Rahvusarhiiv/et_handwriting_complete huggingface dataset:
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 192
nägid nad paradiisi, kus jalutasid
loomade sõbrad. Nad lõbustasid end
kõik koos. Ühe suure mäe pääl kasvis
purprur punane koralli puu, mägi
ise oli rohelistest smaragdidest. Selle
puu ümber tantsisid inimeste hinged
liblikate näol. Ühes kristallidest lossi
söödi kõige paremaid sööke ja
valati vahutavaid jooke kullatud
peekritesse. Loomad ei olnud siin
enam maapäälses olekus, vaid
väikeste laste sarnased valgete
tiibadega Woowo ja Lea waatasid
ja waatasid, see pilt meeldis neile
väga. Kuidas oleks ka nemad tiiba-
del neile järele lennanud! Nemad
olid aga vangis - õnnetud olevused
rahutud ja täis hinge püüd. Igal
õhtul nutsid nad, aga see oli asjatu.
Iga päev nägid nad, ilusamaid ja
lõbusamaid pilte paradiisis just
oma, silma all. Ja nende südamed
läksid ka pehmeks. Nad andsid
teine teisele tõotuse mtte kunagi
enam loomi piinata. Kui nad
lootuse kaotanud olid elu paranemise
pääle juhtus suur pööre. Majestiku
würsti tütar sõudis kaaslastega
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 111
64
haukumist ja inimeste juttu; kohe sammusime
kõmina poole. Olime juba hulga aega käinud, kui
puude vahelt tuli silma paistis. Tule peale välja minnes
leidsime endid korraga kusagilt talu õuest. Kohe otsisime
toa ukse üles ja koputasime ukse peale; toast
kostis selge ja tugev "jah". Astusime arglikult
sisse. Laua juures istus umbes neljakümne aastane
prillidega meesterahvas, kes ajalehte luges. Meid
silmitsedes viskas ta ajalehe lauale ja saatis meie
poole üle prillide vihase pilgu, siis küsis, mis meil vaja
on. Meie seletasime oma seisukorda ja valetasime, et
olime metsa pähklile tulnud ja küsisime teed. A.
külasse. Mees ütles, et siit veel ainult üks verst.
külasse olevat. Meie tänasime ja läksime õue, kus
tige koer meid hirmsa haukumisega vastu võttis.
Ilm oli vahe/ajal pimedaks läinud, nii et kahe
kolme sammu peale midagi-ei näinud. Wiimaks
saime tee kätte ja hakkasime kodu poole minema.

Lehekülg 268
2.
195
Jaan ulatas talle "sussi", keda Mihkel suure huu-
dishimuga vahtima hakkas.
"Kurat, kui ilus! Kas sa isi tegid?“ küskis ta
Jaan vaatas kas tema kari "alles" on ja ütles siis:
„Ega ma teda es tiigi, mea nõidsin!“
„Mes? Messa tegid? Nõidsid?" küskis Mihkel ja
jättis oma suu lahti.
„Nõidsin jah.“
"Kudas sa's nõidsid?“
"Põiss-Piiter õpetas : et peab kolmel udusel 'ommu-
kul laia ja kivi pääl vähkrema ja isi ütlema: Jummi-
jummi maa-maa lea-la jumala, kümmi-kümmi
nesti-nesti, kässi-kässi tusti-tusti, et sis saab-
sussi...“
"Ja sea's tegid sedasi ja said?“
"Jah. Näe, "suss" on ju siin."
Mihkel pidas natuke aega aru ja ütles siis:
„Aga kuule! Mea tein ka sedasi ja nõiun omal'
"sussi". Vat siis lähme mõne lõuna vahe kuusikusse
oravid ja varesid laskma! Kudas niid nõidmese sõnad
ikki ollid: Jumm-jumm...? " Mihklil särasid silmad,
kui ta omale ettekujutas, kuidas nad mõnikord "jahile"
lähevad, mõlemil "sussid" käes ja astuvad täismehe
sammudega. Ja kui mõnda oravat või värest näevad,
kohe "plõks" ja - käes!

Lehekülg 281
lustilikult ja ajavad teine-teist
taga. Wärvud hüppavad rõõm
salt, oma mustade läikavate sil-
madega teraselt ümber vaadates.
Isegi vangistatud puurilinnud
laulavad rõõmsalt peaaegu oma
vangipõlve ära unetades. Koer kes
keti otsas on, ronib putkast välja,
haugatab paarkorda ja hakkab
aeglaselt lumekraapima. Kass,
kes vagusalt külma pärast toas
pidi istuma, on hoovipeal värvusid
nülimas ja ketikoera õrritamas,
kellega nähtavasti tal "kanakat-
kuda" on.
203p
Tänavarennid on ääreni veega
täidetud, vesi jookseb neis suure-
hooga kõiki veiksemaid asu ühes
kiskudes.
Sulapäev on. õhtule jõudnud,
päevane elav liikumine ja
kära on vaikind. Tähed katavad
sinikat taevast, millede keskel
suur hõbedane kuu oma kahvatut

