Rahvusarhiiv/et_handwriting_complete huggingface dataset:
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 37
39
K. a.
Hra Tõnisson!
Palun vastu võtta minu südamlikku
tänu Teie poolt tehtud pühade kingi
eest, mida "Postimees" minule edasi
andis.
Wäsimatult luban ka raskematel silma-
pilkudel olla kasulik oma teenistuskohal,
pühendades seks oma jõud ja tahe.
Sügavama tänutundega
Woldemar Mann.
8 aprillil 1928 a.
Tartu.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 122
10.
106
„Ei,“ oli proua lühike vastus.
„Naabritalust oli tema, sealt teiselt poolt,“ seletas Leena
„Köstri poeg.“
„Õige. Temal oli ju ilus lauluhääl,“ sõnas lektor. „Tema esi-
nes õhtuti sagedasti seal soololauljana. Tema armsam laul oli see,
mida sinagi, Kirsti, nii hääl meelel laulad: „Seal metsade taga
üks tubli, armas poiss.“
„Kas lektori härra mõtleb seda?“ küsis Leena.
„Just seda,“ vastas lektor.
„Minulegi torkas kohe silma, et see on selle tohtri vaesekese
nägu,“ sõnas Leena ja imestas:
„See on imelik, et nukkeski võib tabada midagi inimeste
näolist.“
„Ei ole see ime ühtigi,“ sõnas lektor. Nukud ongi ju inimes-
te sarnasteks tehtud. Aga sedasama võib ütelda ka elajatestki,
koerast, kassist, ehk mõnest muust loomast, et see on selle või
selle hingelise nägu.
„On õige,“ sõnas Leena saalist välja minnes. „Aga,“ lausus
ta imestaval häälel ja seisatas üksel: „Kas Laura ei hooligi vend
Erkist?“
Laura oli nukku kasti panemas. Ta oli väga tõsise näoga.
Pannes kinni kaane, viis ta kasti esisesse, otsekui andes selle kingi-
tuse jõuluvanale tagasi.
Lektor ja proua kohmetasid. Oli ju Laura terve päeva kõne-
lenud Kirsti vennast, olnud rõõmus, kui toodi kast ja veel rõõmsam
kui see avati.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 288
278p
läbi elada. Sest minu arusaamise järele ei
ole praegune aeg ja Eesti tunnistamine
mitte ühegi nimega nõnda seotud kui Teie
omaga.
Meie rahwas on saanud üle oma ootuse, niisamu-
ti Teie. Eks siis ole kohus tänada? Siis
jõuame ka uutele kohustele wastu.
Jään täieliku austusega
Teie A. Warik
Tartus, 27. jaan 1921.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.78)

Lehekülg 173
Väga austatud
169
härra Jaan Tõnisson!
Õnnitleme südamlikult juubeliks
soojem käepigistus tehtud töö eest!
Andku saatus veel palju päiksepaiste-
lisi aastaid töötamiseks meie kalli-
kodumaa kasuks, millele olete pühen-
danud kogu oma jõu ja nooruse!
M. Obermann,
K. Veeroja,
Pärnus,
D. Obermann,
G. & J. Kukk.
dets. 1938.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 34
pressitud. Iseärlik tants!
„Need viletsad,“ sosistas Zadig hammaste vahelt.
Üksainus tegi erandi. See tantsis peapüsti, käed
laiali kindlalt läbi terve saali, aina lõbu oli
tema tantsu näha.
„Bravo, bravo,“ hüüdis Zadig, „sina kõlbad varahoidjaks.“
ta vaatas
Nabu-assanile meeldis küll kena ja osav noormees, aga
siiski küsivalt Zadigi otsa ja nõudis mõistatuse seletust.
Siis käskis tark kuninga silmade ees kõiki
nende taskuid tühjendada
kandidaate kuninga si Kõikide, välja arvatud
selle ühe, taskud olid kuninga varandustega
täidetud. Nad olid käigus varastanud. Kuningal said
paari sõnaga silmad avatud. Ta laskis kõik
vargad vangimajasse paigutada. Zadig
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 78
Mina möldrina x
47
Erich Valdmann.
(Minu läbielamus.)
18. XII. 22.
Oli talvine õhtu poolik. Kõle põhjatuul mühises puude
latvades. Külma pärast sammusin kiirelt koju poole. Kodu
lähedale jõudes nägin et veski liikumatalt purjedel seisis.
Kohe tärkas mul mõte, et kas isa kodunt ära või on ta
haige, et ta head tuult kasuta laseb mööda minna.
Uksepeal tuli ema mulle nutuste silmadega vastu ja
ütles, et isa raskesti haige olevat. Läksin isa voodi ette, et
teada saada, kuidas on isa tervisega lugu. Küsisin ka
isalt, et kas ma ei võiks veskit käima panna, sest on ju
väljas nii hea tuul, mida tarvitama peaks. Isa teadis,
et ma veskiga ümber käia oskan, ja lubas seda; ühtlasi tuletas
ta mulle meelde, et ma niisuguse tormiga ettevaatlik
oleksin. Panin teised riided selga ning läksin ja panin
veski käima. Hea tuul pani veski tiivad kiirest ringi
käima, ja terve veski värises kui kaheksakümmne aastane
rauk. Kiirest ametis olles ei pannud ma kesköö lähenemist
tähelegi. Et aga tuul vähehaaval kangemaks läks, nii et
ta veskit purustada ähvardas. Otsustasin veskit täiesti seisu
panna. Astusin veskist välja ja panin pressi peale, kuid
selle peale vaatamata lippas veski endise kiirusega edasi.
Arvasin, et ehk vast pressil midagi viga on ja ruttasin üles
vaatama. Pressil midagi viga ei olnud, kuid juba
märkasin, et pressi ja võlve vahelt suitsu välja ajas. Välgu
kiirusel ruttasin treppidest alla emale hädaohust teatama,
kuid haigele isale ei tohtinud ma sellest midagi rääkida,
kartes et teade isa tervist võiks halvendada. Ema ruttas
külasse abi otsima, kuna ma vee pangega üles ruttasin,
et tule laiali lagunemist takistada. Oma ehmatuseks nägin
ma, et tuli öörumise tagajärjel juba lõkkele löönud.
Kallasin pangest vett põlevatele kohtadele peale, kuid
suuremat mõju see, ei avaldanud. Veski lippas endise
kiirusega edasi ja hõõrus kustunud kohad uuesti lõkkele.
Ruttasin alla uut vett tooma. Selle ajaga jõudsid juba
x) Väike-Maarja era reaal-gümnaasiumi 4. klassi
õpilase E.V. kirjatöö, vabale teemale "Minu läbielamus".
Korrigeerinud Eesti Kule õpetaja N. Tann.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 253
II
181
omistawad palju enam teadusi
kui Sina. Sina oled ju lihtne
ja kehwa wanaeideke. Kust tuleb
see tugew side mis sind ja last
nii tugewasti kokku liidawad?
Oled Sa ilus? Ei, seda Sa ei ole.
Oled Sa rikas? Ei, seda Sa ei ole.
Oled Sa kuulus? Ei, seda Sa ei ole
Oled Sa suurtsugune? Ei, seda Sa ka ei ole
On sul wõimsaid kaitsejaid? Ei, Sa
oled üsna üksi, waewalt keegi kuul-
satest teab Su olemisest. Oled Sa
haritud? Ei, ei. Lapski meie
päiwil kirjutab paremini kui
Sina, ega Sul ole arusaamistki
selle maailma imelisest ehitusest
niisugusena kui teadus on seda
haritud maailmale paljastanud. Ei
Oled Sa tark töödes ja õppinud?
Ei sedagi ole. Käed on sul kohme-
tud ja igaüks wõidab Sind
tegewuses osawuses.
- - -
Ja ometi: armastan Sind. Armas-
tan Sind enam kui kedagi
teist nendest kes on ilusad, rikkad
kuulsad, toredad; kelledel on
wõimukaid kaitsejaid, wõi kes
on hästi haritud, õppinud ja
osawad.
Miks siis Sind armastan?
Armastan Sind sellepärast, et
Sina oled esimene kes mind ar-
mastas: Sinu armastuse palk
on minu kadumata armastus
Sina olid see kellelt sain esimese
kallistuse. Sina kinkisid minule

