Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 534
Saidi juhtumised.
412 7.
nud. Said oli ilus noormees; ta vaade oli julge ja vaba ja nii noor kui ta ka oli, ometi kogu ta olek
oli aukartust äratav, kui ta kergelt ja kindlalt hobuse seljas istus tõmbas ta mõnegi reisija pilgud enese
peale. Keegi vanamees, kes tema kõrval ratsutas, vaatles teda heameelega ja katsus taga juttu alata.
Et noormees kõik päev ühe asjaoluga tegev oli, tuli jutt peagi sellepeale, nii et Said otsekohe vanalt
küsis, kas ta usub, et feesid, häid ehk kurje vaimusi on, kes inimesi kiusavad ehk kaitsevad.
Vanamees silitus habet, noogutas peaga ja ütles: "Salata seda ei saa, et niisuguseid lugusid sündinud
pole, olgugi et tänini härjapõlvlast, geeniust ega hiiglast, veel vähem feed ehk nõidujat, näinud pole." Siis
jutustas ta Saidile nii palju lugusid, et sell pea pööritama hakkas, ja öö läbi lossi ja nõiahobusid unes
nägi ja täiesti nõiariigis elas. Kuid juba järgmisel päeval pidi ta nägema, kui tühised ta unistused
päeval ja ööl olid. Karavaan oli juba pea päev otsa tasaselt edasi liikunud. Said oma vana kaaslase
kõrval, kui silma piiril tumedaid kogusi märgati, mis ühed liivaküngasteks, teised pilveteks, kolmandad
teiseks karavaaniks pidasid; aga vanamees, kes juba mitu reisi oli teinud, käskis ette vaadata, sest see
arablastest röövlisalk olla, kes meile kallale tungib. Mehed haarasid sõjariistade järele, naesed ja kaup
võeti keskele ning kõik seati kallaletungimise tagasitõrjumiseks valmis. Tume mass lähenes pikkamisi
üle lagendiku, paistis kui parv kurgi välja, kes kaugele maale rändavad; tulid ikka kiiremalt lähemale ja
kord - korralt.
vaevalt võis mehi piikidest eraldada, kui nad juba tuulekiirusel juure kihutasid, ning karavaani kallale
tormasid. Mehed kaitsesid end vapralt; aga röövlid oli üle neljasaja mehe tugevad, piirasid
nad sisse ja tapsid paljud kaugelt ja tormasid siis piikidega kallale. Samal silmapilgul tuli Saidile,
kes vahvalt esimeste seas oli wõidelnud, vile meele, võttis selle ja puhus - ning lasi käe maha langeda;
sest ka tasasetud healt ei tulnud sellest. Vihane selle üle, sihtis ta ja laskis ühele, teiste seast toredate
riiete poolest väljapaistvale, arablasele rindu. See vankus ja langes hobuse seljast.
"Allah! mis te nüüd tegite, noormees!" hüüdis vanamees Saidile. „Nüüd olime kõik kadunud."
Nii näis ka olema; sest vaevalt olid röövlid seda meest maha langema näinud, kui hirmsa kisaga
nii ägedalt kallale tungisid, needki vähesed haavamata mehed laiali aeti; Said nägi ennast mõne
sekundi
jooksul viiest kuni kuuest mehest ümbritsetut. Ta käsitas oma piiki nii osavalt, et ükski ligi ei pääse-
nud; siis tahtis üks eemalt lasta, kuid teine keelas. Noormees-valmistas ennast uue kallale tungimise
vastu ette, kuid enne, kui ta arugi sai, viskas üks araablane talle lingu kaela ja tõmbas ikka koomale ja
Said oli vang. Karawaan oli, kas täiesti laiali läinud ehk wangi võetud ja nüüd jagasid
araablased, kes mitmest sugukonnast olid, vangid ja saagi omavahel ära ja läksid ühed idasse,
teised lõuna. Seiidikõrval ratsutas hulka /sõjamehi/ kes teda vihaselt silmitsesid ja vandusid; millest, /sõdurid/
näha oli et ta ühe tähtsa mehe, vast printsigi oli surmanud. Orjus oli rängem, kui surm, selle-
pärast oli tal heameel, sest et salga viha enda peale oli tõmbanud, oli enam
kui kindel, et teda nüüd tapetaks. Sõdurid valvasid igat ta liigutust; kord, kui hobune
komistas, pööras ta end ümber ja nägi oma suureks rõõmuks, oma vana reisiseltsilist, keda
ta juba surnute hulka oli arvanud. Viimaks nähti kauguses puid ja telka; lähemale jõudes
voolas terve parv naisi ja lapsi vastu; vaevalt olid nad röövlitega paar sõna vahetanud, kui