Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 544
V.
Saidi juhtumised.
417
17.
Ta võis umbes pooltundi seal seisnud olla, kui kaht meest pikkamisi uulitsal tulema kuulis; alguses
mõtles ta need kaliifi ja suurvessiiri olema, aga teine mees plaksutasid käsa ja kaks teist kargasid
basaari poolt juure. Nad sosistasid tükk aega ja siis peitsid kolm endid ära, kuna üks uulitsal
edasi-tagasi käima jäi. Öö oli pime ja vaikne. Pool tundi oli mööda läinud, kui (jälle
Said basaari poolt sammusid kuulis, röövel nähti seda ka kuuluud olevat ja hiilis tulejaile
vastu. Said võis juba lähenejate kogusid tunda, kui röövel käsa plaksutas; samal pilgul
kargasid mehed peidust välja, tulejatele kallale; need näisid ka sõjariistus olevat, sest Said
kuulis mõekade kõlinat. Ta kargas nüüd, oma Damaskuse mõeka tõmbades, röövlitele kallale,
lõi esimese maha ja tormas teistele, kes ühte meest kinni siduda ja sõjariistu äravõtta tahtsid,
kallale, hüüdes: "Maha suure Haruni vaenlased!" Ta raius pimedast peast köidikud katki;
lõi selle juures ühel röövil käeotsast, nii et see karjudes põlvili langes. Nüüd pööras
neljas Saidi poole vihaselt, aga seotud mees torkas talle tolhi rinda; kui ülejäänu seda nägi,
viskas ta mõõga maha ja põgenes. Said sai varsti teada, keda ta peastnud oli; sest suurem
mees astus ta juurde ja ütles: "Mõlemad asjaolud, mu elu või vabaduse kallaletungimine ja peastmine,
on mõistatulised. Kust teadste mu nime? Kas nende inimeste kavatsust teadsite?“
„Usklikkude valitseja,“ vastas Said "ma ei kahtle, et sina see oled ma läksin tänaõhtu
El-Maleki uulitsat mööda nende meeste järele ja kuulsin, et nad sind vangistata ja sinu aulist
vessiiri surmata tahtsid. Kuna sind hoiatata hilja oli, otsustasin siia paika tulla ja ise
sind aidata" / „Ma tänan sind." ütles Harun; „aga siin pole hea seista; võta siis see
sõrmus ja tule homme mu paleesse, seal võime siis pikemalt rääkida. Tule vessiir, lähme ära-
nad võivad suuremal arvul tagasi tulla." / Nii rääkis ta ja hakkas vessiiriga, kui nooremehele
sõrmuse sõrme oli pannud, äraminema. Vessiir palus teda veel natuke peatata, ja ulatas Saidile.
raske rahakukru, üteldes: "Mu isand võib sind kõigeks; isegi minu järeletulejaks, teha; mina
ei või sulle palju anda, kuid tahan seda parem täna, kui homme teha, sellepärast võta see,
kukkur. Kuid sellega ei taha ma sinule veel tegu tasuda, kui sa midagi soovid, tule minu juure!"
Õnnest joovastatud ruttas Said koju; aga siin võttis Kalum-Bek, kes teda äraläinud arvas
olevat, sõimuga vastu ja müras, kui hullumeelne. Aga Said, kes näinud, et kott lausa kuld-
tükega täidetud ja nüüd kodu reisida arvas võivat, ei jäänud talle vastust võlgu, vaid
ütles lausa välja, et enam tundigi kauem siin ei viibi. Alguses-ehmatas Kalum-Bek, kuid
ütles siis pilgates: "Sina näru ja hulgus! Kuhu tahad sa minna, kui mina sind enam
ei toeta? Kust saad sa sööki ehk magamiseast?" / "See pole teie mure, isand Kalum-Bek",
vastas Said trotsivalt. "Elage hästi." Mind te enam ei näe!" Ütles ja läks-uksest välja,
kaupmeest postina seisma jättes. Teisel hommikul asja läbikaaludes, saatis (ta) sulased (see)
välja, Saidi otsima; viimaks tuli üks tagasi, ja teatas, et Saidi toredas riides ühes karavaani
peatuskohas näinud. / Kui Kalum-Ben seda kuulis, vandus ja ütles: "Ta on mind varastanud
ja selle eest end riide pannud!" Siis jooksis ta ruttu politseiülema juure, ja et teati Messuuri (teda
sugulane olema, sai ta varsti omale paar kordniku abiks ja läks Saidi olingi võtma; see istus"