Lehekülg 273
Teretuseks kevadele.
199
Tere, tere ilus ilm,
Liblikad ja sinisilm
Õieke, kes õilmitsed
Päikse paistel ilutsed
Tere, tere lõoke
Väästrik, ööpik, käoke,
Tere meile tulemast.
Laulu mõnu pakkumast!
Tere, tere kevade
Nüüd me lähme mängule,
Vainul aasal, koplissa
Laske laulud kõlada!
G. Põldmann
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 248
238
Armas Kallis kooliwend ja sõber!
Palju tänu sulle lahkede õnne-
soovide ja sõbralikkude sõnade eest,
mida mulle minu 70. aasta sünni-
päeva puhul läkitasid. Tundsin
tõelist häädmeelt nende üle.
Sulle kõike hääd soovides
ja tervitades
Sinu
Antslas 22 Aug.
sõber Mäew
1937 a.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.78)

Lehekülg 84
81
Tartus 23.12.38.
Jaan Tõnnisonile 70 aasta
Sünnipäeva puhul!
Vaata, nõnda ütleb meie Isa,
et Eesti riik on kui üks viljapuu
mida olen istutanud oma aeda,
et sealt head vilja saada ja see
hea vili on tõde, õigus ja rahu.
Ja tema on teda teie ja teie
kaasabiliste kätesse usaldanud
harida, et see puu kannaks head
vilja. Ja vaata, see puu paka-
tab ja on lootust head vilja
saada, et meie vabariigi president
on teile oma käe ulatanud
Teie sünnipäeva õnnitlemiseks
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 459
Kolm ulakad kassipoega
353
Teie lapsukesed," ütles kassiema Tiiu
ma jättan teid üksinda kodu, pean
teile toitu otsima minema, nüüd jääge
ilusti kuuri. Ärge olge ulakad, ega
ronige igale poole, ja ärge jookske tiigi
juure." aga kassipojad on ka sõnakuulmatad.
Vana kass ei olnudki veel kaugel, kui
pojad kisklema, kaklema ja üks-
teist hammustama hakkasid. Seal
ütles üks kass: "Teie olete kõik halvad
ma tahaksin parem üksinda olla,“
ja ta jooksis ruttu tallist välja ära-
keeldud koha peale. "Sahver on ju
suur, seal võib ennast hästi ära
peita, ma tahan natuke koort
juua." räägib ta ja pistab pää-
koorepotti. Potti kael oli kitsas ja
pää jäi kinni, ta kiskus ja rabeles,
aga asjata. Köögitüdruk kes seda
kuulis, tuli vaatama mis juhtunud
leiab varga, tõmbab teda pottist
välja ja annab talle tugevasti
naha peale. Venna Peetri käsi ei
käinud paremini, ta läks hoovi
peale ja katsus koeraga rammu
varsti oli kiunumist ja karjumist
kuulda. Kõige noorem oleks peaaegu
surma leidnud. Tema jooksis tiigi
juure. "Tiik" ütles ta "ei ole ju mitte
sügav, egas ma põhja ei vaju." Tiigi
ääres istus üks kuri poiss kalu
püüdes. Kui ta kassi nägi, võttis
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 7
Lastel. Toimetusele
Saadan siin mõned luuletused - ehk mõni läheb!
Wiimses Last. mis (10.) oli minu "Esimene lumi" ilma tegija alla-
kirjutuseta päewawalgust näinud. Wist trükiwiga.
Kas oleks Toimetusel juhtumisi üksikuid numbrid Lastelehest
1922 No:10. ja 1923 No:5 käepärast. Kui leidub, paluksin
neid minule saata.
Siis weel Teatage, palju minul juurdemaksta tuleb Postimehe
eest. Juba teine aasta tuleb ta mulle, aga raha saatnud ei ole ma.
Kõige aust. Julius Kangur
Helsingis 17.XI.24
Flemingin K. 25. 36.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 95
Siis on meil tarvis veskiehitajad ja mehed,
kes veskikivid välja raiuvad ja veskisse
kõiksugu masinavärgid teevad.
„Siis mõtle veel teiste ainete peale,
millest puding valmistatud, nagu ploomid,
sidronikoored, vürtsid, suhkur-
kõik see tuuakse meile kaugelt maalt;
ja et (nad) see kõik meile kättesaadav
oleks peavad töötanud ning ametis
olema laevad, laevaehitajad, purje-
meistrid, meremehed, istandikkude
omanikud, suurkaupmehed, vürtsi-
poodnikud.
Siis läheb pudingi jaoks veel
tarvis mune, piima ja rasva."
„Oo, pea pea, onu!“ hüüdsin mi-
na. "Ma olen kindel, et teie juba
tuhat olete üles lugenud!
„Ma ei ole veel mitte kõike
üles arvanud, minu laps. Meie
55p

Lehekülg 100
58
Kargasin üles ja hakkasin karjuma
Karjapoiss oli oina tigedaks õpetanud,
ilma et mina seda oleksin teadnud.
Sellega ei olnud minu äpardus mitte otsas.
Lõuna eel tuli ühele mullikale midagi
meelde. Ta trampis jalgadega, tõstis saba
üles ja jooksis keset karja. Kõik loomad
nagu keesid. Ma mõtlesin, et loomadel
sest
on lõbu, et kusagil keegi karjapoiss
suupilli mängis, aga tühja, neil oli hoopis
isenõu. Kui sain korra ümber pöörata, ei
näinud ma peale Muri, oina ja iseenese
(peale) ühtki looma. Nutsin natuke aega;
ka Murigi silmad olid vesised, sest nüüd
oli meil mõlemil midagi oodata.
Läksin kodu poole jälle tagasi,- mina
ees ja Muri järel. Koduwäravast sisse
astudes nägin loomad karjaaias olevat;
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 58
Lastelehele
Kewade kajad 40
4. Kewade ootel.
Kas on tulemas kewade
kas on päewgi ju pikk?
Wõi on talwel meel kade :
räästas rippub jää tikk. -
Tõesti, - täna ootamatalt näin :
päike kui naeratasgi ;
mäel - kust ma üle käin -
kõik
naersiwad põõsatki.
Ja oli nii soe ja nii hää
pehmus lehwitas õhumeres :
tundsin et paranes haige pää,
kergust ma aimasin weres . . .
Julius Kangur
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 132
20.
116
portselaani tükki, milles tundis vend Erki põsetükikesi ja mis ta oli
leidnud saalist üliõpilaste raamatukogu lähedalt.
Lektor oli ehmatusest päris kange. Ootas vaid, mil Laura nutma
puhkeb. Kuid Laura ei hakkanud nutma, läks rahulikult minema,
kui oli jutustanud õnnetu juhtumise. Ja lõunat süües ajas ta rõõm-
sasti juttu ja sagedasti iseeneses naerataski, mis talle omaseks oli
saanud.
„Meie neiust tõotab tulla niisugune tüdruk, kes poistest ei
hooligi,“ sõnas lektor naisele, kui nad olid harutanud seda imelikku
asja, et Laura sugugi ei nutnudki vend Erki õnnetuse pärast.
„Ei mõista,“ sõnas proua, „Päevalas on Kirsti päris surma
nagu,“ jatkas ta ise nutma puhkedes.
„Kirsti?“ imestas lektor. „See on huvitav näha.“
Ta läks Päevalasse vaatama.
Kirsti oli Päevalas saalis sohval, pooliti magavas asetuses,
nii et silmad olid poolest saadik lahti.
„Tõesti!“
Tema nägu oli nüüd nii väsinud ja kurb, nii kurb, ja suu nu-
tune. Kui oleks ta mõistuse kaotanud, nii lamas ta seal, nii murest
muljutud, nii sügavas leinas, et ei võinud nutta ega kaebadagi.
Oli kurb vaade.
See sügava leine pilt ei läinud lektori meelest ka kõige kibe-
damas töös.
Ent Laura vadistas rõõmsasti iseendaga, laulis ja käis juttu
ajamas ja naeratamas. Siiski ootas lektor kannatamatalt vend
Erkit, ootas Kirsti pärast.
Ühel õhtupoolikul tuligi uus vend Erki lektori ja proua rõõ-

