Rahvusarhiiv/et_handwriting_complete huggingface dataset:
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 475
III
364 9.
tatud.
Nüüd oli veiksel mehikesel jälle aega ja käol oli nii palju uudiseid, et ta
tingimata jutustama pidi. "See oli kurb öö," ütles kägu, "Jumal tänatud, et ta möödas on!"
"Jah, ütles ka mehike, "Jumal tänatud, et ta möödas on!" Sel on nüüd ka
tiivad?" ütles kägu. "Jah, vastas mehike, "ometi pole ta lind vaid ingel!" "Ingel?"
küsis kägu, „kes see on?" "Hea ja armas inimene, kes surnud on." "Oh", ütles
jälle kägu, „tema on vee kindlaste! Ta ei teinud ju ühele olevuselegi haiget, söötis talvel
isegi linda. Ja veel vaesed lapsed ja kerjajad!" ütles veike mehike. „Kuue andis omal
seljast!" "Mäletad, kui ta mineval aastal naabri lapsed tulest välja tõi", lausus kägu.
"See oli tubli tegu!" ütles veike mehike. "Jah", ülles kägu.- "Aga sa ütlesid, et tast nüüd
ingel saab, - mis need teevad?" "Sellest ei saa sa aru," ütles mehike, "Sa oled ju
ainult lind! - Nad kannavad toredaid riideid, nagu päiksepaiste; nad on enamasti
taevas ja vahel ka maa peal. – Kas oled ehk mõnda näinud?" "Ei", vastas kägu.
Siis valitses toas jälle vaikus; pärast nägid nad, kui isa kellahelina saatel välja
viidi ja ema akna juure nutma jäi. Seal, kuhu isa maeti, seisavad kaks risti;
ühel on sõnad: "Pruudipärg sai ta surmapärjaks". ja teisel: "Ta oli hea ja armas,
ta armas mälestus-elab meis alalõpmata!" "Ta oli hea ja armas!" - olid kõik
ütelnud, kui ta surnud oli, ka kägu ja veike mehike.
"Kuidas aeg läheb! Vana isa puhkas juba ammu aias. "Tik! tak! - tik! tak!
Ütles ikka veel vana kell, kuid ammu mitte enam isamajas. „Ta teeb mind nii
kurvaks." oli ema ütelnud, kui poeg tal ükskord külas käis; - "võta ta enese juure,
kuid pea teda aus." See seisis nüüd ühe suure, ilusa maja toas, üksi
vana ja auväärt teda ümritsevate ilusate asjade vahel. Poeg istus ka jälle oma
sõbrade, raamatute keskel, unistas ja luuletas. Ta ei võinud seda maha jätta.
Öö oli juba käes, kuid ta ei pannud seda tähele. Vana kell ütles, nagu harilikalt,
oma. "Tik! tak! - tik! tak!!" - seal hakkas midagi kärisema, kell lõi kaksteist ja kägu
hakkas kukkuma... - Imestates ärkas mees ja hõõrus silmi-
Kuidas aeg lendab!" ütles ta tasa, „mulle näib nagu oleks see täna!“
See päike paistis läbi akna, - aias mängis rõõmus õeke, - toas istus poisike, - ja
kirjatöö oli ikka alles tegemata.- - Oli siis kõik ainult unenägu olnud?.......
Kõik unenägu, - aga pole elu unenägu! Ja "tik! tak! - tik! tak! -
ütles vana kell. - - Ja kirjatöö? Ja, nüüd oli ta valmis, - -
kui lugeda tahate - siin ta on!
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 161
140
V.a.
hra J. Tõnisson!
Palunu Teid ja Teie lugupeetud prouat
austada meid omas külaskäigus esmas-
päeva 14. jaanuari õhtul kell 19.30
koosviibimiseks riigikohtu perega
Tartus 8. I.35
Kastani 67, k. 2. Kõige lugupidamisega tervitades
omalt poolt ja naise nimel
K. Parts
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 70
42p
Tartu vana anatomicum
Vold Toru

Lehekülg 106
Selma Kask.
61
Vanaema surm x
(Minu läbi elamus.)
Oli kevade hommik. Ma tõusin üles,
pesin silmad puhtaks, panin ruttu rii-
Kodune töö.
desse. Läksin akna juurde ja tegin akna
19. XII. 22. 7. k.
lahti. Vaikne tuuleõhk paitas õrnalt paljast
nägu. Tasane värin käis kehast läbi, - oli nagu
külm. Päike oli tõusmata. Oli vara. Varblased
sirtsusid õues rõõmsalt, lendasid aia peale,-
aialt kase otsa, sealt jälle aiale ja kaseot-
sa. Taevas hakkas punasemaks minema,
ning päike tõusis. Kuldas esimeste kiirtega
mäel seisva veski kõrgemat osa ja muid
kõrgemaid kohti. Kõik oli alles vaikne; ini-
mesi ei olnd veel/näha. Oli pühapäeva hom-
mik. Ma ei olnud just rõõmus, sest täna
maeti minu vanaema, kallis vanaemakene.
Ma ei osanud omale ette kujutada, kuidas
see on, kuid siiski oli tume aimdus: vana-
x) Värke-Maarja reaalgümnaasiumi 4. klassi
õpilase S K. kirjatöö kirjutatud vabale teemale.
minu läbi elamus. korrigeerinud õpet. N. Tann.

Lehekülg 279
Õues külm on kange
202p
Lumi tuiskab hange
Nälgind linnud lendavad
Saaki varmsalt otsivad
Ühtki ivakest
Väike Anni kärmas
Avitama varmas
Peotäie teri ta
Viskab lindel söögiksa.
Aknast õue.
Väike Anni hea laps
Soojas toas nagu saks.
Väikstel lindel hea meel
Lendvad tihti aknal veel
Annit vaatma
Väljas külm on kange
Toas soe valge
Aknal roosid tekkivad
Külma sunnil kasvavad
Ilusad
GPõldmann

Lehekülg 441
I
337
Nõiaveski.
Muinasjutt.
Saksamaal, Thüringi maakonnas elas kord üks
noor käsitööline oma vana emaga. Mario, nii oli
nooremehe nimi, oli üks virk inimene ja tegi oma
emale ainult rõõmu, ja see armastas teda üle-
kõige.
Ühel hommikul läks Mario oma ema juure,
ja ütles: "Ema, mul on suur palve,
kui sa seda täidad, olen ma sulle wäga tänulik.
Mõne päeva eest nägin ma öösel imelikku und:
Ma läksin ühte külla, kus üks suur veski oli. Kui
ma selle ees seisin, ja seda suurt ehitust silmitse-
sin, tulid inimesed minust mööda ja küsisid minult
kas mina ka printsessi vabastama tahan
minna. Ma imestasin selle küsimuse üle ja küsisin
mis see tähendab, ja siis jutustasid mulle inimesed.
et paljude aastate eest see veski üks loss olnud, kus
üks ilus printsess elanud. Üks kuri nõid moonuta-
nud aga lossi veskiks ja peab sest saadik printsessi
sääl vangis. Kui nõid ära hukatakse, saab printsess
jälle vabaks ja veski muutub jälke lossiks. Palju
noorimehi oli juba sääl käinud, et printessi vabas-
tada, aga ühelgil ei olnud see korda läinud. Nüüd
tahan mina ka minna printsessi vabastama, igal
päeval ja igal ööl tahan ma oma unenäo pääle
mõtelda.
