Rahvusarhiiv/et_handwriting_complete huggingface dataset:
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 10
9.
Minu lapsepõlw.
Kuna wanaisa oli iseloomult karm, siis põõ-
rasime meie lapsed oma wanemate äraolekul
wanaema poole, kes peaaegu alati meie soowe täitis.
Ühel talwe hommikul küsisime wennaga wanaemalt,
et kas ta ei lubaks meile kelguga sõitma minna.
"Kusti," nii hüüti minu wanemat wenda "sina võid min-
na, aga Jantsu peab veel tuppa jääma; tule, ma
näitan, mis isa sulle eile linnast tõi." Ta ulatas
mulle raamatu, mille esimesel leheküljel oli suur
kukk, just niisugune, nagu meie omad. "Nüüd waata
siia," ütles wanaema ja näitas mulle teist lehekülgi
"Need neli esimest suurt tähti, et A, B. D. E õpid sa kätte;
pea meeles meeles nende nimed, kas saad aru? Ma küsin
warsti, on nad sul selged, siis wõid kelguga
sõita." Sellest ülesandest sain ma ruttu jagu,
sest kelgusõit pakkus meile kõige suuremat lõbu.
Kuidas wanaema mind edasi õpetas, seda ma enam

Lehekülg 11
10.
ei mäleta; kuid lugemise olin ma talwel sedawõrd äraõppi-
nud, et ma isegi teistele kodus pidin ettelugema.
Järgmisel sügisel sain ma juba 6e wõi 7e aas-
taseks. Jälle hakkasime wennaga lund ootama. Ja lumi tu-
ligi. Siis ühel päewal ütles isa: "Homme tuleb kirikhärra
Sopski/Sokolowsky/ Wihtramõisa wäikesid lapsi katsuma
ja sinu wiin ma ka sinna. Nüüd on hea saanitee. Ära
sa aga karda, kui tema sind lugeda laseb või midagi sult
küsib. Mäletan, pärastsumist katsumist tõstis õpetaja mind
ülesse ja kinkis mulle pildi. Näitasin seda kodu teistele
ja olin wist natuke uhke, et ilusa kingituse olin koju
toonud. Peale lugemise olla ma weel "Meie isa" palwe õpetajale
peast üles ütelnud. Mitu aastat hiljem rääkis mulle ema
selle palwe õppimisest järgmist: "Kui sa weel õige wäike olid,
siis magasid sa hästi ja ei tülitanud mind kuigi palju; said sa
aga suuremaks ja juba rääkima hakkasid, siis oli sul igal
hommikul pärast ärkamist esimene sõna: Ema, anna wõi-
leiba! Esialgu täitsin su soovi, kuid aegamööda tüütas see

Lehekülg 12
11.
mind nii, et ma ütlesin: Sa pead enne paluma "Issa meie jne". Teed
sa seda, siis saad wõileiba, muidu mitte. Nii õppisid sa siis
sängis minu etteütlemisel selle palwe pähe." Pean tähen-
dama, minu isa, ema ja wanaema oskasid lugeda ja kirju-
tada; wanaisa aga mitte, kuid tal oli hea meelespi-
damine.
Enne wallakooli astumist, s.o 7.-11, isegi 12. aastani
pidime meie talwe iga kuus kord koolis katsel käima
Nii läksime jälle wennaga jala Wõiari koolimaja poole.
Äkki nägime, et kirikhärra sõidab meile järele. Tema
kõrval istus Asino/ Asinoja/Mai. Meile lähedale jõu-
des hüüdis õpetaja: "Kusti ja Jantsu, astuge saani!" Olime
rõõmsad, et sõita saime. Hanikoorma lähedal läks
Mai maha ja meie kihutasime edasi koolimaja poole.
Sealt koju jõudes, küsis isa:" Kas oskasite ka koolmeistrile
wastata?" Täna küsis kirikhärra, ütlesin mina, meie
wäljal wõttis ta meid peale. Asino Mai istus ka saanis
ja kui ta Hanikoorma lähedal lahkus, andsid nad musu
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 13
12.
"Pea suu, mis sa lobad," hüüdis isa kurjasti. Läksin
eemale ja mõtlesin: Ema kordab mulle alati: "Kui mõni
sinu tädidest meile tuleb wõi meie neile külla lähme, siis
pead sa igakord terwitades ja jumalaga jättes tädi käele musu
andma ja ristiisa wõi onu käele laksu lööma." Nüüd
aga sain selle sõna pärast isa käest tõreleda. Kirik-
härra käis ka heinaajal Kargussaares, sest nii tema kui ka
Asino heinamaad olid meie piiri ääres.
Wallakooli astumisel pani koolmeister minu
teise talwe õpilaste hulka istuma, sest ma oskasin
juba lugeda ja wist ka natukene kirjutada, kuna esi-
mese talwe lapsed weel tähte õppisid ja sõnu weer-
sid, nagu m,i=mi, n,a=na = mina ja siis kooris
kordasid, mis meid tihti naerma ajas. Ja mis üle ei
wõi lapsed küll naerda! Eelminewal kooliaastal olla
õpilased weel testamendi järele lugemist õppinud, meie
aga saime juba esimese nädala lõpul C.R. Jakobsoni
lugemiku. Jakob Wihterstein oli meie õpetaja, kellega

Lehekülg 14
13.
meie mõnikord ka lumesõda mängisime, mis meile
poistele eriti palju lõbu pakkus. Sellest armsast su-
veta lapsepõlwest on mul weel mõni üpris kena, kuid
udune mälestus järele jäänud.
Minu poisikeseiga
Pärast wallakooli lõpetamist taheti mind kõstri-
kooli saata, kuid isa arvas: "Pead weel seniks koju
jääma, kodu tööd tegema, ja suwel karjas käima, kui
meie omale kihelkonnakoolmeistri saame; kõster käib
tihti lapsi ristimas ja surnuid matmas ning selle-
tõttu ei ole seal korralikku õpetust." Möödus mõni
aasta ja Wändra kihelkond saigi koolmeistri. Kool
asus kõstri majas. Kõster, õpetaja ja kirikhärra
tarwitasid oma keskel juttu ajades alati saksakeelt. Ja
isegi iga premini riietatud meeste- ning kübarat
kandja naisterahvas püüdis selajal kõigest hingest
siis
saksakeelt kõneleda, sest kuulus ta haritud inimeste hul-
ka, muidu mitte. Nii wõis väljaspool kõikjal, kus roh-

Lehekülg 15
14.
kem rahvast liikumas, seda n.n haritud inimeste keelt kuulda, ja
sel oli ka oma mõju õpilastele.
Koolis andis meile algajaile saksakeele tunde köster Luik
tarwitades selle käsitamisel teades või teadmata enam-vähem näit-
likku õppewiisi, mille tõttu meie ka eluga töötasime. Teine
wõõrkeel oli wenekeel, mille wäljarääkimine mulle alguses
tõesti raskusi tekitas, siis kaks tundi nädalas sõjawäe
gümmastikat. Seda kunsti õpetas üks allohvitser, Wändra mees,
wenekeeles. Püssid olid meil puust, kuna mõõgad puudusid.
Aegamõõda saime ka nende harjutustega hakkama. Kõik
teised ained olid emakeeles. Laulu tundides tegime õp. Kuuse
juhatusel hoolega tööd ning õppisime nii mõnegi ilusa
Eesti laulu kätte; see ei oli siiski wähe, wõrreldes saksa
lauludega. "Jumal keisrit kaitse sa" laulsime nii eesti
kui ka wenekeeles.
Keegi kaasõpilaste wanematest olla kirikhärra
Sokolowskylt küsinud: "Mispärast tahate Teie meie
poegi saksastada? Kas ei ole küllalt, kui nad koolis
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 16
15.
saksakeelt lugema, kirjutama ja rääkima õpiwad,
aga Teie sunnite neid saksa rahwa- ja isegi saksa
riigilaule laulma. Mis otstarbeks seda kõik?" Selle
peale tähendanud pastor: "Minu armas, Teie pojad pea-
vad Wenemaal sõjawäes teenima, aga kirikuõpetajaid seal
siit rahwa keelt ei mõista, küll aga saksakeelt ja nii
wõiwad nad selles keeles Jumala sõna kuulda." Ka põh-
jus. Teisel kooliaasta lõpul teatas meile
kirikhärra, et
meie õpetaja Kuus on Tori kihelkonnakoolmeistriks
walitud. Wändra kihelkonnakool jäi ilma õpetajata,
ja meie, kaks teist Wändra poissi ja mina, läksime
oma endise õpetaja juure Torisse, kes meid seminari
astumiseks ettewalmistas. Pärtel, kõige noorem läks
Walka, Meimer ja mina, kõige wanem kolmest, saat-
sime oma palwekirjad Tartu.
Mõnda seminari elust.
Juunis olid Tartus eksamid, Sinna ilmus
36 isikut, wastu wõeti aga kõigist 12. Esimesel