Lehekülg 155
35.
137
„Või nii, või päris telegrammi,“ harutas arst. „No vend tuleb mui-
dugi lennukil.“
„Kas tohtri härra usub, et vend täna tuleb?“ usutas Laura.
„Sooviksin südamest, väike sõer,“ vastas arst ja jättis Lauraga
jumalaga.
Minnes seletas ta vanemaile, et Laura on liiaks üksik. Üksil-
dus ei ole lapsele terve, niihästi vaim kui keha võivad selle läbi kan-
natada. Laural peaks olema seltsiline, vend või õde, ehk veel parem,
kui oleksid mõlemad. Ja, veel parem, kui oleksid mõlemad.
Vanemad jäid mõlemad sõnatuks. Rinnalelastud pääd
olid mõtteid täis. Neid ei trööstinud nende särav päikenegi, mis
jälle paistis. Nad vastasid Laura naeratusile naeratustega, aga
need olid tehtud naeratused. Teadsid nad ju, et Laura päikesesärav
naeratus kustub, kui ta näeb, et ta lootus ja usk petlikud on, sest
vend ei tule ju.
Laura lootus ja usk ei petnud teda nüüd. Oodetud vend
tuli. Tuli veel täna.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 195
136 Nüüd seisis ta nende eel, kummardas 6
mehe ja pani kuivanud lilled põlle
"Need külin ma maha, neist saab "
tulewal aastal hääd rohtu keeta,
mõtles nõid ja komberdas minema. Läks
oma onni ja kaevas närtsind lilled
maha. Ise läks onni magama.
Ööse kasvasid maast Woowo ja
Lea välja elusad, nii kui nad enne
olid olnud. Hirm oli neid suur nõia
võimusesse sattuda. Lea hakkas
kuuvalgel metsast wälja teed otsima
Woowo lubas järgi tulla hommiku
warawalgega. Lea otsis teid ja otsis,
ikka sügavamaks läks mets.
Jalad olid väsind. Ta istus suure
kiwi otsa ja jäi magama. Kui kaua
ta magas seda ta ei teadnud, ilm
oli soe ja metsas palju marju. Lea
hakkas neid korjama v talle paistis
nagu oleks ta siin juba waremalt
olnud, kõik oli tuttav, üks suur
lai tee viis põllule. Mäeotsas kaugel
paistis tore tornidega maja. See oli
ju tema wanemate maja, nüüd alles
sai ta seda aru. Ja mets, kus ta
oli, oli tema isa mets. Rõõmu ja
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 265
192
Lumesõda.
Sii oll' ku'its tuule maru!...
Es ole sääl ä'm otsa eg' aru,
kudas lennasi' lume palli:
selga, rindu, kõttu, päha;
mõne lõive peris maha!
Ümmer kuksi' kantse valli!...
Palle tulli nagu rahet:
es ole huu ega hoobi vahet!...
Oh sa pagan! Küll oll' janti:
sääl oll' naaru, ikku, kisa,
vandmest - oh sa Taiva Isa!...
Üitsteisel muud ku' anti!...
Mõni sai sääl seantse lopsu,
et maks läits üle kopsu!...
Nõna verd juusk' mõnel...
Viimati tull' külma valu,
sis panniv kodu joosu jalu!...
(Teste Ants mul seda kõnel').
1920 a. -gila-

Lehekülg 357
IV.
264
veel ei teadnutki. Võeras tõusis häkki püsti, koer
aga ehmatas, uueste kukkus pabeross maha
kepp oli juba enne ukse juure maha pandud,
siis laskis ta enese nelja käpa peale, selle juures
kukkus müts, püksid jäid ripakile, ja jooksis
minu poole, selle suure jooksuga kaotas ta vaeseke
ka püksid. On seda naeru, mis siis küll sai!
Ta tõmbas püksid ja mütsi suhu keppi ei saand
ta kuhugile panna, küll mässas siis kepi kallal,
warsti tuli ta ilma kepita ja pani mis tal suus
oli minu juure maha, jooksis aga kohe selle
tagasi
järele. Võeras tahtis seda imelooma lähemalt näha-
ja püüdis ta kinni, küll rabeles koer ta üles
ja tahtis maha hüpata, kui ta seda ei saand
tõmbas hammastega tal ninast.
Järgmisel silmapilgul oli ta mu jalge ees.
Ta viidi aga pärast maale ja
mul on väga kahju kui ta need
ilusad vigurid unustab.
Fr. H.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 237
Väike Juss.
Väike Juss on uhke mees
Tal kosjasõit ju seisab ees,
Ta kelku selleks korda sääb -
Noh, küll see tal ka korda läeb.
Juss läheb kosja Leenile
Mäeotsa peretütrele,
Ta käemees sõber sauna Juks
Ja kosjahobuks karja Tuks.
Juss kosjaviinaks kalja viib
See pudelis kui viingi näib
Ei pahanda sest ämmaeit,
Sest tal on tubli väimees-mait
Juss istub kelgul toredast.
Sõit läheb allamäkke just
Ja käemees sõber sauna Juks
on abiks veos, - karja Tuks
Juss lahkelt vastu võetaks
Mäeotsa väimeks nimetaks -
Juss nüüd on väike peigmees
Tal pulmapäev on varsti käes.
25.XII.21.
G.Põldmann
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 58
Mee ees käib kindel Postimees
59
Kes nii kui kalju Mere wees,
Sa näitad teed siin rahwale
Kust priiuselle minnaksee
Sest rahwa õnn on sinu rõõm
Ta nutt ja kurbtus sinu piin
on were pidud näidanud
mis paharettist tekinud
Kuis kistaks lapsi Emadest
Ja Jisad perekondatest
Ja siisgi pime rahwas weel
Kell, alandus ja orja meel.
Ei taha wõtta õppetust
Mis neile tarwis lähäb just
Suurt jõudu Julgust soowin ma
Sull wabaduse wõitleja
Jä truiks oma rahwa sees
Sa kalju kindel Postimees.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 126
14.
110
„Ma ütlen, et see on tõesti nii ilus. Ei ole siin ilmas ilusamat.
Issand, neid noori! Ja kui õnnelikud nad on! On tulnud see, keda neiukene
oodanud, on tulnud ainuke igatsetu, pikkade päevade unistus, ilmsiks
saanud ööde uni. Ja teine õnnelik seal ukselävel mõtleb: Seal on minu
kaunis kullake, südamekene, nurmenukukene. – Õnnelikud olete teie, küll
ju olete. Kui kõik inimesed oleksid nii õnnelikud!..“
Leena vaikis, neelates pisaraid.
Laura, kes oli jalutuskäigult tagasi jõudnud, tuli tuppa. Leena
tõusis ja sõnas heldunud häälel:
„Issand antku sulle, armas Laura, säravaid päevi!“
„Mis Leena mõtleb?“
Leena jäi väheks ajaks mõttesse, enesele selgeks tehes, mida
tema õieti mõtles. Siis, tahtes peita oma mõtteid, sõnas:
„Õnne, õnne ja kõike hääd, kullanupuke.“
„Leena on eksinud,“ sõnas Laura, „ei nüüd ole minu sündimispäev,
ei ka nimepäev.“
„Ei ole küll mingisugust päeva, küllap Leena teab. Leena vaid
soovib õnne.“
„Kas suurt õnne?“
„Jah, armas Laura, suurt, säravat õnne, õige suurt.“
„Missugune see suur õnn on?“
Leena läks segaseks. Nüüd oldi sealsamas, kus äsja. Aga
siis tuli talle äkki midagi meele. Ta kükitas Laura eiie, tõmbas
suu magusale nearule ja niisugusel häälel, kui oleks lubanud midagi
millest Laura väga suurt rõõmu tunneb, sõnas:
„Niisugust suurt õnne, et Laural oleks vend.“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 62
19
35
Kopli aia ääres kasvas wäike kuusk...
Jõulu Jutuke. AK.
Kopli ääre sees kasvas wäike kuusekene.
kaswas ja sirgus leppade, pajude ja noorte-
kaskede keskel aastate jooksul ja tõstis
wiimaks oma ladwakese üle kopli aia
wälja, nagu tahaks ta maailma enda
ümber rutem tundma öppida - ja oli selle
üle ise otsata röömus. Lähedal kaswas aga
suur kuusk, mis kaua sääl tuulede ja
maadeldes ja
tormide käes seisnud ja marudega oma
jõudumöötes tüwe tugewaks kaswatanud
ja palju näinud, wangutas oma latwa ja
lausus sahinal alla kuusekesele: "Ära
siruta oma kaela nii järsku ja sirgelt wälja,
inimesed näevad ja, tulewad ja siis oled sa
kadunud. Olen pika aja jooksul näinud
ringi
siit ümbert palju sinusuguseid v enneaegu
kaduma!"
Kuuseke kuulas, unustas hoiatuse peagi
ja tõstis järjest oma latwa ikka kõrgemale,
kuni wiiimaks wiimane roowik kopli aias
tema oma kaharate oksakeste sisse oma
äragi kadus.
Juba wõristas pasknääri paar ta oksade