Lehekülg 431
329
Suures kehas paistab silma suur kõht-
See suur kõht nõuab igakord kahe terwe
täiskasvanud inimese söögi.
Noor araablane elab truild Meha-
medi õpetuse järele. Tema räägib ai-
nult Araabia keelt, elas Araabias Sih-
wah, Amons-Oawis. Selles oawis
leidis teda tuntud direktor Möl-
ler. Tema kutsus Hassan Ali ühes,
kui tema 1894 aastal Araabiast
karawaaniga Euroopasse sõitis.
Saksa keelest - ku.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 491
372
Talv peatab vahetevahel oma kärsi-
tuid täkke.
Peitu poevad nad aga kohe, kui
kuuldub täkkude sõituihaldav nors-
kamine, ja oma urgastes vabisevad
nad, kui hundab läbi metsade nen-
de hulguv hirnumine. -
Aegajalt avab tuisupoiss jälle
kotisuu, puistates lund alla, et
kasvaks, lumevaip ikka pakse-
maks ja Külmapoiss hoolitseb, et
pakseneks ja kõveneks vetekaaned
alatasa.
Vahel tekib aga Külma poisile
vallatusetuju. Oma kirvega pek-
sab ta siis puid ja jääd, nii et pau-
gatavad lõhki puutüved ja jäässe lõh-
kevad pikad ja laiad praod. Vahel
läheb ta aga päris jultunuks, nii et
isegi inimeste elumajadesse tikub.
Teekäijate-inimeste kimbutamine
on aga ta harilik töö. Ning lõ-
busalt naerab ta ise, kui inimesed
ta näpistamisevalu tõttu hüppavad,
ehk käsi vaheliti peksavad.
Talv aga nõjatab rekke ja vaatab
muutmata pilgul üle maa. Ta teab, et
ta pole ülekohtune valitseja ja et
ta head teeb loodusele, sundides
seda puhkama, uinuma.
Ja väsimatalt veavad ta
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 97
Wäga austatud hr. Tõnison,
87p
Tänades Teid lahke kutse
eest, pean kahjuks wabandama
et haiguse pärast Teie juure
minna ei saa.
5.7 .37
Kõigi austusega
Mõõms
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 142
30.
126
Laura tundis nüüd Leena ära ja asus kohe oma asja juure. Leena
ei saanud aru. Laura seletas nüüd asja algusest peale ja pikalt-laialt.
Aga Leena rääkis imelikult ja nuttis ja õhkas.
Küsimust ja suure järelmõtlemise ja arutamise järele sai Laura
viimaks aru, et tema ise peab Rooma isandat paluma.
Ja ta jättis Leena üksi kööki põlvitama ja ruttas isa äratama.
Lektor ehmas alguses, aga rahustus pea, sest ta arvas, et
Laura unes käib.
„Armas isa,“ sõnas Laura ja palus isa ruttu tema nimel Roo-
ma isandale hääle Paavst Antikristusele kirjutada, et ta käseks
hääd tädit, kes seal suure linna õue taga elab, tuua Laura vend
sealt suurest linnast ära.
Kui Laura oma asja oli lõpuni seletanud, võttis isa ta sülle ja
kandis voodisse.
„Maga nüüd rahulikult, inglikene.“
„Kas sa kirjutad, armas isa?“
„Saadan telegrammi, kui rahulikult magad.“
Isa lubamine leidis uskumist.
Laura pigistas silmad kinni. Naeratus huulil vaibus
ta pea rahulisse unesse.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 233
"Lastelehele"
Kolm mõistatust.
Me kolmekeisi kolme tähte,
neist ühte wõõrast igal, kanname,
kuid siin oma lookeste waral
teil' lastel mõistatusteks anname:
olen käsusõnaks ma,
igal inimesel ka
ja kui keegi tõendab
mind sealjuures nimetab?
Tõusen maast ja tõusen merest
ehk ka tulen õhu teest
waest ei näita taewa serwa.
talwel uitan õige harwa?
Taewa wägewuste ime
kandis jumalate nime;
muistsel ajal sündis see -
mind mu nime aimage?
Seletus: I.- usk; II.-nolu; III. - uku.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 322
309
laiali - meie aina kaotame teistega
kokku puutudes! Oh seda meie
rahwusvahelisust küll!
Meil peaks olema keskus.
puht-puhteestlaste, innukate isa-
maalaste keskus - Eesti Eestis,
nagu see oli vanasti.
Olen siiski õnnelik, et olete olemas
Teie, kelle juures mõtted võivad
peatuda Puht-Eesti pinnal.
Sügava austusega
Meta Kotkas
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 96
peame.
pudingit keetma, ning selleks
tuleb meil juure arvata kivisöe
kaevajad ja meie kätte muretsejad, siis
mäetöölised, kes kastrulite jaoks
tina ja rauda maa põuest
välja toovad. Sääl läheb meile
veel tarvis linast riiet, mil-
lesse puding sisse mässitakse.
Et viimast saada, peame juure
arvama ka need töölised, kes
lina kasvatavad, üles kitkuvad,
lina
lina soevad ja ketravad ning sellest
riiet koovad; ja sellele lisaks
veel töölised, kes kangasteljed
ja kõiksugused kudumise ma-
sinad valmistavad."
Roobert ja mina - meie mõle-
mad olime täiesti rahulda-
tud, et seal oli rohkem kui
56

Lehekülg 122
"Lastelehele".
72
Palun tasu alla arvata!
Minu kodu.
Kes ei armasta ja austa oma kodu, kus ta sündinud ja
kasvanud, kus ta viitnud lapsepõlve - parima ja ilusaima aja-
järgu oma elust? Kustumata on lapsepõlve mälestused igale
jäädavalt eluraamatusse raijutud. On niisutatud silmaveega kodu-
maa pinda. On valatud valu pisaraid kallist kodust lahkudes!
On valatud rõõmu pisaraid kaugelt võõrsilt jälle koju tulles. Kodu
on kõik kunni surmani kalliks pidanud, ehk ta küll paljudele
ainult valu ja vaeva siin ilmas valmistanud. Karm ja vali saatus
on mitmedki lahutanud armsast kodust ja kallist kodumaast ja
võõrsile laiali pillanud. Kodust kaugel viibijad on võidelnud va-
lu ja vaevaga, nälja ja surmaga, et jällegi kodumaale, oma
kodu tagasi jõuda. Nii mitmedki võõrsil surijad on käsi ringutades
viimses meeleheites hüüdnud: Viige mind kodu mulda!" Nii üt-
lemata kallis on meile igale kodu, ehkki seda tihti ei tunta vaik-

Lehekülg 426
7. Aliide surmast, mis varsti pidi tulema
Ta ei hakanud nutma nagu Ruuta ootas,
vaid vaikis ja kõhatas.
324
"Ole mureta!" lausis siis ta siis trööstides.
"ega ta ei sure. Noor inimene - kannatab
välja."
X
Perenaine ja saunanaine saatsid peremehe
jälle Muhemaa Madise poole kaasa andis
sinist kaustiku kaanepaberit, mis tõmma-
tud Aliide poolpuhta kaustiku küljest.
Paari tunni pärast jõudis Peeter tagasi,
Ruuta seisis akna juures ja ootas igat-
susega mehe tulekut. Nähes meest tulemas
rõõmustas ta üliväga. Süda õiskas tal sees.
Nüüd on sinine paber, nüüd peab see tingi-
mata aitama. Sinine pahuse paber on ju-
alati aidanud, peaks ka nüüd aitama
muidu ei ole õigust enam ilmas. Kaua
võib haige niisuguses seisukorras olla? Min-
gisugune muudatus peab tulema, olgu see pa-
remuse või pahemuse poole.
Ema sidus jälle paberi haigele kohale saates
sääl juures sooje palvesõnu Jumala poole.
Tüta Haige olid endises meelemõistusetu ole-
kus.
Peeter seisis kurvalt tütre voodi ees ja vah-
tis ta kahvatama löönud palgeid. Ka tema
südamesse oli ämblik ilmunud ja sääl võr-
ku kuduma hakanud. Siis vaatas isa aeg-
lasel pilgul toas ringi ta vaade peatas esiti
toa mööblil, siis seintel,siis tungis ta ak-
nast välja, ratsutades põldudel ja aas lumis-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 59
59p
50. aasta mälestuse päe-
waks pühentadud
Kõrgest Austadud
Posti mehe toimetajale
Jaan Tõnisson'ile
Tartus I Januar 1907
15. aasta Postimeheluggi
J. Juhanson.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 150
133
Heinal.
Päike kerkis parajasti taewaserwale ja saatis omad
esimesed kuldawad kiired wärskesse hommiku õhku
laiali, kui meie heinamaale jõudsime. Meie
heinamaa seisis jõe ääres, mis sealt kui looklew
hõbedane wöö ikka kaugemale weeres. Teiselpool
jõge oli kaunis kaasik, kus linnud omi laulu
wiisisid lasksid laksuda. Meie heinamaa ümbrus oli
wäga ilus koht, seal armastasid suwitajad, kes linnast
maale sõitnud, harilikult oma aega wiita ja jalutus-
käikusid teha. Jõgi oli seal ääres, kus meie
heinamaa seisis, kaunis madal ja suplemiseks wäga
kohane. Igakord eelmistel aastatel kui ma heinal
käisin, käisin ma ka suplemas, sest suplemist armas-
tan ma kui tähtsat spordi haru. Ka tänawu aasta
oli mul jälle soow suplema minna.
Keskhommikuks oli meil juba umbes pool wakamaad
heina maha niidetud. Kui teised heinalised päält
hommikusöögi suure kase alla, mis meie heinamaal
seisis puhkama heitsid, läksin mina ühes sulase Peetriga
jõele kalu õngitsema, sest suplemiseks oli wesi weel
külm. Peeter oli õngitsemiseks tarwilised riistad
kodust ühes võtnud, sest rahwajutu järele pidi
tänawu hää kalasaaki olema. Ja nõnda ka oli:
umbes poole tunni õngitsemise järele oli meil
ühtekokku umbes kolmkümmend kala.
Päält õngitsemise läksima jälle heina niitma. Igal
pool soopeal oli näha ka teisi heinalisi. Rõõmus
laulmine ja huikamine kõlas siit ja sealt. Igal
pool kuhu waatasid, olid inimesed kui walged luiged.
Heinale ei antud armu ta pidi langema sahisedes
wikati ees...
Walged vesiroosid, pikad rohelised osjad ja mitmt
seltsi teised taimed langesid ja närtsisid warsti
kuuma päikese paistel, magusad lõhna laiali laotades.