Lehekülg 17
16.
päewal olid kirjalikud tööd. Teisel hommikul olime jälle
kõik klassis ja ootasime. Uks awanes ja sisse astus
direktor, hoides kätel suurt kringlit. Mis nüüd, mõtlesin.
Ta seisatas weidi, astus siis ühe linnamoodi hästi riie-
tatud noormehe juure ja küsis: "Kas Teie saatsite? Wöt-
ke see tagasi oma wanematele ja pidage ka ise
meeles, et petjail ei ole ruumi meie õppeasutuses.
Lahkuge!" Lahkusid ka need, kelle kirjalikud tööd ei
wastanud nõuetele. Meid jäi 17 wõi 18 poissi klassi.
Õhtul luges direktor wastuwõetud 12ne õpilase nimed
ette, kelle hulgas ka meie mõlemad Wändrast olime,
ning teatas, millal õpetus algab ja mis meil tar-
wis Tartu kaasa wõtta.
Oma õppeainete kõrwal juhiti seminaris
aegamööda meie tähelepanu ka sellele, kuidas meil
enestel koolis õpetada tuleb. Tegelikult ei wõinud
sellest esimesel semestril juttugi olla, teisel
õpetajate
semestril käisime ja wanema klassi õpilaste

Lehekülg 18
17.
tundides harjutuskoolis pealt kuulamas; ka oli meil
õigus õppetöö konferentsidest igal laupäeva õhtul
osa wõtta. Harjutuskool asus siis seminari õues ühes
Tartu linna algkooli ruumes; selle juhatajaks oli
sakslane Kuglev, keda ümbruskonna elanikud lamba-
karjaseks hüüdsid. Tema olla enne ühe Tartumaa mõis-
niku juures lambakarjane olnud ning selle soowitusel
saanudki ta Tartus eesti laste karjaseks. Harjutuskoo-
li juhatajaks oli meil Aado Grenzstein /Piirikivi/, mees,
kes kiiret tööd ja otsustamiswõimet nõudis. Nii tema, kui
ka seminari direktori pastor Hollmanni ja õpetaja
Kurriku juures tuli meil hospideerida ning
peale oma koolitöö teisel õppeaastal nende juhatu-
sel teatud arv proowitunde anda, milline töö
sugugi kerge ei olnud, sest siis töötati maal ja
ka mitmel pool linnas 3s jaos korraga ühes klassis.
Seda tuli õppida
Lisa. Olen 8 wõi isegi rohkem aastat kolme jaos-
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 19
18.
konnaga klassis töötanud, kuid pean tunnistama, see toob
kõige parema püüdmise juures õpilastele wähe kasu ja
teeb õpetaja aegamööda tööwõimetuks. Isegi 2e jaoskonna-
ga klassid ei täida kaugeltki oma ülesannet.
Peale ülal mainitud õppejõude oli meil wenekee-
le õpetajaks Pimenow, pärast Niggol ja wiioli tunde
andis sakslane Hoffmann. Need õpetajad jäid meile
wõõraks. Nad tulid, andsid oma tunni ja läksid,
kuna kõik teised, kui neil aega jatkus, weel ühte
ja teist kõlblusõpetusest seletasid, mis meile maalt
tulnud poistele hädasti waja oli, pidime meie
ju pärast kooli lõpetamist oma elukommetega
wallarahvale eeskujuks olema.
Seminari astudes ei olnud mul aimugi, et see
asutus rüütelkonnalt ellu kutstutud ning ka
ülal peeti. Sellest rääkis meile alles direktor, et õpeta-
jad ja tema saawad oma palga Liivimaa mõis-
nike kassast. Nii oli siis meie juhataja mõisnike

Lehekülg 20
19.
usaldusmees, kes nendele sõnakuulelikke ja aupak-
likke tegelasi pidi kasvatama. Ühel ajalootun-
nil saksa ordu lõpust 1560. a. kõneledes, püüdis ta
õige kurwa ning haleda häälega meile seletada,
et see olla sakslastele, eesti rahwa heategijaile,
ränk löök olnud jne, aga enne kui ta oma lauset
sai lõpetada, pahwatas terwe klass naerma ja meie
kõik hüüdsime kui ühest suust: "See oli neile paras!"
Minu ajal oli küll esimene ja ka wiimne kord, kus meie kõik
kui üks mees õpetaja ettekannet segasime. Ta peatus
natuke ja jutustas siis harilikul kombel edasi kuni
tunni lõpuni. Paar päewa hiljem teatas ta meile: "Teie
õpetajad käiwad Wanemuise seltsis ja kui ka Teie
tahate mõnikord sinna minna, ei ole mul mi-
dagi selle wastu, ainult pidage kodukorda mee-
les." Wist jõudis ta nüüd arusaamisele, et
meie klassi õpilastest mõisnikele sõnakuulelikke
teenijaid ei saa.

Lehekülg 21
20.
Ühel pühapäewa õhtul teatas meile direktor: "Homme kella 9-11 õp-
petunde ei ole. Akadeemikus dr. Wiedemann Peterburist tahab teie-
ga mõne eestikeele sõna tarwitamisest kõneleda." Täpselt kell
9 astus hallpea akadeemikus klassi. Istus õpetaja laua ääre
ja küsimine läks lahti. Mäletan ainult, mis ta minult küsis.
"Kuidas tarwitatakse sõna mõnitama Wändras? Hea! Aga kas
Wiljandi, Tartu- ja Wõrumaal ei leidu sel sõnal weel mõni
teine tähendus?" Wiljandimaalt kaasõpilased leidsid seda
joonelt. Nii kestis mitme ja mitme sõna üle küsimine ja
kostmine ligi kaks tundi. Oli huvitaw ja nii mõnigi meist
mõtles: Tuleks ta omiti weel kord.
Üks suur puudus oli meil tõesti, meil ei olnud
eestikeele õpperaamatuid; pidime tundides loengutel väga tä-
helepanelikud olema ja tähtsamaid andmeid seks otstar-
beks iseäralikku wihiku ülestähendama. Kui eesikeeles
mõni kasulik raamat ilmus, siis teatas meile sellest joo-
nelt õp. Kurrik. Nii omandas meist igaüks eksemplari
Kalewipoega, mida me ka tema juhatusel kaunis
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 22
21.
hästi tundma õppisime. Kirjalikke töid oli iseäranis
wiimasel aastal rohkesti. Peale kawas ettenähtud tun-
dide harjutuskoolis tuli weel mõne õppejõu puudu-
misel lisatunde anda. Kord ütles õp. Grenzstein
mulle: "Homme on teil proowitund teatud aines; kirjaliku
ettewalmistamise annate mulle weel täna õhtul ära"
See tuli ootamata. Püüdsin õige lühidalt, selgesti sele-
tada ja näidata, mis mul teha tuleb ja lõpetasin.
Weel samal õhtul sain oma töö märkusega "musterhaft"
tagasi. See oli küll esimene ja wiimane töö, mis
nii kõrgelt hinnatud, harilikult sain ma nende eest
kolm ja neli.
Iseäranis tänutundega mäletan ma weel
wanas eas oma endist direktori. Tema ei olnud mitte
mõni waganäk tegija pastor; ei, tema oli meie arm-
sam õpetaja, kasvataja ja koolimees, kes oma õpilas-
taltelt telt ülesannete täitmist ning kõva distsiplii-
ni nõudis. Pühapäeviti wõisime meie enne ja

