Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 535
412p 8.
Saidi juhtumised.
suurt kisa tõstsid, Saidi peale näidates vandusid ja neasid. "See on see", karjusid nad,
„kes suure Almansoori, kõige vaprama mehe, ära tappis; ta peab surema, me tahame ta
lihas shakalile söödaks anda." Nad tungisid puutükke ja muda pildudes Saidile kallale,
nii et isegi röövlid vahele pidid astuma. „Eemale naised ja poisid!" hüüdsid nad ja ajasid
kogu piikidega laiali; „ta on suure Almansoori lahingus, tapnud ja peab surema, kuid mitte
naise, vaid vappa mehe käe läbi!" /Telkide keskel, vabal platsil peatati; vangid seoti paari-
kaupa kokku, saak viidi telkesse. Said seoti ja viidi ühte suurde telki. Seal istus üks vana
toredates riides mees, kelle tõsine, uhke ilme näitas, et ta selle salga pea oli. Mehed, kes Saidi
tõid, astusid peal ette. „Naeste kisa ütleb mulle, mis sündinud on," rääkis maiesteetlik
norus
tõendavad rauk, kuna ta röövlitele otsa vaatas. „Teie näod tunnistavad seda - Almansoor on langenud.“
„Almansoor on langenud," vastasid mehed, „aga siin, Seelim, kõrbevalitseja, on ta mõrt-
sukas; me tõime ta siia et sa otsustaks, kuda ta surema peab. Peame teda kaugelt noolega lask-
ma või tahad sa, et teda ülespoome, ehk hobustest lõhkikiskuda laseme?“ „Kes sa oled?"
küsis Seelim vangilt, kes surema valmis, kuid julgelt tema ees seisis. Said vastas lühidalt ja
avalikult. "Kas sa mu poja salaja tapsid? Seljatagast noole või piigiga läbi puurisid?"
„Ei isand"vastas Said. „Olen ta avalikus võitluses; mees mehe vastu, surmanud, sest ta kahek
sa mu kaaslastest, mu silma all maha lõi." / "On see nii?" küsis Seelim vangihoidjatalt meestelt,
„Jah isand, ta surmas Almansoori avalikus lahingis,“ vastas üks küsitutest./ „Siis on ta
samuti teinund, kui meie ise oleks teinud," jätkas Seelim, „ta on oma vaenlase, kes talt
võidelnud. / elu ja vabadust riisuda tahtis, vastu/ võidelnud ja surmanud, selle pärast vabastaga ta köidi-
kutest!" Mehed vaatasid talle imestanult otsa, ning astusid kahtledes tööle. „Nii ei
pea siis su poja, vapra Almansoori, mõrtsukas mitte surema: küsis üks, vihaseid pilka
Saidi peale heites. "Oleks me ta parem kohe tapnud!" /Ta ei pea mitte surema!"
hüüdis Selim, „ja mina võtan ta isegi, kui õiglase osa saagist, oma telki, ta peab mu teener
olema!" / Said ei leidnud vana tänamiseks sõnu; mehed lahkusid nurisedes telgist,
1,2.3) ja kui nad väljas, Saidi surmamist ootajate naiste ja lastele, jutustasid, Selimi otsust
karjusid need, et nad ise Almansoori surma tasuvad, kui isa kättemaksmisest loobub.
Teised vangid jagati salkade peale ära; Ühed lasti lahti, et rikkamate jaoks, lunas-
tuse raha tooma, teised saadeti karjade juure ja mõned, keda enne kümned orjad tem-
sid pidid siinlaagris kõige mustemaid tõid tegema. Mitte nii polnud Saidiga. Oli see
ta julge, kangelaselik välimus ehk hea fee saladuslik nõidus, mis Seelimi tema poole
võitis? Seda ei teadnud mitte ütelda: aga Said elas rohkem poja, kui teenri kombel
arusaamata/ telgis. Vanamehe mõistmata poolehoid, tõmbas teiste teenite vaenu tema peale. Kui
ta läbi laagri läks, tabasid teda vaenulikud pilgud ja kuuldi sõimusõnu ning vandeid;
ja paar korda vuhisesid nooledki rinnaeest mööda, et nad teda ei tabanud, kirjutas
ta saladusliku vile, mida ta rinnal kandis, arvele. Sageste kaebas ta Selimile, oma