Lehekülg 153
33.
135
„...ja tema uni peab olema igavene kui Kirsti uni.“
Leena läks kööki ja langes teist korda põlvili.
Jalule sai ta ainult selle läbi, et põrandale lastes tooli enese-
le appi vedas, mille najal end siis püsti ajas.
„Murrraksin kas või omad käsivarred, kui saaksin seda und
takistada.“
Leenal oli niisugune teadmine ja usk, et kui paha und saab
kuidagi nii pöörda, et kõik, mis seal tähendab hääd, tähendaks ka
ilmsi hääd, siis ka kõik, mis tähendab paha, tähendaks ilmsi hääd.
Lektor ja proua hakkasid kartma, sest Laura magas veel poo-
le päeva ajal. Ja kui ta veel lõunakski ei ärganud, siis saatsid nad
tohtri järele. Nad istusid tõsiselt ja vaikides Laura voodi ees. Ja
köögis langes Leena kahe vastamisi seatud tooli abil kolmandat korda
põlvili.
Just enne arsti tulekut ärkas Laura terve ja rõõmus.
„Tere hommikut, neiu Unimüts,“ teretas arst Laurat, kes veel
sängis oli. „Meil on varsti juba õhtu.“
Ja algas uurimine igakülgne ja hoolikas.
Ei midagi. Ei mingisugust haigust kusagil, kinnitas arst
„Jõuluvana ehk on hoidnud meie väikest neidu vähe ärevu-
ses ja lasnud mõned pikad õhtud valvel olla, nii et tüdruk võ-
tab nüüd oma osa tagasi.“
Ja arst käskis külma veega pesta, siis ruttu üles ja välja,
ja õhtul õigel ajal magama. Siis on Laura jällegi endise tervise juu-
res.
„Kuule, Laura,“ sõnas arst Laurale, „homme lähevad kõik
hääd lapsed liiugulaskma. Kas sina ka tahad minna, või ta-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 290
210
Ema sõnad
Ema sõnad, hälli luuled,
siis kui kiigutas ta mind.
elustasid hellad huuled,
et meil armas Eesti pind
Kuldsed olid ema sõnad,
mida külis hinge ta:
poeg kui meie juba wanad
astud ise ellu sa. -
Musta Eesti kuube kanna,
jää ja ole Eesti mees;
Eesti pinnale end anna-
seisa, wõitle Eesti ees!
Ema sõnad hinges aga
õõguwad kui koldel sööd.
ei nad uinu - ei nad maga -
teewad isamaale tööd.
J. H.

Lehekülg 307
öösel
225
Ahju taga kilgid laulvad
Kell see tiksub seina pääl,
Magusasti unekaisus
Hingvad kõik keskõisel aal,
Üksi ema on veel ärkvel
unekütkest võitu saab,
Valvab magajat, kes hällis
Tasakesti kiigutab.
Kiigus magab väike Leeni
Magust und vist küll ta nääb,
Ega muidu tema põsed.
Unes naeratama löönd.
Magusasti unekaisus
Hingvad kõik kesköösel aal
üksi ema on veel ärkvel
unekütkest võitu saab.
10.I.21. G.Põldmann

Lehekülg 380
anti raiumiseks heameelega
285
luba, vaadati tulekoht val-
mis, seks tarvitati ühte kõrge-
mat kinku kesal. Nüüd küsi-
ti isalt hobune kadaka -
veoks ja alati kadakate koha-
le toomisega. Suur tükk
tööd oli kadakate koormasse
tegemisega. Kadakad näisid
aimavat saatust, mis neid
ootas ja torkasid iga ligine-
jat odadega, mida ka okas-
teks nimetatakse, Küllap
teiegi, väikesed lugejad
nendegi tutvust olete tei-
nud! Kuid suure tööga
võideti ka seegi raskus.
Külaliste kutsumise olid
vanemad oma kanda võtnud
ja nii olid noorte poolt ette-
valmustused jaanipäeva

Lehekülg 530
I.
Karavaan
3.
410
Turu tän 75
Mingisugune karavaani kujutus.
A. Nitov
Karavaan.
Vilh. Hauffi muinaslood.
Karavaan.
Ükskord rändas suur karavaan läbi kõrbe. Määratud lagendikul,
kus peale taeva ega liiva midagi näha polnud, kuuldus juba kaugelt
kaameli kellukeste ja hobuse kuljuste kõlinat; eelkäiv tolmupilv märkis-
ta lähenemist. Kui tuul selle üürikeseks laialiajas, pimestas valgete
riiete ja sõjariistade hiilgus silmi. Sarnane vaade avanes mehele, kes
kõrvalt karavaani poole ratsutas. Ta ilusal Araabia täkul oli sadulaks
Tiigrinahk ja helepunasest nahast ratsutite külles- rippusid hõbekellukesed.
pead ehtis suletutt. Ratsanik näis tugev noormees olema ja ta riiete toredus
ei jäänud hobuse ehetest taha: valge, kullaga tikitud turban kattis pead;
kuub ja laiad volditud püksid olid tulipunased, küllepeal rippus, rikkalikult
ilustatud käepidemega mõõk. Turban oli sügavasti pähe vajutatud, mustad,
välkuvad silmad karvaste kulmude all, pikk, kotkaninast rinnuni ulatav
habe, andsid talle sõjaka ilme. Kui ratsanik karavaani eelsõitjaist
umbes viiekümne sammu kaugusele jõudnud, andis ta hobusele kannukseid
ja seisis sekundi jooksul voori eesotsas. Üksikut ratsanikku läbi kõrbe
tulemas näha, oli nii haruldane sündmus, et valvurid kallaletungimist
kartes, piigid talle ette hoidsid. "Mis te mõtlete?“ hüüdis ratsanik, end
nii sõjakalt vastuvõetavat nähes. „Arvate, et ainus ratsanik teie karavaanile
kallaletungib?" Häbistatult tõmbasid vahid piigid tagasi, nende juhataja
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.78)

Lehekülg 85
81p
niisama ka teised südamlikud
soovid teile, kes mis lasevad
oletada, et on lootust heale
viljale. Ja seesama rõõmustabki
mind, et pidin sule võtma ja
ka teile mõned read kirjutama,
Ja meie Isa laseb veel midagi
teile ütelda, kui teie ja teie
kaastöölised, kelle kätesse on
see usaldatud jäävad tuk-
kuma, ja siin siseriigis kül-
lalt rahu, tõe ja õiguse tunde-
märke ei tunta, siis saab tema
jälle teised usaldusemehed siia
seadma. Muidugi see ei sünni-
üle öö ega päeva, sest tema
on rikas ja pikameeleline
helduses.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 191
126
Kaupmees ja eesel.
Kaupmehel oli eesel. Kord ostis kaupmees
kotitäis soola, pani eesli selga ja läks koju
ühest ojast üleminnes komistas eesel ja
kukkus vette. Sool sulas ruttu ära ja
lagunes vette laiali, kott jäi tühjaks. Rõõm-
salt läks eesel kojupoole.
Teinekord ostis kaupmees jälle soola.
Tee läks endiselt üle oja. Eesel tahtis koor-
mat kergitada ja kukutas ennast jälle vette.
kaupmees sai aga kavalusest aru.
Ta ostis kotitäie käsnu ja pani eesli selga.
Kui eesel ennast jälle vette kukutas imbu-
sid käsnad vett täis ja nüüd oli vaesel
eeslil kahekordne koorm kanda.
Tõlk A.P-na.