Lehekülg 67
40 24
mis ta iialgi enne näinud polnud, isegi
nende juttu ei saanud ta aru. Kui teda
otse keset tuba üles säeti, wahtisiwad wõõrad
päält
inimesed suured ja wäiksed ja kõik need
wõõrad lilled ja puud ja linnud teda kui
ime looma ja tal oli wäga halb olla:
Kange janu piinas teda otsata ja terwe tüwi
ühes oksade ja pidemetega oli nõrkemas.
Kõike jõudu kokku wõttes aga hoidis ta ennast
suure waewaga kohewile ja higistas waigu
piiskasid enesest, mis kui pärli terad ta
ette läikiwale põrandale kukusiwad.
Siis asuti kibedasti ta kallale. Wäänati
traatidega okste otsi, et pidemad pudenesid
ja puu pud ragises, seoti tolle asju kaela ja
riputati külge, et oksad longu wajusiwad.
ja tundis, et tal oli hirmus halb olla.
Inimesed aga rõõmustasiwad, naersiwad ja
wahtisiwad ja wõõrad lilled ja puud ja linnud
ta ümber tahtsiwad kadeduse pärast kokku
langeda. Ja ei pann Kuusekene ei pannud
aga ühte ega teist tähele: nõrkus terwes kehas
kaswas järjest ja jänu oli wälja kannatamata suur.
Tuli õhtu, weeres päike ja saatis oma wiimseid
kiireid läbi selge aknaklaaside talle terwituseks
sisse, kuusekene ei näinudgi neid enam: ta nuttis

Lehekülg 224
152p
Ülesanne.
Seinakella numbrilaud läks kukkumisest
neljaks tükiks katki, aga nii imelikult, et
iga tüki peal olewad numbrid, kui neid kokku
arwata, annawad 20. Numbrilaual olid Rooma
numbrid. Kuidas oli see wõimalik?
Hermann Lepp.

Lehekülg 338
No 3
15.
No 4
247
ja, jooksin lelle imeliku
ma siit leidsin.
loomaga wana ema juurde
Ma tegin talle ilusa
ja ütlesin talle: Waata
puuri ja panin ta
wanaema mis loom see
sisse, siis andsin ma
on? see on siil.
talle piima juua.
wastas ta mulle kust
Esiti oli ta keras,
kohalt ja ta said?
siis hakkas ta pikka-
Ma leidsin ta aiast
mööda ennast kerast lah-
marja põõsa juurest.
ti kiskuma, wiimaks
ma sõin marju, kui korraga
oli ta lahti kerast tõm-
ta mu ette tuli ja ma
banud.
wõtsin ta kinni ja tõin
Siis pikka mööda hak-
siia. Noh mis sa temaga
kas ta piima lakkumad
wäikene
nüüd tegema hakkad?
tal oli ilus punane keel.
küsis ta mult
Nõnda wiisi söötsin ma
Ma wiin ta linna emale ka
teda neli nädalat.
näha, mis looma
siis hakkasin ma kodu
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 339
No 5
248
sõitma, ka ühes oma armsa
loomaga Kodu jõudes,
näitasin ma oma emale seda
wäikest imelikku looma.
Siis wiisin ma ta oma
aeda ja lasksin ta sinna
lahti.
Ma nägin weel teda
mitu head korda.
Wiimati leidsin ma ta aiast
surnud, ei tea miks ta
ära oli surnud?
Siis matsin ma ta ilusti
maha.
Nüüdki weel kui ma siili
näen kuskil jookswat
wõtan ta kinni.
Sest et ma siili wäga
armastan.
K R. Hansman
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 472
6.
362 p
Kui ta nüüd jälle koju tuli, oli imestuse kord tema käes. Isa ja ema olid
ikka vana viisi, kägu ja mehike ka, aga õekene, armsat veikest õekest ei tahtnud
enam tunda. "Vend!" Vend!“ hüüdis ta ja kargas rõõmsalt, sõrme, kus Sõrmus
säras, näidates venna juure ja nuttis rõõmupisaraid. Vend kallistas teda ja silus
ta pead. „Kes seda uskuda võis, et on sarnase tembuga toime saad!“ ütles ta naljata-
tes. Vana kell tiksus, aga nad ei kuulnud seda rõõmu pärast. Seal hakkas kell
lööma ja kägu kukkus sama kõvaste ja heledalt nagu tookord, kui nad aias kes
mängisid ja õeke aastate arvu küsis." „Kakskümmend aastat! - See on tore! Siis-
olen mina ammu suur, ja sina ka vennake!" Nüüd oli õeke õnnelik pruut,
veel enne, kui ta kahekümne aastaseks sai. Vana kell lausus; 'Tik!tak"- tik! tak!
peagi oli õhtu ja peagi hommik, päev järgnes-päevale, peagi jõudis ilusam - pruu
di kahekümne aastane sünnipäev! Kui kuldselt näeratas päikesel hommikul! Põõsas
laksutas ööpik, katusel siristasid pääsukesed, läbi avatud akna vaatas õitsev-
kirsipuu. Seal seisis laud, mille helevalgal linal sinilile kimp säras, selle kõrval
paigmehe kink, kuldtaskukell.- Vana kell ütles: "Tik! tak! - tik! tak!"- ja "tik! tik!
"tik!tik!tik!" hiilgav pruutkink vahele, kägu ajas kaela pikka, aga ei saanud aru, mis see
oli. „Vaata." Vaata ometi! Mis see on?" hüüdis ta imestades ülesse. - Veike mehike ei murd
nud selle ülepead, vaid ütles: "Pole aega, pean marssima!" - Marssima pidi ka peagi
jälle vend-üliõpilane. Ja jälle istus ta oma sõpradega, raamatutega. "Pole mingit
kiiret," mõtles ta ja unistas ning luuletas edasi. Seal tuli kiri - isa kirjutas:
"Tule kiirelt", su armas õde on raskesti haige - - Jumal aidaku ise!"
„Tik! tak! - tik! tak! - ütles kodus vana kell, - kurvalt isa ja ema toas.
Õde lamas palavikus. Keegi ei teadnud, kust see tulnud oli, kuid seal ta oli.
Kell hakkas lööma, kägu hüüdis: "Kuku! Kuku!" - Haige laps tõusis istukile.
"Kakskümmend! Kuuled vend? Oh, seda on hulka aega!" - Nuttes tuli ema ja rahus-
tas teda tööstivate sõnadega. Siis ärkas ta, ema healest äratatult, jampsimisest: "oh, kui
ilus on elada!" sosistas/ta emale. Vend ruttas koju, nii kiirelt, kui ta ka tuli, ta
tuli hilja: õeke oli juba surnud! Kuidas tabas see hoop. vaeseid vanemaid! Mis aita-
sid seal poja troostisõnad! - Nad istusid aias ja nutsid...
Kambris oli koguni vaikne. Ka vana kell oli vait; isa oli ta ülesskeeramata
unustanud ja nüüd oli kägu ja mehike wait. Surnud tütarlaps lamas lilledesse
maetult laudsil. läbi kaetud akna tungis päikese kiir ja silus ta käsa.
"Kuidas see hiilgab," - see oli sõrmus, aga kägu seda ei teadnud, ta küsis veikse
mehe käest, nüüd oli sellel aega. „Mis seal hiilgab? Sa küsid veel minu käest?“
aga noh, sa oled ju lind! - see on sõrmus, igaviku sümbool. Armastus ei väsi iial
ära!" "Ei väsi iial ära?" kordas kägu, "mis on igavene?" "Sellest ei saa
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 16
laste kõne kõminat. Kalju lõi kartma:
mis siis, kui kooliõpetaja mind ära ajab!
Ja poiss jäi mõtlema, mis teha. Tagasi
minna on koerad jälle kallal, kooli sisse
astuda aga kardab õpetajat. Häda peale
läheb naisterahvas veepangega mööda ja
ütleb: „Kõik teised sees õpivad, mis sina
siin seisad?“ Ja Kalju astubki kooli
sisse. Eeskojas võtab ta mütsi peast
ja avab ukse. Klassituba on lapsi täis,
kooliõpetaja kõnnib keskel
„Noh, mis sul?“ küsis ta Kaljult. Poiss
veeretas mütsi käes ja vaikis. „Kust
sa oled?“ Kalju kartis nii, et sõnagi
suust ei saanud. „Mine siis koju, kui
rääkida ei taha.“ Aga Kalju tahaks
rääkida küll, kuid kurgus on tal nii kuiv,
et ei saa kuidagi. Ta vaatas kooliõpetaja
otsa ja hakkas nutma. Nüüd sai õpetajal
tast hale; ta silitas poisil pead ja küsis
teistelt lastelt, kes ta on. “See on Kase
vend Kalju, ta tahab juba ammu tulla
kooli, aga ema ei lase; nüüd on ta salaja
siia tulnud.“
„Istu siis venna kõrvale pinki, küll ma
emat palun, et su kooli laseks.“ Ja õpetaja
hakkas Kaljule näitama tähti, aga Kalju
neid juba tundis ja oskas vähe lugedagi.
„Tubli,“ ütles õpetaja. „Sinust võib veel
kange mees tulla, õpi aga hoolega edasi.“
Ja sest päevast hakkaski Kalju ühes
teiste lastega käima koolis.
J. Paul.