„Aga, Mario," ütles ema. „See oli ju ainult une-
nägu, ära ole lapsik.“
„Ei, ema, see on tõsi, ma usun seda. Lase mind
minna. Mina tahan printsessi vabastada. Ma ta-
han teda otsida. Raha ma omale ühes ei võta, ma
jätan kõik sulle siia. Anna mulle ainult natuke-
söögipoolist ühes. Või ei taha sa mind mitte
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 477
365
11.
ja tegevuse suhtes, teateid koguda lasknud ja need tõendasid, et Nurradin- nii
oli kaupmehe nimi- aus ja heategev mees ja tahtis nüüd ise katsuda, kas need
nimetused ka õigustatud. Ta küsis Nurradinilt, mida see oma kallimaks varanduseks
peab. See vastas: "Isand, mu kallim varandus on see lihtne mõõk, millega mu
isa oma maad vaenlaste eest kaitses ja surres mulle üleandis, üteldes: „Armas
poeg, mul pole sulle muud pärandada, kui oma õnnistus ja see mõõk; ta vaatami-
ne tuletagu sulle minu meelde: ole truu alam, töökas ja õiglane mees, siis ei jäta
sind Jumal iialgi maha!" Ma olen püüdnud jõudupidi isa õpetust täita
ja Jumal on minu virkust ja tööd õnnistanud, nii et ma õigel teel jõukaks ja õnne-
likuks olen saanud. Selle mõõgaga oli mull õnn, ühes kuulsusrikkas lahingus
praegu valitseva kuninga elu peasta. Tasuks kinkis ta mulle kenakese rahasumma,
millega ma kauplema hakkasin ja nüüdse jõukuseni olen jõudnud. Õnnistagu
Jumal head ja õiglast kuningat!" Assori silmad läksid niiskeks, kui ta
ta seda kuulis. „Ka mina armastan kuningat, kui poeg ja truu alam, ütles prints,
ja kui ma su tänu ära olen teeninud, siis kingi see mõõk minule, kuninga elupeastja
mälestuseks. Kaupmees oli selle üle kohkunud; ta kujutas võõrale ette, et see väärtuseta
mõõk vastav kingitus pole, aga prints tegi end pahaseks ja seletas, kui kaupmees talle
seda kinki keelab, ta ka teiste eest tänab, ja üldse igast tänuawaldusest loobub.
„Hea küll." hüüdis Nuradik lühikese sisemise võitluse järele, „oleks sa pool minu
hää varandusest nõudnud, ma poleks seda keelanud, kuid anna andeks, et su nõudmine
mu rinnas valulikud mälestused äratab, seda ei taha ma mitte salata. Kuid ei
pea Nurradinist üteldama, et ta tänamata oleks! Võta, kangelaselik noormees see
mõõk ja pruugi teda õiguse ja süütuse kaitsaks!" Kallimeelne mees!" hüüdis Assor
liigutatult, „ma tahtsin sind ainult katsuda ja olen suga täiesti rahul; tänu
ilma ohvita on ainult tühi kõla, mille juures süda midagi ei tunne! Tea Nurradin,
ma olen selle kuninga, kelle elu sa peastsid, poeg ja õnn mulle, et mul võimalus-
on, oma isa võlga sulle tasuda!" Narradin oli imestuse pärast keeletu, prints
ulatas talle käe ja ütles: "Ma olen su sõber ja õnnelik, et parema inimese olen leidnud."
Ole õnnelik ja mõtle vahel minu peale." Enne, kui üllatatud Nurradin oma rõõmsate
tundmuste avaldamiseks sõnu leidis, oli prints-kambrist väljas, kargas-hobuse
selga ja jätkas oma teenriga rännakut. Sellele jutustas Assor oma juhtumist ja
elatanud Omar ütles: "Nurradin on kahtlemata hea inimene, kuid on veel kõrgemaid
voorusi ja ohvreid; sul, mu kõrge käskija, saab võimalust olema mu sõnade tõendust
näha! Nad olid juba mitu tundi ratsutanud, kui korraga äikse ilm tuli.
lähedal ega kaugel polnud ainustki onni näha; nad olid sunnitud ilmast hoolimata
edasi ratsutama. Viimaks jõudsid nad ühe karjase onni juure, läbimärjad ja
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 486
369p
värvi säravatest õitest, mille kohal
lipendavad kirjud liblikad oma
väriseval lennul, kus hüüavad
alatasa räägud ja kus hüüavad var-
jupaika partide pesakonnad : hoo-
litsevad pardiemad pisikeste pa-
terdavate mudilastega. Seal käivad
ööseti söömas ergud hirved ja tih-
ti luurab seal punakasukaline reba-
ne, tulles rikkuma partide rahulist.
elukorda, tekitades hirmu ja ehma-
tust. - Kuid varsti on paigal
heinalised, niites vikatite vihinal
lopsakat rohtu, võttes loogu ja kan-
des heinu kokku kuhjadesse
Samal ajal on Suvi päikese
abiga töös - raiesmikkudel maasi-
kaid punaseks paitamas, soodes mu-
rakaid pehmeks ja kollaseks küpseta-
mas ja valmima ajades mustikaid, vaa-
rikaid, sõstraid ja teisi marju.
Tööd on palju
Nurmedel lokkab rukis ja nisu
kui pilliroog ja Suvi ruttab nende
vilja küpsetama, paisutades teri,
nii, et vajuvad kõrred looka peade
raskuse all.- Saades valmis nende-
ga ja jättes lõikajate hooleks ergutab
Suvi sirguma ka tõuviljasid ja
ruttab siis aedadesse. Seal paitab
ta ploome ja suudleb õunad pu-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 532
II.
Karavaan. - Saidi juhtumised.
411 5.
Viimaks katkestas noorkaupmees vaikuse. "Nii istume juba," ütles ta, "kolm päeva telgis
ja hobuse seljas aga ajaviiteks pole meil midagi; Ma tunnen ütlematat igavust, sest et ma harjunud,
olen et mulle peale söögi tantsiti ehk lauldi. Vahest teate teie, mu sõbrad, abinõu, mis meil aega
mõnusalt lühendaks?" Neli vanemat kaupmeest suitsetasid edasi ja käisid tõsiselt järele-
mõtlevat; võeras aga ütles: "Kui te lubate, teen teile ettepaneku: Ma mõtlen igal puhke-
paigal, võiks üks teistele midagi jutustata; see aitaks meil vistist aega mööda saata."
"Sa oled tõtt rääkinud, Selim Baruch", ütles Ahmet, kõige vanem kaupmees; „Olgem
sellega nõus!" - "See rõõmustab mind, et teie mu ettepanuga nõus olete", kostis Selim,
et teie aga näeks, et ma seda ainult teie käest ei nõua, siis tahan ise algust teha."
Rõõmsalt istusid viis kaupmeest koomale, nii et võeras poolringi keskele jäi. Orjad
kallasid peekrid täis, toppisid piibud ja tõid hooguvaid süsa süütamiseks. Selim karastas oma
suud tugeva sõõmu sorbetiga, ja silitas habet ja ütles: "Kuulge siis Saidi juhtumisi".
Saidi juhtumised.
Harunal Raschidi, Bagdadi valitseja ajal, elas Balsoras üks mees, nimega Benessar. Tal
oli nii palju varandust põll, et ta ilma töötaja äritegemata, mõnusalt ja rahulikult
elada võis. Ka, kui talle poeg sündis, ei muutnud ta oma olukorda. „Miks peaks ma
oma vanas eas veel sahkerdama ja kauplema," ütles ta oma naabrtele, „et vahest Saidile,
mu pojale, kui äri õnnestab, tuhat kuldtükki enam, ja kui halvasti läheb, samapalju vähem
pärandan? Kus kaks söövad, saab ka kolmas söönud, ütleb vanasõna ja kui tast muidu
tubli poiss saab, ei pea tal midagi puuduma." Nii rääkis Benessar ja pidas ka sõna.