Lehekülg 272
198p
Ülesanne.
Kahel poisil oli kask mahla
jooksmas. Ta andis igapäev
10 toopi mahla. Ühel õh-
tule tuli üks neist poistest
mahlaga; kümne toobine
lähker käes. Tänavas tuli
tal'e teine poiss wastu, kes
ka mahla läks tooma, seits-
me ja kolme toobiline
lähker käes. Aga et mahl
juba toodud oli, siis oli
vaja ainult ta ainult
pooleks mõõta. Nii hakkas
ka mõõtmine kolme riista abil,
mis neil oli. Millwiisil
said poisid mahla pooleks,
et kummagile viis toopi
saaks?
A. J.
Tähendus:
Karlowa tän. 75 k. 6.
Järgmisesse "LL."
numbisse saab.
wastused saadet.
Arnold Jürgenson.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.78)

Lehekülg 74
71
Lp.
härra prof. Jaan Tõnissonile.
Auwäärt rahwapoeg ja tõelise wabaduse ning
õilsema walitsuswormi-demokraatia weendunud kaitsja ning
apostel tänapäewa Eestis!
Wõtke wastu selle lihtsa kirja kaudu minu - ühe
lihtsa mehe- südamlikemad õnnesoowid ja õnnitlused
Teie aupäewal - 70. aastaseks saamisel!
Olge tänatud kõige kõrgewäärtuslise ja sellega ühes sügawa-
sisulise waimse päranduse eest Teie "töös ja wõitluses".
oma kodumaa ja rahwa hääks kesk kõrgepingelist heitlust
oma tõekspidamiste eest!
Küll süda nutab, et peame-Teie tõsised austajad
ja Teid mõistwad poolehoidjad ja kaaswõitlejad kaugel ja
ligidal, linnas ja maal - olema ilma ühendavast sidemest
Teiega oma armsa, juba isade poolt loetud ja hinnatud
"Postimehe" puudumisel! Aga meie elame ja-karastume!
Soe, maamehelik käepigistus Teile!
Jäen ustawalt Teile - kui tarwis, jõudupidi waraga - ka
"Postimehe" suhtes parimat lootes.
Johannes Arjukese.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 108
62
särki; puusätki pandi ka vanaema arm ja
laulud. Oli jälle pühapäeva hommik. Ilm
oli ilus, nagu ikkagi. Päike tõusis sama ilus-
ti ning värblased sirtsusid rõõmsasti. Täna
pidi vanaema maetama, igavesti meist lahku-
ma. Kiriku juurde võeti meidki õega kaasa.
Vaikselt käis rahvas puusärgi järele surnu aia-
le. Vanaema lasti hauda. Valusad pisarad tu-
lid mul silma. Igaveste oli vanaema meist
kadunud... Kevade päike tõusis ikka ilusti
ning kuldas metsa latwu nagu ennemgi,
aga minu silmis ei olnud kõik endine ilus,
sest koht söögitoas oli tühi, kus vanaema istus.
S. Kask
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 166
112
mehes oma wana sõbra ära, teretas ja küsis: "Kuhu peale sinu
teekond läheb?"
"mittutuhat wersta ikka edasi, kuni Jerusalemma, kus
Kristuse haud on. Seal palun ma, ja ostan Sultani käest
oma venna lahti, kes seal wangis on. Selleks korjan ma nüüd
raha," ütles usurändaja.
"Siis wõta ka minu penni," ütles kerjus ja andis usurändajale
penni "kül mina ikka leiba kuskilt saan." Kui kaupmees seda lugu
nägi, andis ta kerjusele leiba ja usurändajale raha.
Nüüd rändas usurändaja mitmetest maadest läbi ja sõitis
laewaga ülemere Jerusalemma. Jerusalemmas palus ta enne
Issanda haua peal ja läks siis Sultani juurde. Ta pakkus
Sultanile raha, et see ta wenna lahti laseks. Kuid Sultan
tahtis weel rohkem raha saada kui usurändaja tale pakkus.
"Siis ei wõi ma sulle enam rohkem raha pakkuda, kui
üht penni, mis mulle üks kerjus omast armust andis." ütles
usurändaja ja pakkus särawat penni Sultanile. Wiimaks
wõttis Sultan penni wastu, pani tasku ja laskis usurän-
daja wenna priiks.
Mõne aja pärast kuulutas keiser Sultanile sõda ja hakkas
oma sõjawäega Jerusalemma tungima. Nüüd algas lahing: noo-
led lendasid wihisedes, kära oli igal pool suur, siin ja seal
kukkusid mehed maha, uued astusid ette. Sultan oli ise ka sõjas.
Ükskord tuli üks nool õigest Sultani peale, aga kui suur oli
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 57
58p
Eesti päewalehe, Postimehele,
50 Aastad oled saa
Siin waimu põldu harind kaa
Mis ohakatest humminu
Ja pimetusest pakkane,
Sa Kalju Kindel Postimees
Käid kindlad rada rahwa ees
Ja äiged teed neil näitad saa
Kes pimetuses kobawad
Küll pimeduse wõim on suur
Weel rahwa sees on horja juur-
Mis mitmekümneaastaga
Ja pole wälja selgind taa
Me rõõmsad siisgi olemee
ja Edu poole sammume
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 164
44.
146
Poiss oli Laura suure mänguhobuse vankriga üles leidnud ja
kui tõsine hobuse mees, tõi ta saali keskele. Laura ootas rõõmsana:
„Mine vankrisse,“ sõnas poiss, kui kõik korras oli. „Ei sinna.
Sinna ettepoole, mina lähen tahapoole.
Laura istus ette ja poiss taha.
„Linalakka hobune, ja puurattad vankril...“
Vaevalt pani keegi muu peale Leena sõnu tähele, kes nende üle
südamest naeris. Lektor ja proua imestasid isekeskis poisi hääle
täielikkust ja ilusat kõla.
„Sina oled ju päris laulumees,“ sõnas lektor vaimustatult.
„Mina olen laulnud pennide eest, aga nüüd ma ei taha penna“
Laura tõusis vankris püsti ja, poisi poole poorates, võttis
tal kaelast kinni:
„Tahan sind ilusasti hoida.“
„Ära, ära hoia!“ sõnas poiss tõrjudes.
„Hoian,“ kinnitas Laura.
„Meil läheb hullusti, kui sa minust kinni hoiad,“ hädaldas poiss
ikka rohkem.
Vanker kaldus tahapoole ja poiss ja Laura kukkusid nii
õnnetult põrandale, et vaatajad ehmatasid. Aga enne, kui nad
veel liigutadagi said, oli poiss juba püsti ja aitas Laura jalule.
Siis vaatas ta Laurale lähedalt silmi ja naeratas kui julgusta-
oli
miseks. Lauragi naeratas. Ja kui ta Laura naeratama saanud,
sõnas ta, ikka lähedalt silmi vaadates:
„Kas ma ei ütelnud sulle, eit, et ära hoia minust kinni, et
meil läheb hullusti.“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 356
III.
263
Tõeste see meeldis kõigile, kui ta keppi kahe käpaga kinni
hoidis pabeross suus ja müts peas.
Wiimaks õmblesin talle veel ilusad punased
püksid. Aga neid ei näind ta küll heameelega
oma jalas.
üks kord tuli isa juure üks võeras.
Ma kutsusin koera oma juure ja panin ta mundri
ja sundisin teda nii sinna tuppa minema kus võeras
oli. Ma tõmbasin ukse natuke praokile ta pistis
sealt vahelt nina sisse ja hakkas võerast heina nähes
urisema, siis olin talle natuke kuri. Peale selle läks ta kohe
sisse astus mõned sammud, pööras aga uueste
ukse poole et vaadata kas ma ka tulen. Sel
silmapilgul nägi võeras teda tagant poolt.
Ta ei saanud esite aru, mis elajas see küll olema
pidi, kas inimese laps või loom. Ma näitasin
koerale sõrmega et ta ära ei tuleks. Siis jooksis
ta täies mängu tujus võera juure ja haugatas,
see oli nagu teretus, selle juures kukkus pabeross
maha, ta oskas teda jälle ruttu üles võtta, seda ma
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.78)