Lehekülg 19
M. Prometheus.
Kaks luuletust.
Talvel.
Juba kätte jõudnud tali
Aastaaeg nii külm ja vali:
Kõikjal asub lumi valge
Jõel ja järvel jääkaas pääl
Lahti lastud põhjatuuled –
Nende vingumist sa kuuled
„Küll on kurjad talvetuuled!“
Vaagub vares rõugu pääl.
Ja kui väljas tuiskab, sajab
Lund kui kotist maha ajab;
Marumühin metsast kajab,
Möirgab tuulekoera suu:
Halb siis lapsel kooli minna:
Kargab külm teel kohe ninna
Ja kui viimaks jõuad sinna,
Oled külmanud kui luu.
Kas siis meil kõik talvepäevad
Rõõmuta siin mööda läevad?..
Ei... Ka silmad päikest näevad,
Rõõmu, õnne tunneb rind.
Võtad ise, võtvad jütsid
Suusad järge. Pähe mütsid
Ja siis mäeotsa rühid.
Lendad alla kui üks lind!
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 76
45p
saa mängida.
Wiienda vastus: Puu
leht ei ole trükitud.
Kuuenda vastus:
Kure saapaid ei
viksita.
Wiimase vastus:
Suits
Wastuste saatja
aadres.
H. Weskimets
Alatskiwi
Pealskivi küla

