Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 546
Saidi juhtumised.
418
19.
mast söömaaega, laevalt leitud tagavaradest, siis kõvenes korraga torm, laev kisti kaljult;
kus ta kinni oli ja vajus kokku. / Said oli masti roninud ja hoidis sellest, kui laev
lagunenudgi oli, ikka veel kinni. Laened viskasid teda sinna tänna, aga ta hoidis ennast
jalgega sõudes vee peal. Nii ujus ta alalises surmaohus umbes pool tundi, siis tärkas talle
korraga vile meele, ja veel kord katsus ta, kas see ehk healt ei anna. Ta hoidis ühe käega
mastist kinni, teisega pani vile huultele ja puhus: hele selge heal kõlas-üle voogude, silma-
pilkselt vaikis torm, lained tasanesid, nagu oleks õliga valatud. Vaevalt oli ta kergemalt
hingata saanud, kui mast tema all paisus ja oma suureks imestuseks märkas, et ta enam
mitte puul, vaid suurel delfiinil ratsutas; mõne silmapilguga kogus ta end ja nägi kui
et delfiin ruttu, aga vaikselt edasi ujus, kirjutas oma imeliku peastmise vile ja lahke
fee arvele ja hüüdis kõige südamlikuma tänu õhku / Noolekiirusel kandis imelik
hobu teda läbi laenete ja juba enne õhtut nägi ta maad ja suurt jõge, kuhu delfiin sisse
pööras. Vastu vett läks pikkamisi, ja, et mitte nõrkeda, võttis Said, kes nõidumisest vanas-
juttes oli kuulnud, vile, puhus ja soovis endale head, sööki. Kala jäi kohe seisma ja
laenetest tõusis kalliste söökega kaetud kuiv, nagu oleks kaheksa päeva päikese paistel seisnud,
laud. Said hakkas isuga sööma, sest vangistuses oli toit vilets ja piiratud; kui ta kõhu-
täis oli söönud, tänas ja laud vajus jälle sügavusse ning delfiin jatkas oma teed.
Päike hakkas juba vajuma, kui Said kauguses suurt linna nägi, mille minarettel
Bagdadi omadega sarnadust arvas olevat. Bagdadi peale mõtelda polnud tal mitte
väga lõbus, aga tal oli hea feesse nii suur usk, et see teda ikka enam Kalum-Beki kätte ei lase
kukkuda. Umbes penikoorm linnast eemal, seisis jõekaldal tore suve maja ja tema suureks
imestuseks, ujuski delfiin selle poole. / Katusel seisid mitu toredas riideis meest ja
kaldal nägi Said hulk teenrid, kes kõik imestuse pärast käsa plaksutasid. Marmor-
trepi ääres, mis veest lossini viis, jäi delfiin seisma ja vaevalt oli Said mahaastunud,
kui ta jäljeta kadus. Kohe ruttasid teenrid juure ja pakkusid oma isanda nimel talle
kuivi riideid ja palusid ülesse minna. Ta pani end riidesse ja järgnes teenrile katusele.
kus kolm meest leidis, kelledest ilusam ja suurem, talle lahkelt vastu tulles, rääkis: „Kes
sa oled, imelik võeras et mere kalu taltsutad ja paremale juhid, nagu kõige parem ratsa-
nik oma hobust? Oled mõni nõiduja või meieisugune inimene? "/ "Isand!" vastas
Said, „mul on viimastel nädalail halvaste läinud, kui see teid (lõbustab) tahan ma (meeldib
"jutustata". Ta jutustas nüüd meestele kõik, mis sest ajast saadik, kui ta isamajast
lahkunud, sündinud. Sagedaste katkestati teda imestuse hüüetega, kui ta lõpetanud,
ütles maja peremees, kes talle enne sõbralikult vastutulnud: "Ma usun sind, Said! Aga sa
nimetasid, et võistlusel keti võitnud ja kaliif, sulle sõrmuse andnud; kas ei võiks sa
neid meile näidata?" / "Siin, oma südame peal olen ma neid hoidnud", vastas noor-
mees, „ja ainult oma eluga oleks ma need kallid kingid andnud (sest), et ma kaliifi ta mõrt-