Lehekülg 23
22.
pärast lõunast kas kirikus; muuseumis ehk kustahes käia,
kuid kodukorras ettenähtud tunniajal pidime jälle
täpselt tagasi olema. Üks meie kaasõpilastest jäi
siiski paarkorda hiljaks ja pidi sellepärast kaks pühapäeva
kartseris istuma. Meil oli tõesti kahju temast, aga polnud
midagi parata, kuid suitsu muretsesime ikkagi temale.
Ühel tunni lõpul ütles direktor: "Warsti lahkute siit, et ise-
seiswalt koolipõllul töötada. Mõnes kohas soowib rahwas,
et koolimajas ka palwetunde peetakse. Ärge tehke seda. Siin
Tartus on palwemaja. Igal pühapäewa hommikul tullakse
sinna paluma, sealt minnakse kiriku, kirikust tagasi
palwemajja, kus jälle palutakse, siis sealt kõrtsi ning lõ-
puks minnakse kes teab kas wõi hobuseid warastama. Kiri-
kuõpetaja kohus on jutlustada ja paluda. Nii mõnelgi
teist on jõukad wanemad. Kes palwetunde pidada tahab,
see õppigu edasi ja astugu ülikooli usuteadust õppima,
teistel pole seda waja."
Kooliaasta jõudis lõpule. Eksamid algasid

Lehekülg 24
23.
juuni kuu teisel nädal ja möödusid suuremal osal rahuldawalt.
Eksamikomite esimees teatas: "Andmed teie tööst saadan
Keiserliku Pärnu-Wiljandi kreis-maakooli kohtusse, kus
teie tunnistused kirjutatakse ja sealt teile kätte saadetakse."
Järgnes ühe wõõra pastori kõne, palwe, lõpplaul
ja meie lahkusime seminarist.
Praegu on minu ees laual see 58 a.
wana tunnistus; paber on päris kollaseks muut-
nud, aga kirja wõib weel selgesti lugeda.
Esimesel leheküljel on tunnistus saksakeeles
kirjutatud, kõrwal seesama eestikeele tõlkes:

Lehekülg 26
25
Translat.
Keiserliko Perno Willandi kreis-maakoolikohtust walla kool-
meistri-tunnistus
Jaan Seimani Wändrest
antud.
Walla koolmeistrile katsmiseks seätud Tarto komite ees on
ülewal nimetatud Jaan Seiman, kes Tarto walla kool-
meistride seminariumist on läbikäinud, oma eksamen
nende õppetuse asjades, mis Liiwlandi ülem-koolikohus
walla koolmeistridest nouab, häesti ärateinud ja
kreismaa koolikohus annab oma pitseri senna
jaure pannes tunnistust, et
Jaan Seiman
walla koolmeistri ametiks woib walitsetud ja seätud
saada.
Willandi sel 4. Julil 1877. No:200?
Keiserliko maakooli kohto nimel
Körber
von Stryk
Nat.
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 35
34.
kirjutatakse muidugi eestikeeles?" Ei, wastab keegi, kõik
kondendi protokollid on saksakeeles kirjutatud ja nii
sünnib see ka täna. „Aga kas meie waldade saadikud ka
kõik saksakeelest arusaawad?" küsib Jakobson. Ei saa, kes
meile siis sakste keelt õpetas, kuulen eemalt. Protokoll
saab ju maakeele ümberpandud ja on kõik selge, kos-
tab kaunis waljusti kellegi hääl. „Paneme küsimuse hää-
letamisele," ütleb Jakobson. „Kes on sellepoolt, et protokoll
eestikeeles kirjutatakse? Kuus poolt, kolm mõisate esind-
dajat wastu, üks erapooletu; seega protokoll tuleb
eestikeeles kirjutada." Olin rõõmus, Jakobson wõitis. Oleks
heameelega weel kuulama jäänud, kuid kartsin, ehk astub kee-
gi sisse ja sellepärast lahkusin. Teel koju tuli tuli mulle
tuttaw taluperemees wastu ja küsis: „Käisite kirikumõisas, kas kuul-
site ka, missuguseid kohustusi seal jällegi waldadele
kaela määrati?" Ei olnud wõimalik lõpuni kuulata,
tean ainult, et Jakobson pani mõisnikud eesti-
keele protokolli kirg kirjutama.

Lehekülg 36
Oktoobris algas koolitöö. Ka õde Anna tuli Wõiari
koolist minu juure õppima. S Meie sõitsime pea|iga lau-
päew wanemate juure ja pühapäew jälle tagasi. Juba tei-
sel nädalal tuli õp. Sokolowsky Saalemale ja õnistas mind
õpilaste juuresolekul ametisse. Koolis oli umbes 50 last,
kellele kolmes jaoksonnas peale laupäewa tuli iga
päew kuus tundi anda. Õhtul oli kirjalike tööde
parandamine ja järgmiseks päewaks ettewalmista-
mine. Tööd jätkus. Koolikord oli eeskujulik, õpilased sõ-
nakuulelikud, tähelepanelikud ja edasipüüdjad ning selletõt-
tu edenes õppetöö, mille tulemustega peale lastewa-
nemate ka kirikuõpetaja nähtawasti rahule jäi.
Otsustasin Saalemalt lahuda. Rääkisin sel-
lest pikemalt oma wanematega ja kirikuõpetaja
Sokolowskyle, kes selajal kihelkonnakoolide juht
ja revident oli. Läksin mõisa ja tahtsin ka hr.
v. Ditmarile sellest teatada. „Härra on merewette
sõitnud," ütles teenija, „aga millas ta sealt tagasi

Lehekülg 37
36.
tuleb, seda meie ei tea." Nii ei saanud ma
Ditmariga kokku ja pidi mõni kuu hiljem
sellepärast kibedasti kannatama. Meil oli loo-
tust Pärnus edasi töötada. Kui aga gümnaasiumi direktor
Liven minu endise Wändra ülemuse surwel oma lu-
batud toetusest loobus, siis oli mul hea nõu tõesti kal-
lis. Läksin oma tädipoja, restorani omaniku oma-
niku Adamsoni poole ja kurtsin temale oma
häda. Seal istus weel keegi härra, kes meie juttu
tähepanelikult kuulas. „Lubage," ütles tema „wäga
kahju, et Tartu Wändrast palju kaugemal kui Pärnu,
aga Teile on ta ometi kasulikum. Mul on seal hea
tuttaw pastor-adjunkt X ja kogudusel, kus ta praegu
ametis, on oma kool. Ma annan Teile tema aadressi
ja kirjutan ka ise temale. Nagu öeldud, nii tehtud
ja juba mõni päew hiljem sain ma kutse Tartu
kooliõpetajaks minna.
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 38
37.
Tartus
Olin jälle Tartus. Koolitöö oli mul juba enam-wähem
tuttaw, sest peale harjutuskooli oli mul aastane praktika
seljataga. Palju keerulisem ja raskem oli edasiõppimise küsimus.
Polnud ju siis õhtukeskkoole täiskasvanuile nagu nüüd.
Seadsin ise enesele õppekawa kokku. Esimesel semestril
töötasin iseseiswalt, korrates tuttawaid õppeaineid ja püüdes en-
nast nendes täiendada. Peale selle tuli iga päew teatud
arw tunde koolis anda. Aeg möödus kiiresti. Umbes 10. det-
sembri ümber tahtsin ma isale kirjutada ja teda paluda,
et ta mulle hobuse Jõgewa jaama wastu saadaks. Aga
weel enne, kui kirjutama hakkasin, koputati
uksele ja sisseastus politseikordnik teatega,
et ma järgmisel päewal kell 11 pidin politsei-
meistri juure minema ja ka oma passi kaasa
wõtma. Mul ei olnud aimugi, mispärast mind
sinna kutsuti. Läksin. Politseülem teatas:
„Mulle on keiserliku Pärnu sillakohtu poolt käsk antud