Lehekülg 403
302
Nõnda wadisin mina teiste lastega ühes mööda õue ja ei pannud
tähelegi, et mul tõepoolest emad enam ei ole, kes mind nii
wäga oli armastanud ja hoidnud. Ma teadsin, et ema magas
sauna esikus suure walge kirstu sees.
Alles siis, kui kõik suured inimesed sauna juure kokku
tulid ja koolmeister laulma hakkas, kutsus isa mind ühes
minu wenna Jakobi ja õe Liisaga, kes minust juba hästi
wanemad oliwad, ema kirstu juure ja pani meid sinna
seisma. Kui koolmeister oli lugenud ja inimesed laulnud,
siis pandi ema kirstule suur kaas peale ja inimesed
hakkasid jälle liikuma ning meie jooksime jälle wälja õue
peale ja pidasime oma lusti edasi.
Warsti kanneti sauna esikust ema walge kirstuga wälja
ning pandi ühe wankri peale. Kirst oli kodu tehtud, isa ja üks
teine mees oliwad seda talu rehe all teinud, - mina seda küll
ei mäleta.
Kui kirst wankrile pandi, seda olime meie lapsed kõik näinud,
aga mis sellest, meie pidasime aga oma mängu ikka edasi,
jooksime ja kisasime, naljatasime ajasime üksteist taga ja
olime ütlemata rõõmsad. Peagi hakkasid suured inimesed
hobuste ja wankritega minema. Ema oli oma walge kirstuga
kõige esimese wankri peal ning wanker hakkas juba wära-
wast wälja liikuma. Seda nähes kukkusin ma järsku sauna
ukse ees kummuli maha ja hakkasin walusasti nutma. Ma
ei näinud ega kuulnud enam kedagi. Kui ma nõnda juba
tükk aega seal maas olin kisendanud, siis tegin wiimaks
silmad lahti, püüdsin neid pisaratest ära kuiwatada,
õerusin särgi käiksega üle näo ning panin tähele, et
õu kõik tühi oli. Ei olnud enam emad kirstuga, ega ka
hobuseid ei wankrid. Seised lapsed olid koguni kaugele
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 529
109
vägevam, kuid Tuule vastu olin ma jõuetu. Tuul võib
mind vabalt sinna tänna õõtsuda, ilma, et ma seda
ise tahaks. Minge rääkige seda temale, ehk on ta
nõus! Hääd teereisi!" Hiired läksid Tuule juure, kuid
viimane ütles: "Pilvest olen ma küll vägevam, aga
kui mulle Müür vastu tuleb, siis ei saa ma temast
mitte läbi puhkuda. Katsuge tema juures õnne!“
Jälle läksid hiired edasi jõudsid viimaks maa
pääle tagasi ja avaldasid oma soovi Müürile.
See ütles ka uhkelt: "Tõesti", mina olen kõige väge-
vam ja ma võin Teie igatsust täita, kui Teie tütar
aga hää ja armas on. Ta jäägu Teiega ühes siia
kaheks nädalaks elama, siis saame näha, kas ta mulle
kõlbab või ei.
Paar päeva enne seda, kui pulmad pidid
tulema, punis väike tütreke, kelle nimi oli "Puurija"
vallatust tehes müürist augu läbi; tuul võis nüüd
vabalt säält läbi puhkuda.
Päev enne pulmi ütles Tuul: "Enam ei ole,
hra Müür minust vägevam. Nüüd kahetses küll
hiiretütreke, kuid Müür ei võtnud teda enam ja
vanemad ei sallinud ka, seepärast jätsid ta üksi
ilma ja läksid ise ära. Nii hulgub hiir veel praegu-
gi siin ja sääl, aga asupaika ei leia kuskil.
Talve tulekul
Ilm on juba külm ja vali Lill siis puhkab talvenud
Vistist tuleb jälle tali.
Lilled jälle maha matab.
kunni tuleb kord kevadtnud.
Siis ta jälle unest ärkab
pehme vaibaga nad katab. rahulisti rohust tärkab,
Kui mõni kõlbab, siis saadan veel, kuid enne
palun Teid nii lahked olla ja "Postimehes" mulle
seda pea teatada.
Teid tervitades
Aadress:
Paul Rätsep-Tõldsep.
Tartu
Peterburi tän. 98.
korter 2
Paul Rätus-Tõldsep
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 152
134
Mälestus koolipõlwest.
Esimest korda kooli minnes wärises mul süda
kartuse pärast. Sest ma olin kuulnud, et koolis
wäga karmilt ümber käiakse. Aga kui ma mõni
päew koolis olin käinud, ei olnud poolgi nii kare,
nagu ma kuulnud olin. Ühel päeval, kui ma koolist
kodu tulin, ei õppinud ma oma õpetükki, mis oli
ülesantud ära. Teisel päeval küsiti minu käest
õpetükki, aga ma ei mõistnud. Ja mind jäeti
pärast tunde tunniks ajaks koolimaja juurde,
oma õpetükki õppima. Teised lapsed läksid
kõik kodu aga mina pidin üksi koolimaja
juurde jääma. Wiimaks tuli kooli-õpetaja ja
laskis mind kodu minna. Pääle selle õppisin
ma iga õhtu tükid ära ja ei jäänud enam
kinni. Kewadel tuli ka teine kooli õpetaja juurde.
Oli parajasti esimene aprill, kui see meie klassi tuli.
Mina tahtsin teda petta; ja minu mõte laks täide
Kui tund lõppes, hakkas kooli õpetaja päewaraamatusse
tundi sisse kirjutama ja küsis: „Kes puudub“?
Mina aga ronisin pingi alla ja käskisin teistel
ütelda, et mina puudun. Teised ütlesid minu nime
ja kooli õpetaja kirjutas minu nime päewaraamatusse.
Mina aga hüppasin pingi alt wälja ja hakkasin
hüüdma, „Aprill, aprill!“ Kooli õpetaja wihastas
selle üle ja tahtis mind kinni jätta aga wiimaks
ei jätnud.
Arno Kopli.
Lõpp.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 257
185
(1)
Miks on Eesti mulle armas?
Eesti on mulle armas sellepärast
et mu wanemad on eestlased ja
ka minugi soontes woolab
eesti weri. Sellepärast, et maa
mille põues kangelased puhka-
wad - kes oma werega selle pinda
on kastnud, oma elu lunastamise
ohwriks andnud, wõeraste rahwas-
te ikkest wabastamiseks - on
eestlaste maa. Sellepärast,
et küla, kus ma sündisin, keel
mida ma räägin, raamatud
mida ma loen, wennad, õed,
sõbrad ja kõik inimesed
kes mu naabruses elawad, ilus
loodus, mere lahed, metsad ja
mäed; kõik mis ma näen ja
kuulen, õpin ja armastan
on - eesti.
Mõni ei tunne küll weel sar-
nast armastust isamaa kohta
nemad panewad halwaks
mis on oma ja usuwad
et mujal on kõik hää ja
kaunis ja lugupeetud. Aga
kui oled juba täiskaswanud
ja juhtud wõerale maale,
kus üksiduses ja tundmata-
na omi päewi mööda saa-
dad, tuleb sagedasti kodu-
igatsus: Tahaks jälle olla
seal, kus kõik oli nii omane,
nii armas, kuigi lihtne ja
kehwa, ja sagedasti ilutagi-
siisgi kodu!
Wõersilt tulles tunned suurt
hellust mis silmad niiskeks
teeb ja südame ajab rõõmust
tuksuma. Pidagem meeles
et isamaa armastus on
kallis püha tunne. Seda
peame ka alati oma tegudega
ülesnäitama, iseäranis siis
kui isamaad ähwardab häda-
oht.
Julius Kangur
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 56
Lastelehele
38
Kewade kajad.
2. Põllumees
Sa tulid oh kewade kallis
tuimad talwe päewad on ära ;
taewas meile uut õnne sallis:
silmi täidab meil tänulik sära.
Kes märkab seda tööd, seda sündi
mis kihinal, kahinal maa põues . . .
Peab põllumees meeles ju kündi,
adrad, äkked ootwad ta õues.
Tema üksi wist kewadet ootab
Temas elab weel kangelas'meel,
tööd tehes ta paludes loodab
Looja õnnistust külwile weel. -
Tänu sulle sa põllumees wahwa
ei põlga sa rasketki tööd;
sa toidad mõned miljoonid rahwa,
ise unustad uneta ööd. -
Maa on see emake andja
põrmu lapsille, looduse wäed
ja põllumees koguja, kandja
kes täidab kõik näljaste käed . . .
Julius Kangur
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 283
204p
Päike paistab punase kuulina
läbi paksu külma talvise udu.
Kõvakskülmanud suured lumepallid,
mis eila veeretati, peegeldavad
kullase läikega vastu. Külm
valitseb jälle halastamatalt.
A. J.
Arnold Jürgenson
Karlova tän. N 75 kr. 6.

Lehekülg 284
Kartul
205
Meie maal kaswab kartul niisa-
ma, nagu ta kodumaal Ameerikas.
Kuigi ta meil metsikult ei kaswa.
Kartul armastab liiwasegast musta-
mulla maad. Häid kartulaid saa-
me ainult siis, kui meie teda hari-
me ja hoolitseme.
Kartul pannakse kewadel sellejaoks
tehtud wagudesse ja aetakse muld
peale. Warsti peale mahapanemist,
kui mitte külm pole, märkame wa-
gudel tumerohelasi lehekesi, need on
noore kartuli lehed. Jaanipäewa
ümber ilmuwad õied. Igal seltsil
on õied isewärwilised. Peale õitsemist
ilmuwad õite asemel rohelased õu-
nakesed. Nendes õuntes walmiwad
kartuli seemned, mis meil küll ei
walmi.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 196
jooksis 137 ta mäe poole ja nägi eemalt 7
kuidas nende õues kõik kurwalt ringi
käisid. Ema oli aias pingi pääl, juu-
sed olid halliks läinud. Ta ei pannud
tähelegi kui Lea wärawast sisse astus.
Ka oli see sein suur ja ilus, kadunud
Lea oli aga väiike. Lea tormas ema juurde,
langes talle kaela. Kirjaldamata oli
palee nägemise rõõm. Täielik ei olnud
rõõm siiski, sest puudus Woowo.
Ta lubas ka kodu otsima hakata,
teel oli teda aga vist mõni õnnetus
tabanud. Kohe seati ratsahobused
sõiduvalmis ja ratsanikud kihuta-
sid metsa poissi otsima. Jõudsid
nõiamoori onni juurde. Nõid sil-
mas neid juba kaugelt ja wiis Woowo
pimedasse keldrisse kinni. Ratsa-
nikud pürutasid wärawa pihta. Pom-
peripossa pistis oma pika punase
nina wärawa wahelt wälja ja küsis
mis waesed tahavad, Üks ratsanik
lõi aga kohe piigi otsa talle näkku a.
nitas karjus nõid ja lubas kõiki
ära moondada. Ratsanikud olid aga
juba wärawast sees ja kõitsid tal
käed selja pääle kinni. Nii lamas
ta maas ja ajas rohelist wahtu suust
ja silmist wälja, Läks ikka kollaste-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 94
töölised, kes pudingi valmista-
55
misel kaasa aidanud, sõnas onu Roobert.
„Nüüd," lausus onu Roobert", et
seda pudingit teha, peab meil kõige-
pealt (püüli) jahu olema; aga kui
palju inimesi peab olema tööta-
nud ja vaeva näinud, enne kui
jahu saada; selleks tuleb põllu-
maa künda ja külida ja äestada
ja vili kokku koristada. Ainult
ja väga mitmesuguseid töölisi
tarvis: mäetöölised, äärtsisulatajad,
saha valmistamiseks läheb palju
kõik
ja puusepad peavad selleks ametis
raudsepad, puuraiujad, saagijad
olema
"Hobuse riistadeks tarvisminev
nahk peab saama pargitud ja
sadulsepale valmistatud. Siis on