Sest ta ei kasvatanud oma poega mitte kauplejaks ega käsitööliseks, vaid luges taga /teaduslikka
tarku raamatuid, ja et tema arvates üht noortmeest, peale tarkuse ja aukartuse-
vanade ees, mingi asi rohkem ei ehtinud, kui osav käsivars ja julgus, lasi ta teda juba
varakult sõjariistade tarvitust õppida ja Said oli peagi omavanuste, isegi wanemate,
seas-tubli võitleja, ja ratsutamises ja ujumiseses alati esimene.
Kaheksateistkümne aastaselt saatis isa teda Mekkasse, prohveti hauale, et
kohapeal oma usklikka kombeid täita, kuida käsk ja komme nõuab. Enne ärareisu kutsus
isa teda enda ette, andis talle head nõu ja raha, ning ütles: "Veel midagi, mu poeg Said! Siis
Ma olen mees, kes alama rahva ebausust kõrgemal seisab: Ma kuulan küll hea meelega
muinasjutte feedest ja nõidest, sest nad mõnusalt aega viidavad; kuid olen kaugel, seda
uskuda, nagu paljud teadmatad inimesed, et neil geeniustel, või kes nad on, inimeste
elu ja liikumise kohta mõju on. Sinu ema aga, ta on nüüd kaksteist aastat surnud,
uskus seda kui koraani; jah, üksikul tunnil, kui ma talle tõotasin, seda kellegile muule,
kui ainult oma lapsele, avaldada, usaldas ta mulle, et oma sündmisest saadik ühe
feega läb käimises oli olnud. Ma naersin ta välja, aga ometigi, pean tunnistama,
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 144
32
128
Leena tegi seda nüüd.
Ta palus, et hää Jumal ei laseks tema vaese patuse pärast, kes
ta vilets on ja rumal, und tõeks minna. Pööraku uni hääks, surm eluks,
olemata olevaks, et ei langeks raske mure lektori peale, kes häädus ise,
ega murraks lektori prouat, kes on õrn kui lilleke, ja et nad saaksid
maitsta rõõmu väikese Laura elust ja nende süda tunneks õnne poeg-
lapse sündimisest.
Leena palus kaua, nii kaua, et ei tahtnud enam jalulegi saada,
sest põlved olid valusad olnud ju hommikul tõustes, nii valusad, et
sõrmeotstega ei võinud katsuda. Aga nüüd ei halastanud ta põl-
vede peale, tema meelest oli see õige ja paras, et nad arad ja hellad
olid: et patune ihu saaks hästi kannatada. Ta oleks kannatanud
ääl meelel ükskõik missugust kehalist piina, kui oleks peasenud
hinge piinast.
Kartis, et ongi juba midagi juhtunud, sest Laura ei tulnud
veel kööki, kus ta harilikult igal hommikul, kui isa ja ema veel
magasid, viibis. Sest Laura oli hommikul virk, ärkas juba siis
kui Leenagi.
Laurast ei kuuldud tervel hommikul. Ei julgenud Leena min-
na vaatama, ei ka Laura järele küsida. Hommikulauda kattes
kuulis ta viimaks proualt, et Laura veel magab.
„Magab!"
Imelik oli see prouagi meelest.
„Magab?"
„Kas Leena haige on?" küsis proua. „Leena on nii kahvatu,
kui minestusse langemas." hädaldas proua.
Ei Leena minestanud. Kõrvus ainult helises kuuldavalt:
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 259
186
Kaljud.
Kaljud - hiiglased magawad ju kaua
metsade kesgel sügawat und;
mullasse soosse nad peitnud oma
haua,
Ootwad, mil tuleks ülestõusmise
tund.
Aastatuhanded on weerenud mööda
külm ja tuul ei kuulutand hääd
jäime kätte kate see tuhandeid ööda
kulutand kaljude karedat pääd..
Siisgi- nad seisawad kõikumata
kewadel, suwel, sügisel ja talwel;
näeme et kannatus wõib wilja
Saata
pärast pakast on lilletki lilletki
walwel
Inime, kes wahwa usus ja walwas
mehine töös ja julge kel meel
seisma jääb elutormide tulwas
eesmärki näitab ka nõrka-
de eel.
Julius Kangur
Soomes 2. IV. 1918.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 81
Peetrike.
Peetrikesel on vahel himu kihla vededa.
Kuna ta aga veel ei ole küllalt nupukas, siis
kaotab ta pahatihti.
Korra tuli onu Paap külla ja tõi talle kaks
ilusat õuna. Ilma et oleks nende eest onu
tänanud, pistis ta õunad tasku ja jooksis õue.
Sääl kohtas ta oma sõpra Antsu, kelle
silmarurgas alati kaval naeratus mängis.
Peeter hüüdis oma kihlveo himus:
- Ütle ära, mitu õuna mul taskus on -
saad teise omale.
Ants naeratas endamisi. Peetri küsimusest
ei olnud ju raske vastust järeldada. Kuid ta
viivitas natuke nagu nõuaks see suurt pää:
murdmist. Peetrike aga, arvates et Ants
mingil tingimisel teada ei või, mitu õuna
tal on, tõotas nüüd veel enam:
- Ütle ära - saad mõlemad omale.
- Kaks, - ütles Ants ja ulatas käe õunte
järele.
Peetrike hakkas kukalt kratsima. Nii
68
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 58
Hilissügis. (Lastelehele)
32
Aas koltunud ja luitund põllupind
ööhallad ju kõik haljuse on muutnud.
veel palu üksi haljaks jääda suutnud,
seal kurval wiisil laulab sügislind.
Puud raagus ju, on närtsind sügislill,
rändlinnud ära võõrsile meilt läinud
Kes meil siin suvilistena on käinud,
neid tagaleinab sügistormi pill.
Ja metsa all, kus Koltund lehtirüüd,
tuul sahistab veel langend lehti kandes
neil sammelsängis viimast aset andes,
Kus uinub une kevadele püüd.
Paul Tekkel.
25/VIII. 23

Lehekülg 424
5.
"Peeter, sa pead minema, muud minejat ei ole!"
lausus Ruuta.
Peeter ümises. Ta ei tahtnud minna.
322
"Pead ikka minema! Ainuke tütar!" sosistas
Peetrile salajane hääl.
Peeter võttis salajase hääle käsku kuulda, tõu-
sis toolilt ja sammus õue mõeldes: Õi-
gus ta on.
Mõne tunni pärast oli Peeter tagasi.
Sinise kaustiku kaare paberi asemel oli kui-
vatuspaber kuid sõnad olid ju ikka need samad.
Muhemaa Madisel ei olnud sinist paberit ja
kirjutas roosi sõnad kuivastuspaberile, öeldes:
"Kuivatuspaber on niisama hää."
Peeter otsis põuest paberi ja ulatas ta Ruuta
kätte. Missuguse imestava näo tegi Ruuta, nähes sinise
asemel punast paberit!
"Mis sellega teha?"
„Pahuse pääle panna,“
Peeter seletas punase paberi saamise lugu tä-
hendades sääl juures, et see olevat ükskõik
kui aga sõnad pääl on.
Ema võttis paberi ja silmitses teda umb-
usklikult igast küljest. See kustutas palju
ta lootuse tuld. Kuid midagi polnud teha,
midagi pidi ikka rohitsemiseks pääle panema.
Koguni lootusetult sidus ta paberi haige
koha pääle.
X
Jälle öö, pime, pilvitu. Jälle oli perenaine
haige juures üleval. Ei saanud haige, ei saanud
põetaja - ei saanud kumbki une piiska
silma. Valu oli haigel hästi suurenenud,
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 17
Miks läksid ära!
Miks sa läksid ära
mu kollane õieke,
miks jätsid mind leinama
mu kallike?
Miks läksid, lumivalge,
lennates pilvede pool
miks jätsid sa mind maha
Mu Sinu päralt oli kõik minu hool.