Lehekülg 175
71
Kiitus ja au ning lugupidamine Eesti asja
edasiviijale. Et südame tuluke ära ei kustuks
waid edasi põleks Teie kõrges vanaduses, -
70a., millist tähtpäewa Teie täna pühitsete
Elagu vana Jaan!
Selle nime all tunneb Teid rahvas. Nende
ametlikkude nimedega on nüüd häda. Kord
kirjutatakse Jaan Tõnisson, siis Tõnison ja
vanades kirjadu Tennisšhoon. Meie kandi rah-
vas hüüab Teid ka Tõnujaan. Kes see meest
võib sundida nime muuta. Jumal hoidku
selle eest! Kuid on weel südametunnistus, kelle
häält tuleb kuulata. Mõni kord on liha
valmis aga vaim on juba nõdraks jäänud.
Ei tahaks uskuda et veel seda Teiest.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 92
Imelik puding.
54
Ühel päeval meie juures võõrsil olles
palus meie onu Roobert meid oma
juure külla tulla. Ta lubas meile süüa
anda niisugust pudingit, mille valmis-
tamiseks tarvisminevad ained olevat
enam kui tuhandele mehele tööd
andnud!
Tohoh, see on aga puding, mille
(alles)
valmistamisest on tuhat meest osa
võtnud, mida on tuhat inimest val-
mistanud! Siis peab ta nii suur
olema, nagu mõni kirik!"
"Hää, minu poisid", ütles onu,
Roobert, "Homme lõuna ajal saate
teie seda näha.
Vaevalt olime järgmisel päeval
hommikueinet võtnud, kui hakkasime

Lehekülg 264
17 veebruaril 1921 a.
V. A.
191
"Lastelehe" toim.!
Siin juures saadan Teile kaks "laulu" ja
ühe "jutu", mida siis kui nad "sünnnivad"
"Lastelehes" ära palun trükkida. Minul on
veel umbes 1 1/2 tosinat sama "sorti" juttu
ja 1/2 tosinat "laule", mida siis, kui soovite,
Teile saadan. Ühtlasi võin ka pilte joonis-
ta, vastavatele "juttele" ja "laulele." Et ma
ennem veel ajalehtedega "ärilises ühenduses"
pole olnud, siis ei mõista ma tasuks mingi
sugust summat küsida, vaid jatan selle
Teie oma otsustada
Kõige austusega.
Joh. Kangilaski
Riia tän. No 2. krt 2. Siin.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 258
248
Põltsamaal 17.IV.34
Armas hra Tõnisson.
Südamest tänan Teid Teie lahkete soovide eest
minu sünnipäeva puhul. Mu armas sõber, õpetaja
Lesta, võttis vaevaks ja sõitis ise meie juure Põltsa
maale ja äratis mind sünnipäeva hommikul Teie
lugupeetud lehega. Teie hindate mind liiga väga.
Ka meie Konsistoorium ei ole mind ära unustanud
ja õnnesoovidega rõõmustanud. Tänan veel kord täiest
südamest. Kui Jumal aitab, tahan veel töötada Ju-
mala riigi auks ja meie kalli isamas kasuks.
Südamlikumaid tervitusi
Teie
V. Frey.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 75
w.a.
Lastelehe
45
tallitus.
Saadan siin Lastelehes
No 4das olewate mõis-
tatuste seletused.
Esimese vastus: Hobune
käib naelte pääl:
Teise vastus: Sõnast
puusepp ära võtta
silp puu jääb järele
sepp
Kolmanda vastus:
Päeva võib ette näha
kalendris.
Neljanda vastus:
Paberi poognaga ei

Lehekülg 89
52p
valmis talle sinna teed juhtama, rõõmus-
tades et siis kutsumata külalisest lahti saan.
Kuid oota! Nimetatud mõis jõudis kätte.
Minu seltsiline aga ei mõtelnudki lahkuda.
Ta mõõtis mind silmadega pealaest jala-
tallani, nagu midagi otsides. Äkki jäi ta
pilk minu kulduuri pääle peatama, mis
olin hiljuti oma vanematelt kingituseks
saanud.
Tükk maad sammusime sõnalausumata.
Juba lõppes mets ära ja algas lage väli, kuid
veel kaugel olid inimeste eluasemed. Ta pani
käe mulle õla pääle ning tõmbas pussi tupest
välja. Hirm tegi mu jalad nõrgaks, kuid karju-
da ei julgenud. Tõmbasin uuri käe päält
lahti ja viskasin maha ning tahtsin ise
jooksma hakata; jälle aga pidas ta mind
kinni ja haavas mind noaga. Ta arvas vist,
et ma teda ära tundsin ning talle seega
hädaohtlikuks võisin saada. Unustasin valu
ning välgukiirusega tungis mu pähe uus mõte.
Ma kobasin käega maast ja õnneks juhtus
mulle kätte mingisugune oksadega teivas.
Ilma et isegi oleksin teadnud, kuidas, ker
kerkis mu käsi ja hoop tabas mu vastast,
langedes talle otse meelekohta. Nägin, kuidas
ta maha langes ja suust, ninast purskas
tal veri välja. Ma andsin jalgele tuld. Olin
peaaegu nõrkenud, kui ühe majakese juure
jõudsin, ma olin haavast kaunis palju verd
kaotanud.
Vanemad tulid ka poole tunni pärast
sama teed ning ma sain nendega pool-
surnult koju. Haav, mida ma sain, ei olnud
küll iseenesest raske, kuid sinna juure

Lehekülg 269
3.
196
"Ega's igaüks "sussi" ei saa. Ainult niid, kellel
Jaan nime on ja kis 12 aastat vanad on. Sea oled
kiiges 9 aastane..." seletas Jaan.
See seletus oli nagu kapa täis külma vett Mihkli
kaela. Ta kiirelt tõusnud tuju langes korraga alla,
ja ta jäi nii veidraste seisma ja Jaani otsa vahti-
ma, et sellel naer pääle tükkis. Jaan tahtis aga
Mihkelt veel ninapidi vedada ja et ta naerul nägu
teda mitte ära ei annaks, pööris ta selja Mihkli
poole ja hakkas põhjalikult oma nina puhastama.
„Aga," ütles Mihkel natukese aja pärast, "sea
nõiu omal' teene "suss" veel ja anna siis mulle."
„Ega ma teist enam ei saa nõidu.“
Mihklil tükkis nutt kallale. Ta nuuskas mitu
korda nina ja tõmbas käe seljaga üle silmade.
Jaan vaatas teda natuke aega naerul näoga, siis
hakkas tal korraga Mihklist hale ja ta ütles:
kahju
"Ega ma oma "sussi" ka es nõiu, ma tegin ta
ikki isi; ma mudu petsin sind, et ma nõidsin. Ära
ikke! Ma võin sul ka ühe "sussi" teha, mul jäi oma
jaost muist toru viil üle."
Mihkli nutt oli korraga kadunud. Ta ei läbenud
enam selle häämeelega, et siiski "sussi" saab, enam
paigalgi seista ja hakkas ühe jala päält teisele kar-
gama kuna ta ise kilkas:
"Mea saan "sussi". Mea saan "sussi!"...
-gila-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 372
Kodus!
277
Kui armas on istu.
kodu kolde eel.
Nii soe ja mahe
kui tuli praksub leel.
Küll wilu ja wõeras
on kodust wäljaspool.
Sääl palju on muret
ja puudub ema hool.
Sääl tuisud ja tormid
ja mitmed petmused,
need wiiwad rinnast rahu
ja toowad silmi weed. -
Küll armas on käia
Mu kodu õuella;
Weel armsam pärast sõuda
All järwel paadiga.
Soome keelest Julius Kangur