Lehekülg 287
jääda. Ma tean sa oled hää laps olnud ning niisu-
guseid lapsi armastame meie. Meie võtame su enda-
le kasulapseks, meil endal muidugi last ei ole.
Tängsest päevast saadik ei pruugi sul mingisugu-
se raske töö ja vaeva all kannatada."
Rõõmupisaraid valades tänas Tiidu oma hää-
tegijaid ja jäi metsavanade juure elama.
207
A. Roos.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 2
1
Väga lugupeetud härra Jaan Tõnisson
Avaldan Teile südamlikku tänu, et aitasite kaasa
minule õpetaja koha saamisel Tartu linna. Ma töötan
2 algkooli peal, Tolstoi tänaval. Härra Looga töötab
Ka seal.
Veel kord: võtke vastu mu südamlikum tänuavaldus.
Tartus,
9. IX. 34
Suurema lugupidamise ja tervitustega
Gustav Põldmann
Andress: Gustav-Adolfi 16-4
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 252
I.
180
Emale
Näen Sind oma ees seiswat wanana,
kortsulisena hallpääna. Aga mina
Sinu laps ei mõtlegi et aeg kulub
peagi ja wiib Sind sinna, kust
inimesed enam tagasi ei tule. Ei tule
mul meeldegi et ka noorestki saab
hõbehall wanake ja minagi mõne
aasta pärast niisamasugune olen
kui sina Emake.
Sinus on mulle terwe terwe
maailm ja ise oled Sa kuninganna
minu lapsekuningriigis. Emast
kõrgemat ei ole keegi - mõtlen
ma - ei muu kui Jumal. Teda
pean ma kõigist enam auustama-
nii on Ema õpetanud.
Miks just Sina asud minu
südames enne kõike muid? Miks
mälestus Sinust on mulle kui
ohwripaik kuhu keegi poriste
jalgadega ei saa astu? Miks
Sinu nime ees - oh Ema - kõik
paljastawad päid ja kumardawad
kurjategijatki pühiwad sala pisa-
raid silmist kui Sinust neile
räägitakse. Terwe maailm on
walmis Sind kaitsema; igawese
häbi osaliseks saab see kes Sinu
nime häbistab. Kõik teda põlga-
wad ja kahetsewad sest tema too-
rus on arusaamatu.
Miks oled Sina Ema mulle kallis?
Eks tuhanded inimesed mu ümbru-
ses ole Sinu wäärilised? Mul on
sõpru ja sõbrannasi, kes kõik
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 121
9.
105
„Vend Erki, vend Erki,“ vastas Leena otsekoheselt, aidates
lektorile meeletuletada ununenud nime. Lektori proua purkas Leena
eksituse ja selle agaruse üle, millega ta lektorit püüdis aidata, naer-
ma. Lektor aga muigas veidi ja seletas pehmel häälel Leenale:
„Mina püüdsin meeletuletada siin ühe oma õpilase nime.
See vend Erki on selle nägu."
„Nii-ii,“ lausus Leena pikalt, naeratades oma eksituse üle.
Aga siis algas ta pooliti seletama:
„Minu meelest see vend Erki tuletab meele üht tohtrit, või ei
olnudki ta veel päris valmis tohter?“
Leena pööris kui küsides lektori proua poole. kuid see läks
teisele poole jõulupuud üht küünalt seadma, mis vist vähe viltu
oli. Ja Leena jatkas:
„Ometi tema ju semestri vaheajul arstis. Siis aga võttis
kätte ja suri...“
„Kas vahest õnnetut surma?“ kusis lektor, kes aimama
hakkas, et Leena samal teel on, mil temagi.
„Õnnetut surma,“ vastas Leena. „Õnnetut. Oli sõidetud hobusel
haige juure, hobune aga oli hakkanud lõhkuma ja seal...“
„Mis tema nimi oli?“ küsis jälle lektor.
„No, ütelge nüüd!“ hüüdis Leena. „Seda mina aga mäletan,
et ta Palutornimägi ei olnud. Aga proua ehk mäletab seda?“
„Kas Leena mõtleb Vartiovuori?“ kuuldus proua hääl kuuse
tagant.
„Vartiovuori jah!“ hüüdis lektor ühel häälel Leenaga. „Erki
Vartiovuori. Tema oli sealt teie talust.“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 164
104p
pilvede tahtmine on minu paistmine."
Mees läks pilve juure ja ütles: "Pilv, sa oled
kõigetugevam, võta mu tüttar naeseks."
"Tuul ajab mind." Mees läks tuule juure
ja ütles: "Tuul, võta mu tüttar endale,
naeseks, sa oled kõige tugevam." "Ei, mäed
takistavad mind," ütles tuul. Mees
mõtles: "Kui kaua see juhatamine kes-
tab, ja kes see kõige tugevam on." Mees
läks siiski mäe juure ja ütles: "Mägi,
sa oled kõigetugevam, võta mu tüttar
ära." Mägi ütles: "Rotid käigustavad ja
kaabivad mind." Mees läks roti juure ja
pani tal'e pakkumise ette, millele rott
vastas: "Mind varitseb kass." Kassi juurde
minnes sai mees vastuseks: "Koer ajab
mind taga." Mees läks koera juure ja
ütles: "Sa oled kõige tugevam, kosi mu
tüttar endale naeseks." Kver vastas: "Hunt
murrab mind." Mees mõtles: "Ega või hun-
di juure muidu minna, peab meelitama."
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 23
Talv.
("Lastelehele")
Kui nägematu käega lilled maalib
külm imemustrites ju aknale,
lund sajab, tuisk see hangi üles vaalib
ja aiateibas plaksub pakane.
Ja räästale jääpurikad nii suured
kui selgest kristallist on tekkinud
ja õues, kus nüüd õõtsvad valjud tuuled
hang hange kõrvale on kerkinud.
Tuul hulub, aknaluuges pilli ajab
ja väljas tuiskab ilm nii tormine;
lund sajab, vahetpidamata sajab,
ilm andub täielikult talvele.
Kuid kuusk me suve haljuse võrdkuju
nii uhkelt vastupaneb külmale
ta kuni läbi tuiskude ja saju
meil jõuab jälle kuldne kevade.
12/VIII 23
Paul Tekkel.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 45
Waene Hans
N.1
Mööda küla tänavat kõndis kord
üks poisike ja palus iga ukse juures
tükikest leiba, ehk mõnda muud
weikest andi, mis waesele sandipoisile
vaja läheb. – Selle poisi nimi oli Hans.
Isa ja ema olid tal ammu surnud
ja Hans elas üksi ilmas. Hans oli hää
südamega poiss. Kerjamine ei olnud tale
sugugi meelt mööda, et ta aga veel väga
jõuetu oli ja tööd teha ega karjas käia ei
suutnud, pidi ta sellega leppima, mis
tale heldeist kätest andi.
Paljuid oli ta silmaveega palu-
nud, teda mija võtta, lubades kasva-
tusvaeva suureks saades ära tasuda,
aga igal ühel oli eneselgi kitsas käes ja
kes tahtis siis veel võerast last enese toita