Läksid ära, läksid kaugele ära
pilvede pool, kus pole kära
Aga seda leina ja valu
Leina ja valu...
G. Põldmann.

Lehekülg 20
Lendad uppi: lumepuru
Kaela ajab; toa kuru
Otsi üles! Nurka suru,
Aju, sooja peida end!
Teisel päeval uisud jalga,
Järve jääle lase jalga,
Teistega sääl sõitu alga –
Las siis läheb lahti lend!..
Tuled koju õhtu algel:
Tuju lõbus, puna palgel.
Ja siis õhtul lambi valgel
Õppida on ime hää.
Aga kui jääl kukud maha,
Lugu siis on väga paha:
Turule viid oma naha
Kui sul muhkline on pää.
Kodus seda isa märkab
Temal kuri aimdus tärkab,
Kohe viha ellu ärkab
Ja siis lahti kisa läeb.
Sulle säru annab isa,
Ise teed suurt lärmi, kisa,
Palumiseks oled visa...
Kuri mälestus sest jäeb!
2.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 351
5.
257
2.
Punik.
Kord aeti kari karjamaale. Üks
lehm, nimega Päitsik, oli jõu
poolest kõigist teistest üle.
Akitselt tormas ta Puniku
kallale, kes tale õige lähedale
tuli, ja andis tugewa hoobi.
Punik jooksis eemale ja mõtles
kätte maksta; aga ei julgenud.
Seal nägi Punik Kirjaku
magamas, tormas selle kallale
Ja lahutas nii oma wiha
järele - A.F. Karu.
Tähendus: (Palun page ta võima-
likult jõulunumbrisse 1921.)
W. Tännassilmas 23-now. 1921a.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 156
36.
138
Viies päätükk.
Lektor ja proua olid õhtul külas. Laura oli Leenaga kodus. Mõle-
mad olid rõõmsad, iseäranis Leena. Ehk küll Leena jalad kui kaks
pehastanud pakku olid, mida vahete-vahel pidi kahe käega liigu-
tama ja tõstma, siiski oleks ta valmis olnud Lauraga kas või tantsi-
ma, kui sel niisugune mõte oleks tulnud. Aga Laural ei olnud nüüd
niisugusteks asjadeks aega, ta korraldas oma asju, mis ta oli saanud
ja hulkus toast tuppa lauldes ja end ehtides ja küsides Leena
otsust.
„Leena on hää ja tuleb jälle seda vaatama.“
Suure vaevaga sai Leena püsti ja läks vaatama ja vaadanud,
istus lähemale toolile. Vaevalt sai ta istuda kui juba teisalt kuuldus:
„Kas see on Leena meelest ilus?“
Ei jällegi muud kui mine vaatama. Ja Leena tegi seda nu-
risemata
„Leena!“
Seekord oli hääl magamistoas.
„Leena ei ole vist seda näinud?“
„Mis see on?“
„Poisi riided.“
„On ka tõesti. Ja nii ilusad! Issand, kui ilusad!“ imestas
Leena täiest südamest ja tõsiselt kinnitas: „Küll neid kord veel
tarvis läheb.“
„Täna,“ sõnas Laura.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 125
Kui pääseb lahti vallatu ja tujukas põhituul, möllab nagu pöörane
hiiglane väikeste pehmete lumikübemetega, pildudes neid siia ja sinna,
siis istun hää meelega suure karvkasuka sees vanade, tormi käes na-
gisevate seinte vahel ja rõõmustan, et olen kodus: mõned peavad
aga ilma koduta ja peavarjuta tormis ja tuisus rändama. Isegi vinge
suits, mida vallatu põhituul, mis korstna juures varitseb, tagasi püüab
kihutada ja siis ise selle üle korstnaaukudes ja akna taga irvitab,
tundub mulle kodune. Õhtal poen voodisse kasuka alla - on
nii õudne ja kõhe esite, kuid pea tundub jälle soe ja mõnus. Hää
on kasuka ääre alt vaadata, kuidas tuul lambitulega akna
all laual mängib: teda kord siia, kord sinna poole vintsutades.
Hommikul ärkades on nii hää pääd sooja kasuka alt välja pista
ja sõrmega seina palkide vahel pehmet valget lund katsuda, mida
põhituul öösel läbi pisemagi prao on sinna puistanud.
Nii ärarääkimata hää on kodus elada!
J. R.
Minu aadress:
Tartu. Kroonu-aia tänav N 46. krt 4.
Jaan Reinbach.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 134
22
118
Kirsti Päevalas, täna kell viisteistkümmend minutit. Pai ema, võilei-
ba ja tükikene juustu paluksin.“
Lektor tormas proua tuppa, süütas elektri rohekas laelühtris
ja laskus Päevala ette maha. Selle saalis oli pime, ainult peegli
kohal oli niipalju valge, et seal võis riiulil kadunud vend Erki müt-
si ja hõbedast vööd näha. Aga Päevala magamistuppa paistis lae-
lühtri valgus värviliste akende läbi iseäralisel valgusel. Sinna sisse-
vaadates nägi lektor Kirsti valges riides sängis magama.
Surnud?
Nii kahvatu kui surnu.
Ennem avatult nii säravad, rõõmust naeratavad, ja siis
poolavatult nii sügavat kurbtust avaldavad silmad olid nüüd
kinni, ja sügav rahu puhkas pikaripsmelisil silmalaupel, rahu
otsaesisel ja valgeil meelekohtel. Aga kaunihuulelise suu ümber oli
tõsine kurb ilme.
oh, kuidas see tema naise nägu oli.
„Surnud!“
Lektori pea langes põrandale.
Seal ta nüüd lamas Kirsti surnumaja ees, kiri ja vend
Erki taskus, ja – nuttis.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 432
6
Talwe pilt.
330
Waikselt sajab lumi, rahuliselt
ja pehmelt otsejoones alla. Tuul on ui-
nunud. Ilm on uimane ja rahulik.
Imelik tunne waldab terwet loodust,
kõik on nagu ootusel. Loodus haudub
midagi, ega ta ommeti tormi oota?“...
Akki käib tuulepuhang üle maa.
Wali põhjatuul on ärganud. Silmapilk
on lumi metsikus keerus. Tuul piit-
tsutab lund ja kihutab teda üle wälja
metsa poole. Mets on weel waikne ainult
puude ladwad liiguvad juba ja rapu-
tawad lumekasuka seljast. Peagi on
tuulest torm saanud, mis iga silma-
pilk suureneb. Hirmunult lenda-
wad waresed kuuskede latwadest õh-
ku. Kraaksudes peidawad nad endid
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 129
17.
113
„Vist küll mitte,“ sõnas lektor, vaadates vend Erkit ja selle
tükke. „Aga võime osta teise nuku, siis on kahju täiesti parandatud.“
„Ja kas lektori härra mõtleb, et see Laurale kõlbaks,“ sõnas
Leena kui imestates, et lektor niisugusest asjast üldse võis kõneledagi
„Muidugi just sarnane nukk, mõtlen mina,“ seletas lektor.
„Aga, armas härra lektor, kui see olekski sarnane, aga ta ei ole
ometi see nukk. Endine on katki läinud, surnud, saanud otsa õnnetul
kombel. Laura nutab nii, et haigeks jääb, ja võib olla surebki, seda
saate näha, lektori härra. – Oh mind vaest õnnetut!“
„Tõsi küll,“ sõnas lektor mõttes. Temal polnud mõttessegi tul-
nud, et Laura võiks õnnetust pahaks panna, et see võiks teda valu-
sasti puudutada.