Lehekülg 386
Okasroosikene.
291
Muiste elasiwad üks kuningas ja kuninganna. Nendel ei
olnud lapsi ja nemad oliwad sellepärast suures mures. Wiimaks
ometi läks nende soow täide ja nemad saiwad omale weikese
tütre. See oli wäga ilus ja sünnitas wanematele suurt rõõmu. Nüüd
pani kuningas rõõmu pärast suure pidu toime ja kutsus kõik
oma sugulased, sõbrad ja tuttawad kokku. Ka nõiad ehk targad
olid kutsutud, et nemad lapsele oma imeandisid jagaksid ja
temale tulewikku ette kuulutaks. Terwes kuningriigis oli aga
kokku kolmteistkümmend nõida.
Et kuningal ainult kaksiteistkümmend kullast waagnat
oli, kust neile süüa wõis anda, siis ei võinud ta kolmeteist-
kümnendat mitte kutsuda. Kõik kutsutud tuliwad kokku
ja pidu peeti suure toredusega ära. Kui pidu möödas, tuli-
-wad kõik nõiad korda mööda ja jagasiwad lapsele oma
andisid: üks rikkust, teine headust kolmas armastust,
neljas iludust j.n.e. Kuni kõik üksteistkümmend omad
soowid ära oliwad awaldanud. Seal tuli häkitselt sisse
kolmasteistkümnes nõid, kes kätte tahtis maksta kunin-
gale, et teda kutsumata jätnud ja ütles: "Kuningatütar
peab oma wiieteistkümnenda eluaasta sees woki wärtna
läbi surma leidma!" Nende sõnade järele läks ta uksest wälja
ja kadus ära. Kõik külalised seisiwad üllatanult ja ei teadnud
mis peale hakata. Seal tuli weel kaksteistkümnes nõid ette,
Kelle soow weel awaldamata ja ütles, et kurja eemale hoida:
„See ei pea mitte surm, waid sadaaastane sügaw uni olema,
millesse kuningatütar saab langema."
Kuningas, kes oma armast last kõige hädaohtude eest kaitsta
püüdis, laskis kohe terwest kuningriigist kõik wokid ja
wärtnad ära häwitada.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 420
Haige
Katke.
Õhtupoolikul tundis Aliide ennast vähe haige-
na. Ta otsaesine kuumetas pisut. Ta heitis sängi,
võttes varnast isa kasuka pääle. Olles paksu
kasuka all oli siiski külm. Külmavärinad jook-
sid vabinal üle keha. Varsti tuli uni ja ta lan-
ges selle rüppe. Paari tunni pärast virgudes,
kuumetas pää tublisti. Meelekoht tuksus ma-
sinlikult otsekui oleks sääl haamriga peks-
tud. Ta lausus emale, kui see kambri tuli:
"Pää kuumetab koledasti."
"Sa külmedasid eila end ära, armas laps," ema
armastas Aliidet ikka armsaks lapseks ehk
armsaks tütreks nimetada. Ta ruttas sängi juure
et tütre otsaesist kobada.
"Jah, tõesti on pää kuum õhetab kui köetud
ahi." Emal oli väljas talitusi ja ruttas jälle väl-
ja tütart üksi kambri jättes.
"Ehk jahutab külma vee lapp kuumetavat
pääd" mõtles Aliide tõusis sängist võttis käte-
rätiku ja läks välja rätti külma vetti kastma.
Väljas ei olnud ühtegi veetünni ega tõrt ja selle-
pärast läks ta käevule, mis oli karjaaias. Siin
oli külma vett küllalt, vannid ja mollid olid vett
peaaegu täis. Ta kastis räti vanni ja pigistas
siis kuivaks. Ema nägi teda laudast ja hüüdis:
„Aliide, miks sa välja tulid ennast külmetama?“
Tütar läks tagasi tuppa. Köitis rätiku ümber
pää ja heitis jälle sängi. Tundus paremust. Kuid
varsti oli rätik kuum ja pää õhetas endiselt
318
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 471
II.
362
5.
ammu suured inimesed! Nad olid alles ikkagi lapsed, kui neid teiste omasugustega
kirikus õnnistati... "Tik! tak! - tik! tak! - ütles ikka veel vana kell, ja neli aastat,
neli aastat peale seda päeva kirikus, oli ta seda ütelnud. Poisikesest ja tütarlapsest olid
kena noormees ja õitsev neiu saanud. Ei uskunud noormees ikkagi veel aja lendu? -
Ei ikkagi! Sest ikka istus ta koolipingil, nagu siiski, - ja ikke alles rõõmustas ta
õppevaheaja peale. Ja nii sagedasti, kui need tulid, oli ta armsasse isamajasse tulnud,
ja temal ja õel näis, nad ikka alles lapsed. Nüüd korraga seisis uuselu
tema ees. Ta sai üliõpilaseks ja soovis õpetajaks saada; - isa oli sellega nõus, ja
kui rõõmus oli veel ema. Ja üliõpilased on lõbusad inimesed, laulavad nad ju isegi:
"Mailmas polegi ilusamat elu, kui seda on üliõpilase elu!"
Nad kannavad ilusad värvilisa mütsa; talitajat, kes neile hommikuti kohvi toob ja
tuba koristab nimetavad nad luuaks, oma maja peremeest vilistriks. Kui kentsakas?
Kui siis vaheaeg tuli, tuli ka kommerss! Viimane rõõmus koosviibimine, enne
laialiminekut. Kui see lõppenud, läks ka tema koju. Seal seisis ikka alles vana kell ja
tiksus endiselt. Kuidas rõõmustasid isa ja ema, kui suured silmad tegid õde ja kägu
teha jällenähes! Jutustamisel ei tulnud lõppu; kui teaduslikult poiss kõneleda
oskas! - See tore müts ja rinnapael! - Ema ja õde silmitsesid seda vist sadat korda
ja kägugi kõõritas sinnapoole. Ainult veike mehike ei näinud midagi tähele-
panema; see äritas kägu. „Vaata!" Vaata ometi." hüüdis ta „kui toredaks poisiks ta on
sirgunud! Kas sa teda siis enam sugugi ei tunne? Sa ei ole kuulnudki vistist,
mis ta meile jutustas?" Nüüd tahtis ta seda ise teha, aga veike mehike kohmas karedalt
vahele: "Pole aega, pean marssima!" Ja ka noormees pidi varsti marssima:
vana kell oli, tik! tak! - tik! tak! ütelnud, ja - koolivaheaeg oli mööda. Isa andis
talle haljaste rahadega täidetud koti ja ema ehtis teda, kui peigmeest. Armsad
vanemad! Kui head nad alati olid; nad andsid talle pea rohkem, kui jõud lubas!
Lahkumisel sai ta mõndagi tõsist õpetust teele kaasa. „Ole rahaga kokkuhoidlik,
ma pean teda vaevaga teenima," ütles isa. „Aeg lendab, mõtle eksamite peale, ole virk ja
ära unistustega aega viida," lausus ema. Ta teadis küll, mis ema sellega mõtles: oli
ta ju varemalt luuletajaks saada tahtnud, ja oleks seda nüüdki tahnud; sagedaste
istus ta unistates ja sepitses mõne laulu ehk muinasloo, mõnda oli vistist emagi näinud.
Aga teises semestris, - mis ema ka peaks muretsema! Aega küllalt! Pole
mingit kiiret! Seal istus ta jälle oma kambrikeses sõprade, raamatute, keskel.“ Jah-
kui need õpperaamatud oleks, oleks ta kaugele võinud saada; aga kahjuks olid need
luuletajad ja kirjanikud, oh, kui tema ka sarnaseks saaks!" Ta unistas luuletusi
ja muinasjutte. "Tik! tak! - tik! tak!" ütles vana kell isamajas... Päev järgnes päevale,
päevest nädalaks, nädalaist kuud, varsti oli kommers ja semester lõpul.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 485
369
sukat, et oleks kergem ja lahedam
liikuda kevadeõhus. -
Mitu aega liigeb Kevad üle maa,
kuni säravad kõik kohad kauni-
mas õite ehtes, kuni liigub igalpool
elu.
Rahuldatult naeratab Kevad siis.
uhkeks on ta ehtinud looduse, uut
valitsejat, Suve, vastu võtma.
Siis tuleb suvi tuiskaval sõidul
venna tööd jatkama, asub aegaviit-
mata kibedasse töösse.
Oi palju on tal tööd!
Esimese tervitusena külvab ta
suvelilli närtsimalöövate kevadeõite
keskele, andes uut tööd ja toitu miljoni-
tele mesilastele.
Siis kaldab ta sooja vihma ja ja-
gab jälle ohtralt päikesepaistet, ära-
tades suveoraseid tärkama ja ergu-
tades talveoraseid jõudsale kasvami-
sele. Edasi sunnib ta kevadelillede
vilja küpsemisele, sõidab siis kiirel
traavil üle väljade ja aasade ning
ta hobuste kabjad puistavad laiali-
võilillede lemlelisi seemneid.
Juba lainetab luhtadel lopsa-
kas rohi, kirjatud miljonitest mitmet-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 122
Juku: "Sul on kolm õuna, mulle jäi
seitse õuna."
Ats: "Hää poiss, et mulle ka mõne
andsid."
52. Mamma, õe!
Eeni mamma jäi haigeks ja wiidi lin-
na tohtri juurde. Papa kutsus " Wana
Mari" kodu talitama. "Wana Mari" oli
Eenile kuri: ei annud hästi süüa ja
peksis wahel. Eeni otsis igalt poolt
mammat ja hõikus: "Mamma, õe!
Kus sa oled?"
53. Papa, õe!
Papa läks hommiku wara metsa
taga heinamaale. Eeni magas alles.
Kui Eeni ärkas, jooksis ta särgi
wäel wälja karjamaale, kus "Küü-
dik" sõi, Eeni järele jooksis krants-
kaelaga koer "Neero." Eeni hõikas:
"Papa, õe!" Papa tuli, wõttis Eeni
sülle, wiis kodu pani riidesse ja wõt=
tis ühes heinamaale kaasa.
54. Wõtta sülle!
Heinamaale minnes wäsis Eeni ära
ja palus: "Papa, wõta mind sülle!"
Papa wõttis Eeni sülle. Natukese aja
pärast palus Eeni: "Pai papa, wõta
mind kukile ja ronis siis isa turjale.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 154
34.
136
had magada? Mis?“
„Magan, kui ilusat und näen,“ vastas Laura.
„Või nii? Kas see nüüd ka põhjuseks oli? Või unenägija on meil
siis õnge otsas,“ sõnas tohter. „Missugust ilusat und sa siis nägid,
kas seda võib kuulda saada?“
Ei seda ei saanud kuulda. Laura vaatas vaid ema otsa ja
naeratas oma naeratust: säravaid päevi.
„Kas, kas vahest seda naeratust,“ hüüdis arst ja lektori poole
pöördes jatkas: „Lied ohne Worte.“
Lektor proua punastas.
„Teie, armsad naised, nii ema kui tütar räägite liig nähtavalt:
paljastate omi saladusi." Ja näpistades Laura ümmargust lõuga,
jatkas naeratades: „See on ju teada: Laura nägi und väiksest ven-
nast.“
„Vend tuleb täna,“ sõnas Laura.
„Ohoh, ei sugugi,“ tõendas arst.
„Tuleb!“ kinnitas Laura.
„Kas uneingel seda jutustas?“
„Vend ise ütles.“
„Kas selles ilusas unenäos?“
„Jah.“
„Kas ta suur oli?“
„Nii suur,“ ja Laura näitas käega üle oma pää.
„Nii,“ oli arst nõus, „nii suur vend võib küll tulla. Võib
küll. Väike ei jaksa nii kiiresti joosta. Võib ju suurgi viibida, aga
aga et ta kunagi Laura juure tuleb, see on kindel.“
„Isa saatis Rooma telegrammi,“ seletas Laura
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 206
"Lastelehele"
Kewade tuuled
139
Ah jälle puhuwad kewade wärsket tuuled
heitku te hingest talwe kalgust.
jooge kewade soojust, walgust,
jooge kewade karikast rooside huuled.
Kewade päike sütti hingesse walguse tuld
sütti särama õied, roosid
mühista metsas muistseid loosid.
las wägewalt laenetaks meri - wiljapõld kuld.
Tulge ju puhuwad kewade wärskust tuuled
lilled ja lumest tärkasid üles
Tulge ja mängige siin kewade süles!
Kuula: kas midagi nägewat, wõimsat kuuled.
kuis hõiskel heliseb lindude koor.
Tule ja laula ka sina, wabadust noor!..
Jasso Hermann