Lehekülg 39
38.
Teie pass joonelt sinna saata. Teie ise aga peate Tartust
24 tunni jooksul lahkuma." Minu palwe peale pikendas
ta seda kahe päewa wõrra.
Pikaks teekonnaks Tallinna-Keila kaudu Pärnu
oli mul liig wähe raha; ka tuttawatel ei olnud wõimalik mind
aidata. Ühes kapluses midagi ostes jutustasin ma
lahkele müüjale oma kurba lugu ja mis mul sellest
pääsemiseks hädasti waja oleks. „Siin on paber ja 20rbl,
ütles keegi preili wõi proua, wist kaupluse omanik ja
kirjutage, et olete 25rbl saanud ning lubate seda 15. jaa-
nuariks tulewal aastal ära tasuda." See tuli ootamata.
Tänuga võtsin pakkumise wastu ja see lahke wõlausaldaja
oli - juut. Kui see oli ka liiakasu wõtmine, aga ta aitas
mind hädast. Härra Idol, üks pärastine Peterburi kooli-
seltsi tegelane, teatas mulle, et üliõp. Aleksander Sõrd
tahtwat ka pühadeks oma wanemate juure sõita. Temaga
ühes asusingi teele. Pärnus tutwunesin ka hr. Sõrdi pere-
konnaga, kus mind lahkesti wastu wõeti.

Lehekülg 40
39.
Läksin sillakohtu esimehe paron Pillardi juure
ja teatasin temale oma tuleku otstarbest. Paron mõtles ja
ütles siis: „Mina teie asjast ei tea õieti midagi; aga siiski
minu assistent v. Ditmar rääkis kord sellest. Tema on praegu
Wändras. Minge sinna ja õigendage see oma wahel ära."
Nii, nüüd teadsin. Juba järgmise päewa õhtul olin ma
Kargussaares oma wanemate juures. „Ka Rõuusa Ditmar
elab nüüd Wana-Wändra mõisas," ütles isa, „kes teab,
mis ta jälle tahab." Läksin mõisa. „Kas Teie ei tea,"
hüüdis Ditmar, „et Teie wõlgnete Liivimaa rüütelkonnale
400 rbl. See kandis Teie õppimiskulud seminaris ja nõuab
nüüd seda Teilt minu kaudu sellepärast tagasi, et Teie maalt
Tartu asusite." Seda kuulen mina esimest korda, ütlesin mina. Tean,
minu isa on minu eest kooliraha maksnud ja mitte wähem
kui igas teises õppeasutuses ning pealeselle ei ole keegi
ka ka
ei temale ega minul ütelnud, kus ma pärast kooli-
lõpetamist pidin ametis olema; seega ei ole mina
peale oma wanemate kellelegi koolitamise eest wõlgu.
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 41
40.
Ja kui ma ka tõesti Teile wõlgneks, siis ei jõuaks ma seda Teile
ometi mitte nii ruttu ära tasuda. „Kirjutage, et Teie mul-
le wõlgenete, muidu ma Teile passi tagasi ei anna."
Mis teha? Seal tuli mul kiirelt mõte: „Wasta walele tõega. Ma
kirjutasin: Sellega tunnistan, et mina härra v. Ditmarile 400 rbl
ei wõlgne ja jne. Seal juures püüdsin ma oma halwa
käekirja weel pahemaks muuta, nii et seda mitte kerge
lugeda ei oleks. Ditmar wõttis minu wõlakirja, waatas
wist ainult 400 rbl, mis ma õige selgesti püüdsin kir-
jutada, pani ta kokku ja püstis tasku. „Siin on Teie
pass, aga raha peate mulle warsti äramaksma."
Mis mina selle kohta arwasin, seda olin ma temale ju
kirjalikult tunnistanud. Jumalale tänu, nüüd olin
ma jälle inimene ja wõisin wabalt liikuda, kuis ma
ise tahtsin. Imelik, et sel paberilipakal, s.o. passil,
isikutunnistusel nii suur tähtsus on, puudub ta
ole
aga, siis ei sa enam homo sapiens, wõid ka puu-
ri sattuda.

Lehekülg 42
41.
Pärast pühi sõitsin ma jälle Tartu. Maksin juudile
oma wõla ja hakkasin hoolega tööle, kuid minu passita
teekond Tallinna-Pärnu kaudu Wändrasse ei andnud mulle
enne rahu, kuni ma wiimaks Ditmarile kirja saatsin,
mis järgmise lausega lõppes: „Tuleb aeg, kus Teid, meie
isamaa kurnajaid Teie ülekohtuga omandatud
mõisatest minema kihutatakse." Tänu kõige Kõrge-
male, see minu ennustus on nüüd juba täitunud.
Kui ma suvel koju läksin, küsis isa: „Mis sa wa Ditma-
rile kirjutasid? Ta kutsus mind mõisa, rääkis 400 rbl,
sinu kirjast ja kisendas: Sa oled aga omale poja
kasvatanud; sellest saab ju weel hullem kui mõni
su
teine. Ja siis, kui kontrahi aeg möödub, pead sa
oma koha äraostma wõi sealt lahkuma." Seda sõ-
na pidas mõisasaks, teades wäga hästi, et ta selle-
ga mulle mõjuwa hoobi andis. Koha ostmisega
oli weel aega ja minu wanemad aitasid mind
jõudu mööda edasi, peale selle olid Tartu elanikud

Lehekülg 43
42.
meile noortele wõrdlemisi wastutulelikumad, kui mõne
suurlinna omad.
Wanemuises käisin ma nüüd kaunis tihti. See oli
saksastatud Tartus küll meie ainuke kogunemispaik.
Siin tutwunesin ka meie seltskonna tegelastega. Isa
Jannsen oli õieti Wanem. seltsihing. Tema koneõhtutel
oli saal rahwast alati puupüsti täis, kes temale oma
lugupidamist ja kiitust awaldas. Ühel niisugusel õhtul
pärast kõnet kutsus „postipapa" wäikese rühma noori
mehi, kelle hulgas ka mina oli, kõrwalruumi ja ütles:
„Istuge! Wiibin heameelega noorte keskel, aga suu on
kuiw." Tellis õlut, ajas naljajuttu, jõime tema terwiseks ja
siis läks laul lahti. Wiimane neist oli „Ma olen wäike
postimees jne, mis isa Jannsenile iseäranis meeldis; ta tõu-
sis püsti, lõi takti ja laulis waimustatult kaasa. Sellega
lõppes meie esimene ja wiimane lühikene, kuid ülirõõ-
mus kooswiibimine.
Ühel pühapäewal oli Wanemuises jälle min-
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 44
gisugune koosolek, kuhu ka lauluisa Kreutzwald oli
ilmunud. Igaüks püüdis teda isiklikult teretada ja tema
juttu kuulda. Mäletan weel, mis tema meile seal ütles:
„Kui suur wahe on minu noore põlwe ja nüüdse aja
wahel! Ei siis polnud meil weel midagi, kuna me nüüd
siin Eesti seltsis kui ühe perekonna liikmed koos
wiibime." Dr. Weske oli meile küll igastahes kõige lähedamal.
Nii Wanemuises kui ka tema kodu kõlas eestikeel, kuid
Tartu tänawail oli seda peale maalt turule tulnud
rahwa wõrdlemisi wähe kuulda; sest iga haritud
inimene pidi ju saksakeelt rääkima, muidu oleks
teda talumatsiks wõi nooreestlaseks arwatud. Wii-
masel nimetusel oli nihilistiga peagu ühesu-
gune tähendus. Isegi Eesti tegelaste perekondades walitses
selajal saksakeel.
Kord pööras Eugen Jannsen minu poole küsi-
musega: „Ka Teie olete enne lõunat waba?" Kuni kella
kaheni, wastasin, kell kolm algab koolis töö. „Minu isa,"