„Mis meie nüüd siis nõuks võtame?“
„Ei mingit nõu, ei mingit abi. – Oh mind, missuguseks õnnetu-
seks aega leidsin.“
Lektor trööstis Leenat, et Leena mitte üksi selles õnnetuses süü-
di polnud, vaid suur osa sellest süüst langes tema peale. Ta oli män-
ginud Laura seltsis nukkega, kui Laurale oli tulnud eag lasteaega
minna. Laura oli jätnud tema hooleks saata nukud Päevalasse, kuid
tema oli need sinna unustanud: Kirsti Runebergi parki ootama
vend Erkit, kes üliõpilaste raamatukogusse oli läinud.
„Ja seal Kirsti ootab ikka veel ja ei tea midagi hirmsast õn-
netusest,“ oigas Leena. „Seal ta nüüd naerata, nii kui naeratab
Lauragi koju tulles. Kuid siis?“ Ja Leena hakkas nii kiledasti nutma,
et lektor ei teadnud, mis teha.
Tuli ometi proua koju.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 285
205p
Kuna wana mahapandud
kartul ära mädaneb, kaswawad
peale õitsmist uued kartulid. Mõ-
ned kartuli seltsidel kaswawad,
noored kartulid ruttu suureks,
nii et neid warsti peale õitsmist
tarwitada wõib.
Kaswu ajal peab aga weel palju
kartulite eest hoolitsema. Kartulid
peab enne üleswõtmist mitu korda
muldama. See tähendab, umbrohi, mis
kartulitele kahjulik on, ära peab hä-
witama. Sügisel peab kartulid üles wõt-
ma ja keldritesse ja kuhjadesse wälja
peale panema, kuni jälle uuesti ke-
wadel maha tuleb panna.
Kartulitel on ka palju waenlasi.
Iseäranis kuri waenlane on uss
kartulitel. Uss tungib kartuli sisse ja
paneb kartuli mädanema. Lehtedele
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 312
302
Pariisis, 27. XII. 1936
4, Rue de Talleyrand.
Kõrgesti austatud Härra Riigivanem!
Mul on au Teile saata ühe
prantsuse raamatu milles Teie nimi
ilmub mitu korda, ühenduses Genfi
nõupidamistega.
Ma mäletan ikka seda audientsi
millega mind austasite aastal 1933, Toompea
lossis.
Palun Teid uskuda, et ma mõtlen
Teile suurima lugupidamisega ja palun
vastuvõtta, härra Riigivanem, minu
parimaid soovid uueks aastaks!
Arvid Bodisco.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 29
ning mitugi varahoidjat olid vangikotta
aga
rännanud, Aga asi ei muutunud paremaks.
Kuningas Nabu-assan ei teadnud lõpuks enam
nõu. Siis laskis ta kuulsa targa Zadigi oma
juure kutsuda. „Kõik kiidavad sinu tarkust,“
ütles ta talle, „ja paljud on sinu juurest
õnnelikumalt lahkunud, kui nad su juure
tulid. Kas sa ka mulle ühte ausat vara-
meistert muretseda ei saaks?“
Zadig mõtles natuke ja ütles siis:
„Ma tunnen ühte abinõu. Kui sa teda
tarvitad, saad mis sul puudub. Ta
on nii lihtne, kui ka kindel.“

Lehekülg 38
V. a. „Lastelehe“ toimetusele!
Palun vabandada, et nii kaua ei ole saatnud noorukestele
midagi. Saadan see kord mõned reakesed. Palun nendega
leppida, nad on küll väga verevaesed. Kui Jumal jõudu ja
tervist annab, siis saab ehk edaspidi paremaid.
Tervitades
Abjas
Gust. Põldmann,
24. XI 23
Abja gümnaasium
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 165
111
Penni.
Rahavabrikus särasid lauapeal kaks uut ja läikivat
praegu walmissaanud raha: dukat ja penni.
Mõlemad seisid enne waikides üksteise kõrwal ja wiimaks
ütles dukat pennile: "Sina näru! Kasi minema mu eest! Sa
ei ole midagi wäärt! Ainult lihtsast wasest oled sa
walmistatud, kellepeale isegi päike ei paista. Sa pead mustaks
ja määrdinuks saama, maas lamama, nii et ükski inimene sind
üles ei tõsta. Aga mina olen sellewastu kallist kullast
walmistatud ja rändan ilmas härrade ja würstide käes, nin ka
wiimati wõin keisri kroonigi peale saada.
Selles rahawabrikus magas ahjupeal wana kass. Kui ta dukati
juttu kuulis, pööras ta end teise külje peale ja ütles ise-
eneses: "Ümberpöördult on ka midagi wäärt," ja magas edasi.
Siis sündis ka dukati jutt ümberpöördult.
Dukat juhtus ühe wana rikka ihnuskaela kätte, kes ta
teiste dukatite juurde kasti pani. Kui ihnuskael oma surma-
tunni ligi tundis olevat, kaewas ta maa sisse sügawa augu
ja pani dukatid sinna sisse.
Sestsaadik on uhke dukat oma "sõbradega" määrdinud
ja must maasees, kuhu päike peale ei paista ega kus ükski
inimene neid üles ei wõta.
Kõige enne juhtus penni ühes teiste rahadega ühe
wabriku töölise palgaks. Kui tööline kodu läks, kinkis ta
penni oma wäikese tütrele. Laps jooksis selle eest poodi
saia ostma, aga kui ta poodis kerjust silmas, andis ta
penni kerjusele ja jooksis ise rõõmsalt kodu.
Sinna poodi tuli üks mees, kes palverändaja wäljanägi,
tal oli pikk must mantel seljas ja kepp kaendlas. Pahemas
käes hoidis ta wäikest karbikest, mis pooleni raha täis oli, pare-
mas käes aga oli hulka pildikesi, mis ta lastele jagas, mis
eest nad tale karpi raha wiskasid. Kerjus tundis selles

Lehekülg 328
otsaesist ja ütles: "Õnnelaps olgu sinu nimi! Sina
pead alati rõõmus olema ja kõiki, kes sinuga kokku puuduva
rõõmsaks tegema. Kui üks väga kurb inimene sinu
pääle vaatab, peab ta oma õnnetuse unustama!
Sind ei ole vist küll mitte haldjas suudelnud?
Ei, iialgi mitte. Sellepääle vaikis tütarlaps ja
vaatas järelmõtlikult oma suurte siniste silmadega
Pigilinnule otsa, nõnda et sellel süda valjuste tuksuma hakkas
Kas see küll ikka haldjas peab olema?" algas tütarlaps
jälle, "kuningatütar on ometi ka midagi. Tule põlvita
siia, sest sina oled minule liiga suur. Siis astus
ta noormehe ette, suudles teda ja jooksis ise naerdes lossi
poole. Enne kui Pigilind aru sai mis sündinud, oli
tütarlaps kadunud. Aeglaselt nagu unest ärkades, tõusis
ta maast üles ning tundis et see siiski mitte
uni ei võinud olla, sest et üks imeline rõõm tema
südat täitis, kui mul nüüd ometi kübar oleks,
et teda õhku vista saaks! Ma olen vist rõõmus!
Aga see oleks tõeste imelik." Ta noppis enesele hulga
lillesid ja läks siis lauldes maanteed mööda edasi
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 141
29.
125
On, sest venna pakid olid ju tulnud.
Ehk on juhtunud mõni õnnetus?
Ei, sest ta on vahva poiss.
Või on viinud teda kuri Surm oma lossi?
Ei ole viinud teda kuri surm oma lossi, sest ta on ju julge ja
rõõmus poiss.
Või on jäänud sinna suure linna, kus igas majas on hele
valgus ja igast majast kuuldub ilus pillihääl, aga uksed on lukus,
nii et kuidagi ei pääse sisse.
Sinna on jäänud. Ei ole mahtunud jõuluvana kotti, sest muid
asju oli nii palju, et nööpnõelgi ei oleks sinna enam mahtunud.
