa sellest loobub," ütles neljas, „siis on sõbra kohus, langenu eest kätte maksta.
Siin selles kohas peaks meie ta maha raiuma, nagu komme on vanast aegust saadik. Aga meie
olme vanale vandunud," hüüdis viies, "et meie teda ei surma ja meie vannet murda ei või." "See on tõsi!"
rääkisid teised, „meie olema vandunud ja mõrtsukas võib vabalt oma vaenlaste käte vahelt lahkuda."
"Pea!" hüüdis kõige vihasem nende seast. „Vana Seelim on tark, aga mitte nii tark, nagu
ustakse; kas me talle vandunud oleme poissi siia või sinna viia? Ta võttis vande ta elu kohta,
ning selle tahame talle kinkida. Aga kõrvetav päike ja shakali teravad hambad võtavad kättemaksu
oma peale. Siia kohta jätame ta seotult maha." Nii rääkis röövel: juba mõned minutid enne
seda, oli Said end äärmise vastu valmistanud, ja nii see viimseid sõnu rääkis, tõmdbs ta oma hobuse
kõrvale ja kihutas üle lagendiku. Mehed imestasid silma pilgu, kuid sarnaste tagaajamiste harjunud,
jagasid paremale ja pahemale poole, ning et nad kõrbesratsutamist heaste tundsid, kaks olid põgenejast
V heaste
peagi ette jõudnud ja pöörasid vastu, kui ta kõrvale pööris, olid kaks meest eest, üks seljataga. Vanne
hoidis neid sõjariistu tarvitamast; nii viskasid nad talle jälle seljatagast lingu kaela, tõmbasid
hobuse sajast, peksid armetult, sidusid käed, jalad kinni ja jätsid hõõguva kõrbeliiva sisse maha.