Lehekülg 45
44.
jatkas ta, „ei wõi oma käega kirjutada, ema on Kroonlinnas,
wend wend wäljamaal, minul ülikoolis lõpueksamid, tul-
ge kaheks nädalas minu asetäitjaks isa juure." Nii
sattusin ma lühikeseks ajaks isa Jannseni juure. Olles
paar päewa enamasti etteüteluse järele kirjutanud, mõ-
nele kirjale tema seletuse kohaselt wastanud ja mõnda
wäikest tööd „Postimehe" jaoks teinud, hüüdis postipapa:
„Imelik, Teie käekiri on wäga sarnane minu poja omale,
olge siin kui kodu, oleme ju ühest sängist." Isa Jannsen
oli mees, niipalju kui mina teda nägin Wanemuises,
Postimehe toimetuses, tema kodu ühisel lõunasöögil, kes
alati heas tujus, rõõmus, nalja heitis ja kõigiga püü-
dis rahus elada. Siin tutwunesin ma ka kirikuõpetaja
J. Hurdaga. Tema soowitusel korjasin ma suwel Uue-
Wändras rahwalaule, mille eest ma Kirjameeste
seltsilt isegi rahalist tasu sain.
Kui me tolleaegse tegelaste keskel mitme-
sugustel põhjustel lahkhelid tekkisid, korraldati

Lehekülg 46
45.
Wanemuises laiemate ringkondade osawõtul koosolek, kus
Hurt ja Jakobson oma põhimõtetega koosolejaid tutwus-
tasid. Esimesena astus kõnetooli Hurt. Tema püüdis
pikemas kõnes näidata ja tõendada, et tema teguwiis
ja töösiht on meie rahwale kohane ja kasulik. Jakob-
son kui tuline isamaalane lükkas oma wastulause-
tega kõik Hurda wäited peapeale. Weel kord katsus Hurt
oma ütelusi kaitsta, kuid ta ei suutnud seda, lahkus
saalist ja nii mõnigi tema poolehoidjast enne koos-
oleku lõppu. Mäletan, mitmel meist oli tõesti kahju,
et nende waieluskõnede järele meie paremate Eesti meeste
wahel mitte üksmeel, waid lõhe oli tekkinud; kuid pidime
siiski oma arusaamise suhtes tõele maad andma ja
tunnistama: Jakobsonil oli õigus, ta jäi ka wõitjaks.
Juba Pärnus hakkasin ma gümnaasiumi õp. hr.
Banhardi juures ladinakeelt õppima, esimesed greeka-
keele tunnid andis mulle üliõpil. Aleksander Sõrd.
Kauemat aega töötasin mina wanas keiltes Tartus õpet.
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 47
Masing'i juhatusel. Eriti ladinakeel huwitas mind sedawõrd,
nii et hr. Masing mulle pärastpoole selles aines isegi
õpilasi soowitas. Ka wenekeeles tuli mul tunde wõtta.
Kõik need armsad õpetajad, kellele ma nende õpetuse ja
juhatuse eest palju tänu wõlgnen, on ammu juba
igawesele puhkusele läinud. Ka mina pidin warsti
Tartust lahkuma. Isa kirjutas mulle, et temal koha
ostmise pärast ei ole enam wõimalik mind aidata.
Minu omad sissetulekud olid wäiksed, neist elami-
seks ja edasi õppimiseks ei jatkunud. Ka oma
õpetajaile jäin mõni rubla tunnitasu wõlgu.
Pidin Tartust lahkuma, aga kuhu? ÜhteEesti
asundusse Siberis pakuti mulle kohta, aga see
oli mulle liig kauel. Otsustasin Tallinna sõita.
Tallinnas.
Juba esimesel päewal kohtasin ma siin ühte
endist Tartu tuttawat. Üürisime koos ühte

Lehekülg 48
47.
wene perekonda toa ja ootasin, mis tulewik mulle toob.
Läksin gümnaasiumi direktor Bertingu jutule. „Teie olete
õigel ajal minu juurde sattunud. Meil on linna III alg-
koolis asetäitjat õpetajat waja," ütles ta pärast mõnda küsi-
must. „Siin on minu kaart, wiige see linnapea härra
Greifenhagenile, tema otsustab." See lahke härra kin-
nitas mind joonelt ametisse ja käskis mind koolijuhataja
hr. Tomsoni poole minna. Nii olin mina ajutiselt jällegi
päris pigist pääsnud ja algasin juba wiiendat aas-
tat koolipõllul töötama.
Tallinna elu-olu oli mul wõõras. Ühel pärast-
lõuna tunnil jalutasin ma mööda puiesteed Jaani
kiriku juurest wene turu poole. Seal kuskil pingil
nägin ma kahte hästi rõiwastatud härrat, kes sulas
eestikeeles juttu ajasid. Ei niisugused mehed poleks Tartus
kõnniteel oma wahel julgenud emakeelt tarwitada,
mõtlesin mina, tallinlased on selles suhtes näh-
tawasti kaugele ette jõudnud. Mõni päew hiljem

Lehekülg 49
48.
astusin ma Harju tän. ühte tubakakauplusse. Siin 20 kop.,
palun, andke mulle pakk paberosse. Kaks meesterahwast
leti taga waatasid teine teisele otsa ja ei pannud mi-
nu soowi tähelegi. Kordasin weel oma nõudmist, kuid
asjata. Lahkusin. Waat mul kaabakad, nad taht-
sid wist, et ma nendega pidin rääkima saksa wõi
wenekeelt. Minu hea mulje Tallinnast langes milleni. Kord
jutustasin seda ühele uuele tuttawale. „Teie õpetate koolis sak-
sakeeles, mis nõuate siis, et kaupmehed peaksid Teiega
eestikeele rääkima," tähendas see. „Meie suuremates uu-
litsates on enamjagu saksa kauplused ja nende oma-
nikud ei räägi oma äri huvi pärast eestikeelt, sest
kus matsid on kauba tarwitajad, sinna ei astu
ei mõisnik ega ka kodanik enam heameelega sisse.
Ka meil Tallinnas on oma Jakobson, kes wolikogus
saksa woolule püüab tõkkeid teha. Nii on siis
sakslaste arwates iga eesti rahwuslane nende
müüride ja kantside lõhkuja." Ja see oli wist weel 1880. a.
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 50
49.
Andsin ühele Nikolai gümnaasiumi õpilasele
järeleaitamistunde. Kord teatas mulle poisi isa hr. Pinding: „Tule-
wal pühapäewal on minu hõbepulmad, palun ka Teid sel-
lest osa wõtta." Pärast waimulikku talitust kõneles Nigoliste
koguduse pastor Ripke pidulaual, kus ta muuseas ütles: „Wii-
masel ajal on Tallinna elanikkonnas mingisugune mitte
kiiduwäärt pööre tekkinud; nii mitmes perekonnas, kus enne
kohalikke saksa lehte ja osalt ka Tartu Postimeest loeti,
leidub nüüd Wiljandis ilmuw Saksala, kes meie elanike
head wahekorda rikub ja seega meile ainult kahju
teeb. Olen kindel, et siin auwäärt abielupaari küla-
liste hulgas Sakala lugejaid ei leidu. „Eksite, härra pastor,"
hüüdis hr. Pinding, „mina ise loen Sakalat ja pean tun-
nistama, see on meie tõsine rahwast kaitsja ja
tema õiguste eest wõitlew leht. Soowitan Teile kõigile Sa-
kalat lugeda, siis leiate, et mul on õigus." Järgnes wai-
kus ja kõne kaldus hoopis teistele küsimustele. Kahest tei-
sest Tallinna lehest / Ristirahwa pühapäewa leht ja Tallinna