Sinna ta vaesekene nüüd surebki uulitsale.
Laural oli nutt varaks.
Kes aitab?
Hää tädi.
Laura tõusis voodist ja hiilis pikas valges öösärgis kööki
Leena juure teada saama, kus see tädi elab.
Köögis oli valge, sest täiskuu paistis aknast sisse. Aga
varjus oleva seina äärest voodist kostis kui suure koera vihane
urin. Laura jäi vähe hirmunult kesk kööki heledasse kuuvalgu-
sesse seisatama.
„Kas Leena ei ole seal?“ hüüdis ta.
Koer jättis urisemise.
„Kus Leena on?“
Keegi tõusis voodis istuma, vaatas ehatanunult, silmad
suured pääs ja sõnas:
„Mina olen vaid vaene teenija, et mulle nii suur õnn võiks juhtuda.

Lehekülg 158
38.
140
villand sai ja ta vaatama läks, kus Laura on.
Ei olnud kuulda ega näha.
„No nüüd on tüdruk vist jälle sinna vorstipoe akna taha
seda väikest seapõrsast, mis tema meelest nii ilus oli, vaatama lainud.“
Leena läks esituppa ja nägi, et Laura üliriideid ei olnud enam
seal. Ta oli kahevahel, kas otsima minna, või veel oodata. Avas viimaks
ukse, et kuulata, ka Laura ei tule juba.
Oligi kuulda Laura hele hääl. Ta rääkis kellegiga, aga sam-
mude kõla mattis hääled, nii et midagi selgesti kuulda ei saanud.
Vähehaaval kõvenes kõne ja sammude kõla ja aeg-ajalt kõlas
Laura naer.
„Mis imelist seal nüüd tulemas on?“
Leena uudishimu kasvas.
Viimaks tuli nähtavale see imeline. Laura talutas olevust,
kes oli mässitud suurtesse närustesse riietesse. Kuub, mille pik-
kadest käistest ei paistnud selle olevuse käed, oli nööriga ümber
keha seotud, ja kuue ääre alt paistis natukene püksiääri.
Jalas olid suured kingad, mis uulitsal imelikku kolinat tegid.
Kui seltskond uksele jõudis, küsis Leena imestades:
„Mis Laura sealt toob?“
„Tädi andis.“
„Missugune tädi?“
„Noh, see hää tädi.“
Leena mõistis väga hästi, et Laura oli vildakule teele
läinud, aga ta teadis ka, et selles suhtes tema midagi teha ei või-
nud. See pidi lektori proua hooleks jääma.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 422
3.
Aliide ei tahtnud süüa ega juua. Tasaselt oi-
gas ta sängis.
Isa ja ema läksid mõlemad ühte laia sän-
gi magama triibulist villast tekki pääle tõm-
Aliide jäi üksi haigena oma sängi. (mates.
Kesköö. Aliidel hakkas igav, igav oma valu all
kannatades. Ta hüüdis ema. Ema virgus ko-
he. Aliide kutsus teda oma särgi juure et oleks
talle seltsiliseks seega kergendavat ta ka tütre
valu. Ei kuumetanud enam üksi pää ja keha
vaid pistis parema põse sees, pistis valusasti
See koht tundus kõvana puudununa. Valud
olid väljakannatamatud. Ema oleks võtnud osa
valust enese kanda kui see oleks võimalik olnud
Ema istus kurvalt haige voodi ääres ja arutas
mis haigus võiks see küll olla. Ainult külmeta-
mise pärast nii haige olla, paistis talle võima-
tuna. Äkki tärkas ta pääs mõte: Vast on roos,
Ehk ehmatas ta kuskil midagi.
Ema pööras küsimusega tütre poole.
"Kas sa eila kuskil midgi heitusid?"
"Jah"
Aliide seletas emale eilast heitumise lugu.
"Süllanud ometi, siis poleks roosi tulnud!"
"Sülge ei olnud sugugi, keel oli kuiv"
"Jah" sul on tõesti roos," jõudis ema kindlale
otsusele. "Peab hommikuni kannatama siis
saab vast mingisugust rohtu. Ehk teab sauna
Ellu midagi õpetada, ta on vanem inimene, on
rohkem elanud ja tähele pannud.
Haige pidi ootama hommikuni kannatades
valuhoogude all, mis vapustasid keha ja
pääd.
X
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 22
elas aga kuninga ministrina kõikidest
austatuna surmani, sest ta oli kuningale
tõesti hea ja ausa ülem-varameistri
muretsenud.
Saksa keelest vabalt Sht
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 355
II
ei olnud hakkas ta nutma. Siis läksin
ja suigutasin ta jälle unele. Mõni kord oli omal
aga uni nii armas et kuidasi ei viitsind
teda seal suigutada ja kahju oli mul kui
ta nuttis, siis tõ võtsin kutsika ja pistsin
ta voodi oma juure teki alla. Seal tal oligi
kõige armsam ase. Kõik see öösine toimetus
pidi salaja sündima, muidu ei tea, mis
minust ja kutsikust oleks saand.
Nii sündis suvel, kui ta pisukene oli.
Talvel oli ta aga juba suurem ja ma õpetasin
talle mõned kerged vigurid nagu istuma
teretama ja üle käe hüppama. Pärast poole
panin talle mütsi pähe paberossi suhu ja
andsin kepi kätte. Ta vaatas mulle teravalt
otsa ja lõi sabaga põksu, kui ma aga paberossi
otsa põlema panin, tegi ta niisuguse ki-
beda näo, nagu oleks talle pipart keele peale pannud,
Hiljem sai see talle maiusroaks, nii et ta teda
alati hea meelega hambus hoidis.
262
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 253
243
Iwan Reswow
Tartu (Dorpat) Eesti
Kaubahoov 17, tel. 70
Tartus, 22 jaanuar 1937.
Asut. 1888. a.
V. lgp.
H-ra professor Jaan Tõnisson!
Teie lahke meelespidamise eest,
minu 80da sünnipäeva puhul avaldan
Teile oma südamlikku tänu.
Suurima lugupidamisega JRevont
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 39
Lumemees.
Laste tehtud lumemees
Seisab õues, tuule sees
Ta sulab tuule wäes,
Sest sulailm on käes
Lapsed parandawad teda
ära
Kui ta sulab on kisa
ja kära
Lumemees! Lumemees!
Õue sees
Seisa kaua aega weel
Siis on rõõmus minu meel.
Lui Oraw
Elwas 13 a. w.

Lehekülg 63
Eedi ja Linda.
53
Muinasjutt.
Kord elasid kaks last: Eeidi ja Linda. Vanemad olid neil ära surnud
ja neid üksi ilmale jätnud. Kord, kui lapsed üksi omas toas olis, ütles
Eedi Lindale: Tule, Linda, lähme ilma ümber käima. Ehk on siis
meil parem." Ta võttis Lindal käest kinni ja lapsed sammusid
edasi. Lapsed käisid terve päeva ümber. Õhtuks jõudsid nad
suurte metsa ja olid väga väsinud. Nad istusid ühe suure puu
alla ja uinusid pea. Kui nad hommikul ärkasid, oli päev juba
kaunis kõrgel. Eedi ütles Lindale: "Mul on suur jänu. Ma kuulen
üht allikat sulisevat. Tule lähme joome!" Üks nõid oli aga
kõik metsa sees asuvad allikad nõidunud. Kui lapsed
ühe allika juurde jõudsid, kuulsid nad kuidas keegi allikast rääkis:
"Kes minust joob, muutub Tiigriks!" Kohe lakkas Linda Eedit paluma
"Ära joo mitte siit allikast, sest siis muutud sa kurjaks loomaks
ja sööd minu ära." Ehk küll Eedil suur jänu oli, lubas ta siis-
ki järgmise allikani oodata. Kui lapsed järmise allikani jõudsid
kuulsid nad, kuidas seal rääkis: "Kes minust joob muutub hundiks.