Lehekülg 157
37
139
„Ei neid täna vist küll veel tarvitata,“ sõnas Leena ja tõstis
jalad toolile, et neid puhata lasta ja selga seina najale toetades se-
dis end maugavasti istuma, sest lootis, et Laural läheb riiete kasti ta-
gasi panemisega tükk aega.
„Vend tuleb täna,“ kinnitas Laura kasti ääres istudes ja riideid
hoolega kokku pannes ja käega kortsusid väljasilitades.
„Isa saatis telegrammi.“
Leena ei ütelnud madagi.
„Tohtri härra ütles, et vend tuleb lennukil.“
Leena jäi vaikseks.
„Aga kas vend oskab meile tulla, ta pole ju enne käinud.“
Laura raputas kuue uuesti lahti, sest kortsud olid sisse jäänud, ja
pani ta siis uuesti kokku. Seda tehes jatkas ta oma juttu: „Ei osa-
nud ju Leena õdegi, kes maalt tuli Leena juure tulle. Eksis ümber
võõrastes majades. Viimaks tõi politsei ta siia. Kas Leena mäletab
veel?“
Et vastust ei tulnud, läks Laura vaatama.
Leena magas.
Laura läks rahutuks, sest tundis end üksi olevat.
„Akende taga on juba must, kas siis vend veel pole tulnud?
– Aga kui ta on eksinud võõrastesse majadesse?“
Laura läks esituppa, pani kiiresti üliriided selga ja läks
uulitsale.
Leena ärkas, sest selg oli kangeks jäänud. Puhkamine olii nii
hää olnud. Ja ta istus oodates, mil Laura teisest toast jälle midagi
käseb, sest nägi, et riided olid ära pandud ja Laura ära läinud.
Aga kaua sai ta nüüd rahus istuda. Nii kaua, et tal viimaks
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 69
49
Merel
Taeva äär on punane kui veri,
Tulekarva langeb päike meresse-,
vaikselt puhub tuul ja virvleb vesi
Tasa liigub minu väike paadike.
Vaata kuidas päike puistab kullateri
Lahkudes veel ohtralt üle vee,
Särab sätendab neist kogu meri
Illutseb vee peeglil minu paadike
Sõua, liugle laia mere hõlma,
Kuldse randa, päikse maale paat,
Sõua, liugle üle peegli pinna
Kuni päikse juure viimaks saad.
7. VIII. 20.
G. Põldmann

Lehekülg 239
Sõidul
Sõida, sõida, su kisuke!
Täna ilus saanitee,
Läbi metsa, üle välja
Kellad teevad trilla-tralla.
Lähme külla tädile
Täna ilus saanitee!
Läbi metsa, läbi laane,
üle välja, hiilgava lume.
Sõida kiirest traavi suksu
Meil kõrvilakka tuksun;
Kellad teevad trilla-tralla
laulud peasvad rinnust valla.
Tädi elab sääl pool metsa,
sõita meil veel mitu versta,
sõida, sõida, suksuke
Õhtuks saame sihile,
tädi juure võersile.
Sõida, sõida, suksuke
Täna ilus saanitee
Läbi metsa, üle välja
Kellad teevad trilla-tralla
G.Põldmann
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 417
2) Juhan Kurrik t.
315
raamatuköitjaks hakata. Kuid et ta endise kooliõpe-
taja Mats Kirseli soovitusel Tarvastu köstri ja kihel-
konna kooliõpetaja Hans Vühneri abiliseks sai jät-
tis ta raamatuköitjaks hakkamise nõu katki. Abi-
kooliõpetajaks saades tuli tal palju ja mitme sugust
tööd teha, nii oli tarwis kihelkonnakooli poisse ja era-
kooli lapsi õpetada raamatuköitmise tööd teha, köst-
ri aedniku kutsari ja sekretääri kohuseid täita
ning suvel remonteerimise=tööd teha. Ning kõige selle
töö tasuks oli esimesel aastal 15 rubla ja kolman-
dal 40 rubla.
Hans Vühnerist kui laialt tuntud rahvuslasest
ja tublist kooliõpetajast sai. Kurrik niivõrd ära-
tust et ta hinges tõusis suur huvi ja armastus
Eesti rahvusliste ettevõtete vastu. Ning sellest ajast
alates hakkas Kurrik Eesti rahvusliste mõtete ja
ettevõtete kasuks töötama Rõngus kuhu ta hiljem
parema koha peale sai tõusis tema õhutusel Eesti
Aleksandri kooli abikomitee elule. Esimesena kinkis
Kurrik komitee kassasse kolm rubla, mis selle aja
ja ta palga kohta võrdlemisi suur summa oli.
uue ja
Hiljem avares Kurrikule võimalust parema
koha saamiseks, kuid enne selle kättesaamist pidi
ta Preisimaale Karalene seminari enda haridust
täiendama minema. Aasta pärast mil oli vastava
diploomi saavutanud pääses ta Tartu vallakooli-
õpetajate seminaari kooli õpetajaks. Venestuse tule-
mainitud
kul 1887 a. suluti seminaar ja Kurrik
oli sunnitud jälle köstriks hakkama esiti Ran-
nus pärast Tartu-Maarja koguduses. Viimasel ko-
hal oli ta ametis kuni surmani.
Eelpool maikitud ametid olid n.n. ametid leiva
saamiseks. Kuid selle kõrval oli Kurrik ka oma-
lusti tegev, nagu ta ise nimetas. Peaaegu ühegi är-
va sõja rahvusliku ettevõtte juures ei puudunud
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 165
45.
147
Siis naeris ta jälle, avatledes Lauragi naerma. Nii naersid nad
tükk aega, ninad vastamisi, oma kukkumise üle.
„Nüüd ei tee me kogu õnnetusest enam väljagi,“ sõnas poiss.
„Kas ju?“
„Ei,“ vastas Laura kindlasti.
Kui poiss uuesti hakkas hobust korda seadma, tähendas Leena
talle seletades:
„Laura tahtis ütelda, et ta sind armsaks tahab pidada.“
„Küllap ma sellest aru sain,“ sõnas hobuse mees, „aga Laura ei
saanud minust aru, kui ma seletasin, et kui ta mind kaelast kinni
hoiab, siis vanker ümber läheb. Aga nüüd ma sean nii, et ta enam ümber
ei lähe.“
Poisi käsu peale istus Laura seekord tema kõrvale.
„Nüüd võid mind hoida niipalju kui himustad.“
Ohja harudega hobust hirmutades hüüdis poiss:
„Hei, hobu!“
Laura lehvitas isale ja emale käega, kui kauaks ajaks
jumalaga jättes.
„Jumalaga, jumalaga, meie läheme väljamaale.“
Ja poisi poole pöörates sõnas: „Kas nii?“
„Nii.“
Laura võttis poisil käealt kinni ja poiss laulis:
„Mina armastan sind
ja sina armastad mind,
Kuid lahkuma pidime.
Lahkumise pisarad silmas.
Ei iial mul kuiva siin ilmas.“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 119
Sageli kõditaski mu lapshinge kerge õudsustunne, kui olin
hilja õhtuil sääl üksinda ja nägin veerlevaid, nobedaid tuisu
viirusid surnuaia nõlvakul, mis näisid kuuvalgel hõbe-
dasina, läbipaistvaina. Uskusin, et näengi vaime, kes
pidutsevad sääl hiliseil tundidel.
Nii omasteks said mulle üksildus ja õudsustunne
järsul põld kaldal surnuaia ligidal. Ikka kippusin
sinna kuuvalgeil õhtuil.
Unustamatult seisab meelen üks õhtu, mis veetsin
sääl. Ta oli õudsim kuid siiski armsaim. Sügava mulje
jättis ta mu hinge. See oli kord sügistalve õhtul, mil
ilutsesid põhitaevan virmalised. Olin ennemgi näinud
virmalisi - nad meeldisid mulle - kuid niisuguseina ei ol-
nud neid endale ette kujutanud, kui nägin sel õhtul
Must, sale pilvriba palistas põhitaeva veert ja näis nagu
stseen üllatava ilmingulle, mis ulatas ta varjust vehklevate
hõbedaste vihkena kõrgele talvtaeva tumedasse sinasse.
Vaatlin meeleldi suuke ammuli, naeruvina näol. Ikka
ilusamaks muutus hinge kõditav nähtus. Haruldaste
värve ühtuvas kumas helendas põhitaevas. Kõrgele üle
"Suure vankri", ulatasid hõbetüvelised vaihtuvvärviliste
päiega virmalised, paisusid suuremaks, sädelesid toreda-
main värven ja hääbusid taas et pikkamööda, et
anda mahti ilutseda uusil ilusamail. Vaatlin kaua
kuid lõppu ei näinud tulevat imenähtusel. Taas tõstsid
kõrgele omad veetlevilusad, sädelevad pääd uued virmalis-
vihud luues tuhmin taevasinan maheda värvharmoonia:
kahkjaspunase, violett, kuldroosa, roheka.
Taipamata mispärast, valdas mind äkki pöörane
vaimustushoog. Tundsin end lõpmatu õnnelikuna, kuid
siiski jooksis jubedusjudin üle mu selja. Tundsin