Lehekülg 51
50.
Sõber, teisiti Tallinna tõbras, nagu teda harilikult hüüti/ ei
ei räägitud sõnagi. – Jaanilaupäewa õhtul läksin ühes
oma tuttawatega Ülemiste järwe ääre kõndima ja jaani-
tuld waatama. Eemal kaugel oli mõni tõrwatünn põle-
ma süüdatud, aga järwe kaldal mitte ühtegi. „Ka meie
teeme siia jaanitule," hüüdis keegi kaaslaseist; „waada-
ke, sealt tuleb kaks meie meest, mõlemal raske kimp tõb-
rasid käeotsas, neist teeme jaanitule." Nii sündiski.
Mitukümmend eksemplari põles tuhaks „hurraa,
kadugu tõbras!" hüüete saatel.
Tartus Wanemuine, siin Lootus ja osalt ka Estonia,
kus koosolekuid peeti, lauldi, teatrit mängiti, tantsiti ja
üldse püüti meie seltskonnale ajakohast lõbu pakkuda. Aga
see ei olnud kõik. Nii Tallinnas kui ka kogu Eestis oli siis
oma kaks walulast. Ühest ootasime ja lootsime, et ta warsti
käima hakkaks. See oli Aleksandrikool. Temal oli abi waja.
Korjati raha, korraldati näitemüüke, mis otstarbeks meie
naispere iseäranis suure hoolega tööd tegi. „Kui minu

Lehekülg 52
51.
poeg kooliealiseks saab," rääkis keegi noor proua, „siis
saadan ma tema Aleksandrikooli, aga mitte iialgi
Tallinna kreisikooli, kus õp. Keller eesti poisse sõimab ja neid
eesliteks nimetab." / Kelleri sõimu sõna klassis olnud:
(höchsten)
Du bist ein Esel im höksten Grade/ Teine wäetikene
oli wiimasest mitu aastat wanem, aga ta kiratses weel
waewalt, kandes rasket wõlakoormat. See oli laewaselts
Linda. Rahwa ootused ja lootused olid selle ettewõtte
suhtes täiesti wette langenud. Süüdistati juhatuse
liikmeid, aga kes see päris süüdlane wõi patuoinas
oli, seda ei teadnud õieti keegi. Mäletan weel selges-
ti, kuidas üks wana taluperemees pisarsilmil mulle
juhustlikult jutustas, et ta oma suure waewaga
korjatud kopikad ja rublad Linda seltsile usal-
danud ja nüüd — on ta kõik selle kaotanud. Lin-
da osanikel ei olnud wist asjatundjat ausat äri-
juhti; on ju peagu harilik nähe, et head lõua-
mehed ikka etteotsa tungiwad, kui neil ka sagedasti
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 53
52.
teadmine ja oskus sellel alal puudub.
Minu teenistuse aeg linna III algkoolis
jõudis lõpule, mille tõttu mul tarwis oli uut koht
otsida. Kuna linna koolides õppejõudude puudust ei ol-
nud, soowitas dir Berting mind Kunda seminari õpetajaks.
Läksin seminari direktori jutule, kes Tallinnas wiibis.
Tema oli nõus mind wastu wõtma. Nädala lõpul pidin ma
aga weel kord tema poole minema. „Kahju," ütles ta,
„meie ei wõi koos töötada. Olen Teie kohta teateid saanud,
Teie loete Jakobsoni Sakalat ja Grenzsteini Olewikku
ja olete mõisnike wastane. Meie seminari ülal-
pidaja on rüütelkond ja nii ei tohi ma Teid
kui nooreestlast mitte õpetajaks wastu wõtta."
Selle wastu ei olnud mul midagi lausuda. Lahkusin.
Minu esimene teekond Wenemaa pealinna.
Weel sama aasta sügisel otsustasin We-
nemaale sõita. Tarwilikumad asjad kaasa wõttes,

Lehekülg 54
53.
läksin sadamasse ja sealt laewale. Ilm oli waikne, selge
ja päike saatis oma wiimased kiired merele, kui laew
hakkas liikuma. Astusin laewa sisemisse ruumi, istusin
laua ääre pingile ja tellisin pudeli õlut. Ühe noore
mehega juttu ajades olin ma magama jäänud. Laewa tugewast
kõikumisest ärkasin, sest ilm oli tormiseks muutunud.
Pea uimane, halb tundmus; jõudsin waewalt püsti tõusta.
Ronisin mööda treppi laele, kus mitu inimest minule sar-
nases olekus waewles. See oli merehaigus, millest ma küll
kuulnud ning lugenud ja nüüd ka ise sain selle all
ti
kannatada. Räägi, laew sõitwat Kõrgessaare lähe-
dalt mööda, see olla kardetud koht mei teel.
Aegamööda jäi torm waiksemaks ja ka mina toi-
busin. Kella 12ne paiku päewal Kroonlinna kahu-
rite reast möödudes, wõisin juba kõndida Peterbu-
ris, Wassiili saarel maandudes tundsin, nagu jalut-
jalutaksin ma weel kõikuwal laewal.
Ka siin suures linnas, kuhu inimesi

Lehekülg 55
54.
igast ilma kaarest kokku woolas, ei olnud sugugi
kerge teenistust leida. Andsin kahele koolijuhatajale oma
aadressi ja asusin, kui raske see ka mul ei olnud, tagisi-
sõidule. Paar päewa pärast Tallinna jõudmist sain ma
juba Peterburist teate, et mind on saksa kaswatusmajja
õpetajaks walitud. See sõnum julgustas mind ja suu-
rendas minu energiat. Tahtsin jõuluks oma wanemate juu-
minna, aga mu kassa oli peagu päris tühi; sest mu sisse-
tulekud, mis ma mõne kirjaliku töö eest sain, olid õige wäi-
kesed 23/12 23/XII 1881 algasin jala oma teekonda. Olin juba üle
50ne wersta maha sõtkunud, kui ma järgmisel päewal ühe
lahke Lelle mehega kokku juhtusin, kelle saanis ma mõ-
ne tunni jooksul Wändra kiriku juure jõudsin ja siit
pärast õhtu-jumalateenistust kad. wennaga oma wa-
nemate tallu sõitsin. Need olid wiimased jõulud, mis ma
oma wanaisa, isa, ema, õdede ja wendade keskel lõbusalt ja
rõõmsasti mööda saatsin ja jäid ka mulle wiima
seks pühadepeoks minu sünnikohas Kargussaares.
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 56
Peterburis ja selle ümbruskonnas.
Juba 7. jaanuaril järgmisel aastal olin ma Peterburis
uuel kohal. Ilusad suured klassiruumid ja korralik
õpetajatetuba meeldisid mulle. Kogu majas walitses
Preisi distsipliin. Üks suur puudus oli seal siiski: kas-
nendest
wandikke toideti halwasti. Kord pööras üks kaswandik
minu poole küsimusega: „Ütelge, palun, missugune
tundmus on inimesel, kui ta kõht täis on?" Mis ma te-
male wastasin, ei mäleta enam, aga selle lapse küsi-
must ei ole ma weel nii mitme kümne aasta kestes
unustanud. Minu ametiwend ja mina, meie andsime
niisugustele tühja kõhtu kannatajaile tihti ühte ja
teist omast õhtusöögist, mis meile õpetajatetuppa
toodi. Ühel poisikesel oli siiski korda läinud salaja
kaswatusmajast koju joosta. Kui tema isa ta
tagasi tõi ja inspektor poisilt seletust nõudis,
wastas see: „Minu kõht oli hirmus tühi ja sellepärast
läksin ma isa juure." Kuid oma kasupüüdja