Lapsed kohkusid! Eedi oli juba närvemisel. Siiski lubas ta oodata
veel, kuni järgmise allikani. Siin kuulsid lapsed hüüdu: "Kes
minust joob muutub hirveks." Küll palus Linda Eedit
mitte juua, kuid Eedi ei suutnud jänule vastu panna, vaid jõi.
Kui ta paar sõõmu oli joonud, muutus ta hirveks. Linda hakkas
nutma oma venna kurva saatuse üle. Tal oli ka enesel nüüd
igav. Ka hirvekene vaatas kurvalt ümber, ning hakkas rohtu sööma.
Linda võttis oma kullavärvise suka paela ja köitis selle hirvekese
kaela ümber, kes ka vagusalt päält vaatas, mis temaga toimiti.
Linda läks nüüd oma hirvega sügavamasse metsa.
Kui nad kaua käinud olid said nad ühe väikse, tühja maja-
kese juurde, kus keegi ei elanud. "Siin hakkame meie elama,"
ütles Linda. Kui nad välja olid puhanud viis Linda hirve välja,
köitis ta kinni ja läks ise metsa omale toitu otsima. Ta sai säält
marju ja pähklaid. Kui tal kõht täis oli hakkas ta hirvega
mängima, kellel ka küllalt rohtu oli süüa. Õhtul kui nad
väsinud olid, pani Linda oma pää hirve seljale ja nii ui-
nusid nad pea magama. Nii elasid nad tükk aega. Siis juhtus
aga, et kuningas oma õueseltskonnaga metsas jahti pidasid.
Siis kuuldus jahivile hüüdu, koerte haukumist ja jahimeeste
rõõmsat hõiskeid. Hirveke kuulis seda ja tahtis ka hää-
meelega sääl olla. " Ah, õeke" ütles ta õele, "kui häämeelega tahaks
ma vabalt joosta. Lase mind vabaks. Aga õde ütles talle: "Tule sa,
aga minu juure tagasi. Ma panen ukse kinni ja et ma sind tunneks
koputa ukse pihta ja ütle: "Õde, lase mind sisse?" Kui sa nii ei tee, ei lase ma sind sisse".
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 124
74
seb see põletava päikese eest. Tuleb tormihoog, põrutab pikne,
Sihvivad, sähvivad väljas välknooled, siis istun kohkunult toanur-
gas vanaisa voodil ja kuulatan seinte naginat ja laest kukkava mulla
krõbinat. On inimesi, kes vihkavad mu isamaja. Nad laimavad ja sõi-
mavad teda igasuguste nimedega, ähvardavad teda ära hävitada, sest
ta olevat teotuseks üli ilusale maastikule ta ümbruses. Küll on see valus
kuulda: käed lähevad rusikasse,- koledalt tahaks laimu eest kätte-
maksa. Jooksen isa juurde ja pihtin. Ta trööstib meheliku häälega,
"Ei meie majasse tohi keegi pääle ajahamba puutuda."
Tuleb sügis kottpimedate öödega ja liig tüütavate vihmasadudega,
kuid koda on ikkagi armas, ehk ta küll ei suuda mind kaitseda
vihma eest. Tihti on taevas kaetud paksu hallikas musta pilv-
vaibaga. Pea igapäev sajab ja sajab. Järeljätmata taovad vihmapiisad
vastu vananenud katust, kunni ta kannatus lõpeb neid kinni
pidamast. Pääsedes kambri laele vajuvad nad tasakesi liivasse.
veel
Seega ei ole nende teekord kaugelt pilvvallast lõppenud. Nagu
kogemata kukuvad nad läbi lae porandale. Mõned üleannetud
püüavad öösti segada mu unirahu, kukkudes näkku ja pähe. Nende
mõistlikumad kaaslased aga laulavad tasast ühetoonlist unilaulu lan-
gedes kusagile nõusse.
Valge siidpehme talv ligineb. Kaob raudraske tuhkhall sügis.

Lehekülg 165
105
II.
Mees läks metsa hundi jutule ja ütles: "
Wõsa Willukene, sa oled kõige tugevam,
võta mu tüttar endale naeseks." "Metsa-
kuningas, karu, on minust tugevam." Mehel
ei aidanud muu nõu kui pidi karu
juure minema. Karu eemal tulles nähes
lõi mees kartma ja pani plehku puu-
otsa ja küsis karu käest ülevalt: "Metsa-
kuningas, aus Mesikäpp, sa oled kõige tuge-
vam, kas võtad mu tütre endale nae-
seks?" "Ei, mul pole tugevama eesõigus;
jahimees on minust üle, mina kardan
teda." Mees ootas niikaua, kui karu
enam ei näinud, ronis puuotsast ma-
ha ja hakkas jahimehe lossi poole, mis
kesk suurt metsa oli, minema. Kahe
päeva pärast jõudis ta lossi ette,
astus väravast sisse ja hakkas lossi-
ukse poole minema. Lossi hoovi peal
olid mitmed seltsi loomade nahad,

Lehekülg 383
avatud kraaterist tuliseid
kiva ja tuhka üles, kuid
need olid ainult Eestimaa
kadakate sädemed.
288
Tule ümber rõõmustasid
end peaasjalikult noored.
Jooksti ümber tule, kunni
palavus ja südemed sealt
eemale peletasid. Kaugeneti
kilgates, et uuesti ettevaat-
likult tulele läheneda.
vanemad inimesed olid
vaiksemad.
Kiiresti hävitas tuli kuivi
Kadakid. Kuid kadakate
hävinemise järel suri tuli
isegi, nagu näidates, et ka
vägevad surevad. Kui tuli
kustus oli kesköö möödas.
kes sõnajala õit leidu tahtis
pea terve aasta ootama, kun-
ni tuleb see öö mul kinkudel
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 444
IV
340
ilusaid laulusid mängida. - Viimaks, pika reisi järele,
jõudis ta ometegi sinna külla, kus nõiaveski asus.
Kui ta sinna jõudis, oli juba õhtu kätte jõudnud.
ja tänavatel polnud inimese hingegi näha. Ette-
vaatlikult kõndis Mario ümber nõiaveski, see oli
teda
tõesti üks tore ehitus, nii nagu ta unes oli näinud.
Nõiaveskit piiras igalt poolt kõrge aed. Ta ronis
üle aia ja oli mõne minuti pärast aias. Kui ta veski
juure jõudis, kuulis ta kõva mürinat ja kolinat.
"Seda teeb vist nõid," mõtles ta. Ta võttis oma pilli
välja ja hakkas mängima. Sedamaid jäi mürin vaik-
seks. Ja palju, palju mängis Mario. Kui kaks tundi
möödaläinud olid, ronis ta akna müüri pääle, ja
lõi akna katki ja hüppas veskisse. Jäi hakkas jälle män-
gina ja kui ta tuppa läks, tuli talle palju metsikuid
loomi vastu, kes teda hammustada tahtsid; kui nad aga
Mario mängu kuulsid, istusid nad rahulikult maha ja
jäid magama. Igalpool sündis nii ja kui Mario viimaks
kõige viimasemasse ja kõige toredamasse saali tuli, nägi ta
üht vana meest maas lamavat ja magavat. Ka temagi
oli Mario mäng magama uinutanud. Tema kõrval, ülitore-
da trooni pääl istus üks väga ilus tütarlaps ja vaatas.
Mariole hiilgava pilguga vastu. Ettevaatlikult laskis Mario
istme ette põlvili ja andis ilusa printsessile suud. Vaeval
sündis
sai ta printsessi huuli puudutada, kui järgmine lugu tuli:
Häkiline müristusesarnane mürin kestis natuke aega
veskis ja ragisedes kadus nõid printsessi kõrvalt.