Lehekülg 286
206
asuwad söödik seened, mispärast
lehed warakult kollaseks lähe-
wad. Muud putukad talle wiga,
ei tee, sellepärast et ta kihwti
sisaldab. Loomadest on siga kar-
tulitele hädaohtlik, see tuhnib
kartulid üles ja sööb ära.
Kartulitest saame palju kasu;
Inimesed sööwad teda keedetult,
praaditult ja küpsetatult. Iseära-
nis armastawad inimesed küpse-
tatud kartulid. Peale selle tarwi-
tawad kartulid tärklise, piirituse
ja siirupi wabrikud. Mis wabrikule
walmistamisest üle jääb on hea
loomatoit.
L. H.
Lootuse 7 k 2
H. Lepp.

Lehekülg 384
jällegi jaanituled süüdatak-
se. Need tuled paistavad
valge suveöö sees väikeste
Valgete täpetena, mis meelde
tuletavad sõnajala õit, mis
samuti valge olevat. 289
Peale tule mängitakse, tant-
sitakse ja lauldakse kunni
hommikune valge väljas.
Ja kui hommikul päikene
kes nähtavasti mõne nõia-
moori toetusel laukast
kuhu ta õhtul kadus, välja
on saanud ja punetava helgi-
na loodust valgustab, siis
näeb ta ainult mustavaid
tuleasemeid ja inimesi
kes öisest pidustusest uni-
setena liiguvad. Ülal on
vara hommikul ainult
karjased ja teised kelle toi-
metused edasi lükkamist

Lehekülg 464
No: 2
357
Aga korraga kuulsin ma ühte
pröginat ma, jäin kuulama,
uuesti kostis aga, waljumalt kui,
enne.
Nüüd märkasin et seal midagi
tingimata peab olema.
Ma, jäin paigale ning ootasin
mis sünnib.
Warsti sellejärele ilmus üks walge
loomakene, see oli tuhkur, jah,
tuhkur oli see.
Seda nähes tahtsin ma, teiba
wõtta ja, wirutada, kuid teiwast
ei olnud seal enam kus ta alati
on seisnud.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 186
Sügise öö
Tuul mühab puulatvades, ägab, hulub akna taga
Vihma sajab tihedalt, mängides viskab jämedaid piiskasid
vastu akent. Nagu väsinud vanakene värisevate sõrmedega
koputab ta akna pihta, siis aga välgukiirusel, nagu
kontidest piinatud; visatakse ta puude vastu ja säält
voolab ta mühisedes maha.
Kõrgel mäeharjal vilistab raudteerong, tuul vastab
huludes, kiunudes lämmatab vile oma mühaga.
Õue peal hauguvad koerad vihaselt kedagi hilist
rändajat läbi pimeda öö. Tuul keerutab, mängib
vihaselt vana lagunenud õlest kaltuksega, pillab
õlgi ja samblaid oue peale maha.
Toas on pime, ainult hall hämarik vaatab
aknast sisse.
Seisatan ahju juures.
Kuulatan, mis torm mulle väljas jutustab hoigades
ja kaebades; tunnen kuidas vaiksed videviku
varjud ruttu läbi toa libisevad.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 21
Võrus, 28. okt. 1924.
Väga austet „Lastelehe“ toimetaja!
Saadan Teile jälle paar oma luuletust, mida avaldada
palun Teie lugupeetud „Lastelehes.“ Luuletusi palun arvata tasu
alla.
Kõige austusega: Meinhard Aleksa.
Minu aadress: Võru, Pajo tän. 10.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 250
240
Väga austatud.
harra professor Jaan Tõnisson.
Tänan südamest Teid ja Teie perekonda
lahke õnnitluse eest minu sünnipäevaks
Oskar Luts
Tartus, 20.IV.37.
P. S. Olin kauemat aega tõsiselt haige
ega saanud varemini tänada.
O. L.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 113
65
Öökulli huikamine. x)
L. Kuusler
7 kl.
(Minu läbi elamus.)
Päike oli looja läinud. Õhtu hämarus
kattis maad. Lillekesed magasid.
Linnud ei laulnud; ainult lähemas
kaasikus laksutas veel ööpik oma lugu,
nagu manitsedes teosi linnde, kes nii
vara magama läksid.
Metsa puud seosid väikselt.
Mõni kaseneid pistis pea teisega
kokku ja sosistas juttu.
Pärast jäi kõik vaikseks: ööpik
ei laksutanud, tuuleõhk vaikis, kui
uinus unesse.
Ma istusin akna all ja vaatasin
vaikselt seisvaid puid. Tegin akna
lahti, värske lillelõhn tungis tuppa.
Ma ei tahtnud enam toas seista.
x) Väike-Maarja reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase L Kuusleri kirjatöö kirjutatud vabale teemale.
"Minu läbielamus." Korrigeerinud Eesti keele õp. N. Tann.

Lehekülg 166
105p
mis nööride peal kuivasid. Jahimees
võttis ta värske põdrapraadiga vastu.
Nad rääkisid palju ja viimaks ütles
ta jahimehele: "Mul on tüttar kodu, kes
kõige tugevamale läheb, ja olen leidnud,
et teie kõige tugevam olete." Siis rääkis
ta ka enda juhtumistest, kõige tugevama
leidmisel. Jahimees oli nõus mehe ette-
panemisega, tütre kosimese asjus, ja ta
läks mehega ühes viimase kodu. Pulmad
peeti rõõmsalt ja rikkalikult. Elavad
praegu, kui pole surnud.
A. J.
Arnold Jürgenson.
Karlova tän. 75 kr. 6.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 473
263
7.
sina aru, ütles jälle mehike, „sa oled ju ainult lind. Vaata sõrmust: kus on algus,
kus lõpp? Ikka seal, aga mitte kuskil! Niisama nagu meie all, kellas. Näitajad
käivad ringi ja mõõdavad aega, ja ei mõõda teda kunagi. Nagu nemad lähevad, läheb ka
aeg, - kus ta algab?, kas ta lõpeb? – Sekunditest minutid, neist tunnid, tundest
päevad, päevadest aastad, aastatest aastatuhanded, miljonid. Ja mis on see kõik
igaviku rüpes? - Tilk vett meres!" "Ei, mis sa ütled!" ütles-kägu, "ja nii kaua
kestab armastus? - Aga tütarlaps on ju surnud." - "Surnud?" - ütles mehike,
„aga tõsi, sa oled ju ainult lind! - Mis on surm?" Uus elu! Ja suremine ainult
uueste sündimine!" "Ei, mis sa ütled!" imestas jälle kägu, siis elab ta veel?“
"Kas ta elab! Kas sa ise ei näe, kui õnnelikult ta naeratab? Aga kõrgel
üleval, kus päike paistab, elab ta: palju toredamas ilmas, kui meie maa, kus
ühtegi valu ega kannatust enam pole, kus igavene armu ja rõõmu kevade valitseb!“
"Ei, mis sa ütled!" lausus kägu uueste, - "ma tahaks ka inimene ja seal
üleval olla!", Mis ma ütlen!- Seal üleval on inimestel ka tiivad, ometigi
pole nad linnud! Nad näevad ja teavad kõik, mis maa peal sünnib, teawad, kuna
"see nende armsad omaksed ülesse tulevad." Siin jäi veike mehike korraga vait, sest
väljas helisesid kellad ja mustad inimesed tulid tuppa. Nad laulsid kurbi laule ja
puistasid surnu peale lillesid, siis kandsid ta igavese puhkusele...
Vana kell hakkas jälle tiksuma, kägu kukkuma ja veike mehike pidi jälle
marssima. Seda pidi ka vend, sest - rõõmus oli juba ammu maetud. Jälle
istus ta oma toas, sõprade juures, unistas ja luuletas.- Kaua kell kodus lausus:
"Tik! tak! - Tik! Tak, - ja aeg läks üle tema ja vanemate, nende valu lahutates.
Hea ema! kui tihti kirjutas ta pojale ja hoolitses tema eest. „Ära viida unis-
tamisega aega," seisis alati kirja lõpus, "mõtle eksami peale ja ole virk!" "Sellega
pole kiiret, mõtles poeg. Õppeaastad läksid mööda, ta unistas... Head vanemad!
ta hävitas nende ilusama lootuse: ta ei tahtnud õpetajaks saada. Mikspärast?
Kui ta unistamise ja luuletamise nurka oleks heitnud ja hoolega õppima hakkanud,
oleks ta äraviidetu järeleõppida võinud? Ja muidugi! Kui ta tahtnud oleks ja mitte
uskunud, et ta luuletaja on. Mõni tema luuletus oli juba avaldatud ja see pimestas
teda. Kuulsus on nii magus! – Ikka kõrgemale mõtles ta. On ju koguni teine
asi luuletaja, kui lihtne õpetaja olla! Aga, kes luulutustega enesele leiba peab
teenima, on tihti vaene mees. Seda sai ta varsti tunda! Nüüd oli ta
isamajast kaugel, suures linnas, vaevaga sai ta sellest, mis luuletustest sai, äraelada.
Vanemate poole pöörata? Seda ta ei tahtnud; ema oli tema pärast küllalt nutnud
ja isa muretsenud. Nad ei tohtinud teada saada, et tal mitte heaste ei lähe.
Kui hea, et ta midagi oli õppinud; nüüd elatas ta end tunni andmistega. Päeva