Lehekülg 57
56.
kooliinspektorile ei awaldanud poisi tunnistus, laste
wanemate etteheited ega ka õpetajate nõuanne min-
gisugust mõju. Kaswatusmaja ülemus olla ka
sellest teada saanud ja see wallandas joonelt waes-
telaste petja ametist.
Juunis lahkusin ka mina, et omale järgmi-
seks kooliaastaks kuskil õigustega koolis kohta leida.
Suwel olin lühikest aega Pawlowskis rikka ins. Salemanni
laste õpetajaks. Andsin päewa kaks kolm tundi ja käisin
nendega jalutamas. Juhtusime meie kuskil kaupluse
juure tulema, siis palusid, et kas nad ei tohiks poodi minna,
neil olla midagi osta. Nad waatlesid wälja pandud esemeid
ja kaupluseid kui juudid kunagi. Paar päewa hiljem
jällegi sama turujänt. Rääkisin sellest nende isaga.
„Olen rõõmus," ütles Salemann, „et minu pojad ka
kauplema õpiwad, aga nad ei tohi endid tüssata
laska. Neil kõigil on raha kaasas, wanemal 14. aastasel
isegi 15-20 rbl ja tema eest olen ma weel teisitigi

Lehekülg 66
65.
üks kuulsamatest jutlustajatest oli ja keda nii-
mitmed pidasid hugenottide järeltulijaks; direktor
Stürmer aga, kes tema isaga ühel ajal Tartu üli-
koolis käinud oli, koguni teisel arwamisel. Ka Stür-
mer jutustas: "Kui ma Tartus keeleteadust õppisin,
siis oli praeguse Mihkli koguduse pastori isa üks
minu parematest tuttawatest. Theolooge Pingod
oli Wirumaalt pärit. Tema isa käis tihti Tartus
poega waatamas ja ei mõistnud sõnagi saksa
keelt ja ma arvan, et tema poja poeg siin
ei oska sõnagi eesti keelt". Ka minu pool käis pastor
Pingod paar korda. Ajas juttu dr. Weskest, keda ta Leipzigis
tundma õppinud, ja mõnest eesti theoloogist. Waatas
mõnda eestikeele raamatut ja katsus isegi lugeda.
See oli tal aga kaunis raske, ehk tal küll
oma wennaga noores eas, nagu ta mulle jutus-
tas, Rakveres ühe preili eraalgkoolis ja pärast
Pärnu gümnaasiumis õppinud, kus ju ümbrus-
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 67
66.
konnas kõikjal wõis eestikeelt kuulda. Tema nimetas
ennast kosmopoliidiks, kuid töötas Balti sakslaste
waimus. Olin wist esimest aastat Mihkli koolis ametis,
kui ta mulle õige wiisakalt järgmise lolli ette-
paneku tegi: "Kas Teie ei wõiks oma eesnime Jaan
asemel Johannes kirjutada? Johannes on ju palju
ilusam kui Jaan". Minul on igatahes Jaan palju
ilusam ja tähtsam kui Johannes; wastasin mina. Isegi
wanaroomlaste ühe jumala nimi oli Jaanus. Minu
wanemad on selle nime minule ristimisel annud
ja see peab ka minu nimeks jääma. Mees jäi wait
ja ei rääkinud enam kordagi sellest. Umbes aastat
wiis kuus hiljem teatas ta mulle: "Meil on kawatsus
õpetajate seminari asutada ja Teid soowitaks ma
selle õppeasutuse direktori kohale, kuid ühes sellega
annan teile nõu eesti Heategewa seltsi abiesimehe
kohalt lahkuda, sest kirikunõukogu ei poolda
seda, et tema koolijuhataja on eesti seltsi tegew

Lehekülg 68
67.
liige". Balti provintsides on saksa, eesti ja läti seminarid
suletud ja nende asemel töötawad wene omad, tähendasin
mina; ma arwasin, et nüüd ei ole kerge haridusministee-
riumilt seminari awamiseks luba saada. Mis eesti
seltsi puutub, selle üle mõtlen weel järele ja saadan
oma otsuse, kui lubate, Teie kaudu kirikunõukogule.
Saa sakslaseks, siis lubame sulle kõike wõimalikku ja
ka wõimatut. Ja seda püüdis korda saata isa poolt
eesti soost wõrsunud kosmopoliit!
1896. a. asutati Peterburis "Wene a.s. Kawkas."
Siia asusin ka mina oma wana hea tuttawa
hr. Samuel Plado soowitusel tööle. See oli suur tööstus-
kaubandusettewõte, kes peale mõne wenelase
juudi kapitalistid tegutsesid. Seltisil olid oma
naftaallikad Bakus, Petrowskis ja mujal, kust
nafta, petroleumi ja mitmesuguseid õlisawte
osalt Kaspiq mere ning Wolga kaudu, osalt tsis-
ternides raudteega kogu Wenemaale müügiks

Lehekülg 69
68
laiali saadeti; Batumist eksporteeriti ka wälismaale,
iseäranis Londoni palju petroleumi. Seltsi juha-
tus, üldtöökorraldus ja raamatupidamine asus
Peterburis. Kursustel omandatud teoreetilised kauban-
dusteadmised olid mulle suureks abiks, aga prak-
tika puudus ja seda tuli nüüd hoolega õppida.
Harjusin ka sellega ja mõni kuu hiljem suu-
rendati minu töötasu. Minu majanduslik seisu-
kord muutus aegamööda paremaks. Järgmisel
aastal asutasin juba ise oma kodu ja abi-
ellusin preili Klara Bähriga.
Bakus.
VI operatsiooni aasta lõpul müüs a.s.
"Kawkas" oma laiaulatuslise tööstuseettewõtte ühele
inglise seltsile, kellel Bakus suur naftatööstus oli.
Inglased hakkasid "Kawkasilt" ostetud n.n. wene osa-
konda likwideerima ja selleks otstarbeks sain mina
neilt kutse raamatupidaja-kontrollöörina nende
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 70
69.
juure teenistusse astumas. Juba 1.mail 1903 asusin
mina Bakus nende juures tööle. Nende kontor oli
ühekordselt kõrges majas, mille suures pikas saalis
umbes sada ametnikku töötas. Ei olnud siin kuulda
jutuajamist ega näha ajalehe lugemist. Inglased
maksid head palka, aga neil oli ka kõwa kord.
Hommikul k. 3/4 9- 10 min. 10ne peal oli eestoas laual leht,
kuhu kõik ametnikud ja ka direktorid oma nime pidid
kirjutama. Kui keegi kaswõi kolmkorda ilma tun-
giwa põhjuseta oli hilinenud, siis kaotas ta kindlas-
ti oma kohe. Selle järele walvas seltsi peakontrollöör
Londonist. Seda teadsid kõik ja see mõjus nii, et
mainitud karistust aasta jooksul umbes paar
korda tarwitusele wõeti.
Baku linn asub Kaspia mere kaldal,
aga tema kliima ei ole põhjamaalasele alguses su-
gugi meeldiw. Päike paistab seal nii tugewasti,
et juba mai kuus haljad muruplastid muutuwad

Lehekülg 71
70.
Päris kollaseks. Kõige sojem päew oli juulis +56 R.
päikese paistel. Iga 2e nädalase niiske kuumuse
järele puhub seal kange tormiline põhjatuul, mis
elanikele tõesti ainsaks lahutuseks on. Septembri
lõpul ja oktoobris wõiks Baku kliimast, nagu
mitmed tõendawad, küll Nizza omaga wõrrelda,
kui ainult petroleumi ja kõrwetatud lambaliha
lõhn puuduks. Euroopast sisserändanud nafta
töösturid on oma ajutise wiibimise otstarbeks
küll mõnegi moodsa ehituse püstitanud, aga
puuduwad
puud ja rohuaiad nende juures kõikjal; ainult
wennad Nobel on selles suhtes teistele head eeskuju
annud. Ka maa päriselanike tatarlaste ja
armeenlaste majade ees leidub pea igalpool puid
ja nende warjus isegi lillepõõsaid.
Kontori ametnike kooseis rahwuse jä-
rele oli õige kirju. Näit. minule alluwas jaos-
konnas töötas kuus isikut ja nimelt kaks