Veski asemel seisis sääl nüüd tore loss ja printsess
andis Mariole rõõmust hiilgades kätt. Missugune suur
rõõm täitis nüüd kõike maad, kui inimesed teisel
hommikul ülestõusid ja nägid et veski jälle lossiks
muutunud oli. Nüüd astus Mario printsessiga ühte
ilusasse vankrisse ja sõitis oma vana ema juure.
Õnnelik ema võeti ühes ja nüüd läks sõit uute kodus-
sse. Mario heitis printsessiga abielusse ja nad elasid
üheskoos
palju, palju aastaid õnnelikult lossis. Loomad

Lehekülg 492
372p
lumivalged täkud rege, all maal
ja üleval pilvede teel.
Aug. Peerna
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 45
48p
pikemat aega, külmetuse taga-
järjel, haiged. Weiksemal pojal
läks asi isegi kunni kopsu-
põletikuni. Sellep. peab ema ko-
du olema ja, meie mõlemate
kurwastuseks, ei saa meie kolme-
kuningapäewal Teie armsast pere-
konnapidust mitte osa wõtta.
Loodame aga, et ligemas tule-
wikus meil siiski korda

Lehekülg 46
49
läheb Teie perekonda Tartus
terwitada
Soowime Teile kõigile hääd
terwist, abikaasale ja pisukesele
tütrekesele kosumist, kõigile
lastele kaswamist ning Teile
enestele - palju jõudu ja hääd
edu töös!
Kõige suurema lugupidamisega
A Tõnisson ja abikaasa.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 468
3.
360 p. 2. Vana kell. Muinaslugu tõelisest elust.
"Tikk, takk! - tikk! takk!" ütles vana kell; laps istus ja
kirjutas. Oli suvine koolivaheaeg ja kirjatöö pidi valmis tehtama;
kuid see oli raske.- Aja lend, oli peakiri, - seal seisis see,
alles märg, kuid edasi ei tahtnud enam minna.
Tikk! takk! - Tikk! takk! - ütles vana kell, nii laisalt ja
pikkamisi, nagu poleks pikal tikatsil sugugi tahtmist edasi
minna, vaid parema meelega seisnud oleks. Laps ja Aja lend! -
kas polnud juba kooli vaheaeg igavik? Kaheksa tervet nädalat,
ja alles neli olid mööda; kui palju lõbu oli mööda, kui palju võis
veel valmistata ja maitseda? /"Ei", mõtles laps "aeg ei või
lennata, seda võivad ainult liblikad, linnud, õhulaevad ehk
mõni muu. Kui kaua olen mina juba laps! Lendaks aeg, oleks
ma juba ammu suur, ei pruugiks enam koolis käia ega kirja-
töid teha. ) "Tik! tak! - tik! tak!" - ütles jälle vana kell;
nüüd hakkas kellas kärisema ja siis hüüdis üleval kägu kuku! kuku!
ja käest vähe kõrgemal marssis veike, punase kuue, püssi ja mõõgaga, mehike. kaks korda.
Kui kaua neid poiss juba tundis ja kui palju rõõmu olid nad talle valmistanud! -
Nüüd oli ta vaikne, „tema," oli juba kuiv, kuid kirja töö ei tahtnud ega tahtnud
edeneda. / "Tik! tak! - tik! tak!" lausus vana kell laisalt ja pikkamisi, nagu
ennegi; poisike toetas pea käe najale ja näris sulepead: seda tegi ta alati, kui ta kirja-
tööd tegema pidi, ning ei teadnud, mida kirjutata. Kellas aegutas keegi, nii et poisike
seda kuulda võis. See oli kägu; tal läks aeg igavaks ja oleks heameelega kukku-
nud, - väljas oli ju suvi, - aga tund polnud veel täis. Laps haegutas ka, kuid
vana kell oli vastupidav. Ta lasi haegutata ja lausus ühetooniliselt: tik! tak! tik!
teisi
Väljas oli soe, toas põrisesid kärbsed, hele, soe päike paistis läbi akna. Oh! oleks
ma väljas! mõtles kägu, poisike mõtles niisama; kuid varsti ei mötelnud kumbki
enam midagi - nad sulusid silmad ja uinusid. Ja nagu juba kord on, mis
keegi enne uinumist mõtleb, sellest näeb ta und: varsti viibisid mõlemad väljas, aias.
Aias mängis ta õeke, sinisilmaline ja lokkis juukstega. Lapsed mängisid kaua ja
rõõmustasid ilma üle. Kui tore sinine taevas, lilled õitsesid ja lõod lõõritasid! oh,
täna oli koguni tore ilm! Isegi kägu sai sellest aru ja kukkus rõõmsalt.
"Kuuled, vend?" hüüdis tütarlaps, „Kägu kukub, kaua ma - saan veel ilmas-elama?“
Tütarlaps luges kahekümmeni, siis jäi kägu vait. See äratati oma ilusast unenäost,
ta ei viibinud enam aias. Kell oli kolm löönud, tund oli möödas ja siis tundis ta alati tõuget
ei
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 41
45
27. IV. 28.
Tõrvas.
Tänu.
Südamlik tänu Teile, minu
poolt; mind toetades rahaliselt ja
Sellega võimaldades edasiõppimise
koolis.
Soovib: Eduard Martinson.
Tõrva Gümnaasiumi
III.da kl. õpilane.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 160
40.
142
oma uued kalossid, mis väga hästi lakkkinge aset täitsid.
Vaadeldes seda Laura häält tädilt saadud poissi, mõtles Leena
häätujuliselt naeratades:
„Härraste asemel olles võtaksin mina küll selle poisi ja
kuulutaksin lehes: sündinud on tubli, tore poiss. Meie Laura vanu-
ne, või natuke vanem.
Ent mõteldes selle ootamata juhtumise peale, mis nii äkki
oli tulnud, ja mis oli kui päris muinasjutt, hakkas Leena teda
kokkupõimima oma imelise unenäoga, millesse ta põimuski
hästi.
„Küll on kena!“ lausus ta iseeneses imeteledes, kui ta juhtu-
misi lapsi saalis suure peegli ees seismas ja teineteisele naera-
tamas leidis.
Aga Kirsti igavene uni? Sellega läks nii:
Kui poiss lektori proua tuppa tuli Laurat sõidutama,
kiindus ta vaade kohe sellesse väiksesse ehitusse, Päevalasse,
mida imestades ja naeratades vaatles.
Et paremini sinna sisse näha, tõstis ta korraga teise
poole katust ära ja sõnas rõõmsalt:
„Seal magab ju päris väike elus inimene.“
„Ei see ole elus, see on surnud,“ sõnas Laura
Poiss haaras Kirsti oma kätte ja hakkas heledalt ja sü-
damlikult naerma ja käskis Leenat, tarvitades Lauralt kuul-
dud kõnekäänu:
„Leena on hää ja vaatab, kas surnud nii vahivad?“
Leena südames tõusis õnnis tunne, nähes Kirsti jälle
säravais, taevasinistes silmades naeratust, kui endistel õnne
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 201
Tähtmõistatus
134
Seadnud Ed. P.
a, b, d, e, i, l, m, n, o, o,
r, s, s, s, s, t, e, u, u, u, u, u, u,
v, õ.
Ülemalseisvad 24 tähte
tulevad kuueks sõnaks seada
nõnda, et esimene sõna
tähendab - kaunvilja, teine-
südame mõõtu, kolmas - mets
kiskjat metslooma, viie neljas -
kalapüügi riista, viies - vee
auru, kuues - ehteasja.
On sõnad õieti seatud
Siis annavad nende alg- ja
lõputähed ülevalt alla lugedes
tuntud vanasõna.