Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 545
Saidi juhtumised.
417p
18.
ja ajas ühe kaupmehega, Balsoorasse mineku üle juttu, seal tungivad talle mehed kallale ja
seovad, vastupanekust hoolimata, kinni. Ta küsimise peale vastavad mehed, et see politsei
ja ta käskija Kalum-Beki nimel sündivat. Ka astus veike, inetu vanamees juure, pilkab
Saidi ja tõmbab ümbereisjate imestuseks rahakukru välja.) „Näete, seda on ta minult
kõik ajajooksul varastanud!" hüüab ta ja inimesed vaatavad põlastades vangi peale. „Nii
noor ja juba niisugune varas! Kohtu, kohtu! ta peab keretäie saama", hüüdsid nad.
„Vaadake, see on Said, ilus poeteener; ta on oma isandat varastanud ja põgenenud." / Politsei
ülem võttis Saidi kurjalt vastu; vang tahtis kõneleda, aga ametnik käskis teda vaikida,
ja kuulas ainult kaupmehe üle. Ta näitas kukkurt kaupmehele, mida see ka vandega omaks
tunnistas; Kalum-Bek sai kukru, aga mitte Saidi, sest kohtunik rääkis: "Seaduse järgi,
mida mu armuline isand, kaliif, mõne päeva eest välja andis, saab iga, sada kuldükki
suur vargus, sinu oma on isegi kaks sada, eluks ajaks tühjale saarele saatmisega, karistatud.
See varas tuleb just parajal ajal, nüüd saab arv täis sarnaste poiste; homme saate laevale saa-
detud ja siis merele." (Said oli meeleheitel; ta vannutas ametnikku, teda kaliifiga
paar sõna kõnelda lasta; Kalum-Bek, kes nüüd oma vannet kahetses, palus ka tema
eest, aga kohtunik ütles: "Sinul on kuld käes ja võid rahul olla, muidu karistan sind vastu-
rääkimise eest kümne kuldtükiga. Kalum jäi vait ja Said viidi kohtuniku käenäite järele
ära. / Teda paigutati niiskesse, pimedasse vangimajja; seal lamasid üheksateist viletsat
inimest õlgadel ja võtsid oma kaaskannataja toore naeru ja kohtuniku ning kaliifi teotami-
sega vastu. Nii hirmus, kui saatus ta ees ka oli, soovis ta siiski siit vangi kojast pääsemist.
Aga ta eksis raskeste, kui oma elu laeval paremaks pidas. Kõige alumisse ruumi, kus või-
mata püsti seista, visati kakskümmend kurjategijat ja need kisklesid seal paremate
kohtade pärast. Hiivati ankrud ja Said nuttis kibedalt, kui laev, mis teda isa-
maalt ära viis, liikuma hakkas. Kord päevas anti neile vähe puuvilja, leiba ja magedat
vett; laevaruumis oli nii pime, et ilma tuleta süüagi ei näinud. Pea iga kahe, kolme
päeva tagant leiti mõni surnu nende seast; Said peasis ainult oma nooruse ja kindla
sellest
tervise tõttu. / Neliteist päeva olid nad juba merel, kui ühel päeval lained kõve
haruldane malt kohisesid ja laevalael (iseäralik) jooksmine ja liikumine tõusis. Said aimas, et
torm tulemas; see oli talle meelejärele, sest siis lootis ta surra. / Ägedalt visati laeva
siia sinna, kuni viimati, suure praginaga, kinni jäi. Kisa ja hulumine kostis laelt
ja segas end tormi mühinaga. Viimaks jäi väikseks, aga samal ajal leidis üks
vang, et vesi laeva tungib. Nad kloppisid laele viivale luugile, aga keegi ei vasta
nud. Kui vesi ikka kiiremalt tõusis, katsusid ühendatud jõul luuki purustata, mis
ka õnnestas, ja tormasid laele. / Üleval ei leidnud nad inimese hingegi, kogu
at
meeskond oli paates ära paesnud. - Enamjagu vange valdas meeleheitmine; laev
ragises ja vajus ikka süganemale. Veel mõned tunnid istusid vangid laeval ja pidasid vii