Lehekülg 72
71.
kaks kreeklast, üks armeenlane, üks grusiinlane,
üks juut ja grusiinia würst Baratow. Juba 1. juuniks
1904 lõpetasime oma töö. Inglased olid ausad tööandjad ja
tasusid ka minule ausasti minu waeva eest. Oleks
wõinud weel edasipidigi nende teenistusse jääda, aga
ma olin päris võõras wõõraste keskel; peale selle
muutus ka Bakus Jaapani sõja ajal wäga ra-
hutuks: Armeenlaste ja tatarlaste wahel tekki-
sid werised kokkupõrked. Oli isegi hädaohtlik
kontori tööle minna ja selat tagasi tulla. Otsus-
tasin Bakust lahkuda.
Teekond kodumaale
Minu naisel läks korda mõne päeva
jooksul meie korteri sisseseade päris rahuldawa
hinnaga rahaks muuta ja juba 2. juunil sõitsi-
me Tiflise poole. Siin ilusas Gruusia pealinnas,
Kaukaasia rahwaste kirjus keskuses, wiibisime
kaks päewa. Mitmed wanaaegsed ehitused,
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 73
72.
suurepärane botaanika aed, Gruusiinia würstite
saun, kus nii soe kui ka külm wesi allikast bas-
seini jookseb, ja wene walitseja loss kerkiwad
mulle praegu weel silmade ette, ehk sellest ajast
on rohkem kui 30 aastat möödunud. Siit jätkasime
me oma teekonda mööda wana Grusiinia sõjateed
üle Kaukaasia mägede põhja poole. See oli õige
hädaohtlik, kuid siiski suurepärane, tore sõit.
Ma oleks igas peatuskohas heameelega kauem wiibi-
nud, kui meile selleks luba anti. Sõiduki juht ja
selle sõjariistadega relwastatud saatja ning mõni
kaassõitjatest kartsid wõõraste ilmumist ja selle
pärast ruttasid nad. Nii jõudsime siis ka takis-
tusteta teise päewa õhtul Wladikawkaasi.
Pärast puhkust kihutasime siit edasi
raudruunaga Pjatigorski, Essendukki ja Kislo-
wodski, peatudes igaskohas kaks päeva. Need
oma mitmesuguste terwiswee allikate pärast

Lehekülg 74
73.
kuulsad, loodusrikkad ja hästi korrashoitud kohad
kubisesid suwitajaist, kes siia igast Wenemaa nurgast
ja ka wälismaalt olid kokku woolanud. Nii siin
kui ka Lõunakaukaasias leidub palju maakohte, mis
tõesti imestamiswäärt ilusad on. Pean weel tähenda-
ma, et joogiwesi Pjatigorskis oli kristallpuhas ja nii
mujal
hea maitsega, nagu ma seda kuskil Wenes, Soomes
ega ka meil Eesti pole leidnud. Kislowodskist sõit-
sime meie Moskwa ja Tosno kaudu oma kaua igatse-
tud kodumaale ja nimelt Rakwerre. Ilm muutus
teel iga päew külmemaks ja 1904. aasta suwi oli Eestis
üldse wilu ning wihmane, mis meile lõuna maalt
sojast hellitatud tulejaile mitte iseäralikku lõbu
ei pakkunud.
Petrogradis.
Sügisel asusime jällegi Petrogradi elama,

Lehekülg 75
74.
kus me eratundide endmisega tööd leidsime. Aga
ka siin tekkisid rahutused, mille põhjuseks küll
osalt wenelastele õnnetu Jaapani sõda oli. Wene-
lased, kes enne oma sõjawäelasi jumaldasid, olid
nüüd iseäranis ohwitseridele wihased, nagu olek-
sid nemad olnud sõjakaotuses peasüüdlased.
Kord sõitsin trammil, see peatus Wladimiri kiriku juu-
res. Kaks ohwitseri tahtis peale astuda, aga tram-
mis olew rahwas käras ja tõrjus nad tagasi, ki-
sendades: "Olete õppinud meie waenlaste eest põ-
genema, no nüüd wõite ka siin jooksta."
Kawatsesin kaubanduskooli asutada ja
pöörasin loa saamiseks rahaministeeriumi kau-
bandus- ja kommertskoolide ülema poole.
See teatas mulle: "Petrogradis on juba tarwilik
arw kaubanduskoole, annan Teile luba kas
Tallinnas wõi Odessas oma kooli awada." Petro-
graadis oli mull minul kaunis suur tutwus-
kultuurilooline_kollektsioon (ERA.4006.2.8)

Lehekülg 76
75.
ringkond, otsustasin sinna edasi jääda ja asuta-
sin juba 1905. aastal seal oma algkooli ning
1908. a. tütarlaste gümnaasiumi oma naise nimele.
Tööd oli küllalt ja tuli nii mõnegi ettenägemata
raskusega wõidelda. Kolm aastat hiljem sai güm-
naasium õigused ja selle tõttu suurenes ka õpilas-
te arw. Algkooli poislapsed astusid suuremalt jaolt
saksa, mitmed ka wene keskkoolidesse, kuna tütar-
lapsed meie oma gümnaasiumis edasi õppisid.
Siin katkestan ma jutulõnga koolist ja
kirjeldan mõne sõnaga suwist elu ning kooli-
töösse puutuwaist wahejuhtumistest. 1905. aas-
tast alates elasime meie suwel mitmes kohas Soo-
me raudtee pirkonnas; 1909. a otsustasime aga
Peterhofis suwe mööda saata. Suurwürsti Niko-
lai Nikolaiwitschi palee lähedal asusid mõned
wene talupojad ja üks neist üüris meile oma
uulitsa äärsest majast kaks wäikest tuba ja

Lehekülg 77
76.
köögi. Siin oli waikne, suurepärane ümbrus,
isegi linnud ja jänesed ei kartnud inimesi. Suur-
mujal
würst ise elas kuskil wõi wälismaal. Tema ilu-
sas pargis kõndisime pea iga päew, niisama
ka lähedal mere kaldal; tihti käisime ka Uue-
Peterhofi toredaid weewärke ja sulisewaid pursk-
kaewe waatamas ning keiserliku Kapelli muu-
sikat kuulamas, kus ka minu noor, andekas
tuttaw Jaan Tamm, pärastine Tallinna kon-
serwatooriumi direktor, waldhorni mängis.
Juuli kuu alul muutus see idilline,
waikne elu hoopis teiseks. Õhtul istusime me
harilikult oma wäikses toas, lugesime
uudiseid ajalehtest wõi mõnda huwitawat
raamatud kuni kella üheni ja mõni kord
isegi kauem. Kord kuulsin öösi umbes kella 12ne
paigu koputawat meie aknale. Läksin joonelt
wälja ja küsisin: "Kes seal on?" Awage ja näi-

Lehekülg 78
77.
dake, kus majaperemees elab." Täitsin mehe soo-
wi ja läksin tuppa tagasi. Nüüd taipasin, et see
oli nuuskur, kes meie kohta teateid otsis. Juba
järgmisel õhtul widewikus istus meie akna taga
suure ilusa hobuse seljas kasakas, keda
keiserlik õuepolitsei oli meid walwama saatnud. Nii
seisis ta iga öösi hilja hommikuni rohkem
kui poolteist kuud akna taga kuni meie ära-
sõidsime Petrogradi. Ei ole me ka kuskil suwilas
nii rahulikult elanud kui Peterhofis, sest
siin oli meil tore walwur.
Paar päewa hiljem jalutasime mere
ääres, kus nägime lihtsalt kahehobuse tõlda, mil-
les wiis last ja wanapoolne preili istusid, õige
wanematel
aeglaselt meist mööda sõitwat. Nende wanemat hool,
mõtlesin mina, on wist küll raske nii hulga laste
eest hoolitseda ja neid kaswatada. Koju minnes
kohtasime salapolitsenikke ja keegi kohalik