Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 548
VI
Saidi juhtumised.
419 21.
kaliifi kuulda tahtsid. Kui Bagdadi valitseja troonile oli istunud, käskis suurvessiiri
kõiki vait olla ja küsis, kes ta isanda ette kaebajatena on tulnud. / Kalum-Bek astus
häbematalt ette ja rääkis: „Mõne päeva eest seisin basaaril, oma poe ukse ees kaupasi väljähüü-
des, kui see mees siin kaupluste vahel käies hüüdis: "Kott kuulda sellele, kes Saidi üle Bal-
soorast, teatust võib anda!" Said oli minu teenistuses seisnud, sellepärast hüüdsin.
"Siia mees! Mina võin seda teenida!" See mees, kes minu vastu nüüd nii vaenulik, tuli sõbra-
likult juurde ja küsis, mis ma tean. „Teie olte vist Benessar, ta isa?“ küsisin ma ja kui ta jaatas,“
jutustasin talle, kuda ma nooremehe kõrbes leidnud ja Bagdadi toonud. Oma südame rõõmus-
kinkis mulle kulla. Aga kuulge seda meeletut: kui ma talle nüüd jutustan, et poeg minu juures teenis,
pahu tempe tegi, mind varastas ja ära läks, ei usu ta seda ja on minuga juba mitu päeva vihane,
nõuab poega ja raha tagasi; kuid ma ei või ju kumbagit anda, sest raha on teadete eest antud ja
tema üleanetud poega ei tea ma ju talle ka kusagilt siia tuua." / Nüüd rääkis ka Benessar;
kujutas Saidi, kui kallimeelset ja vooruslikku poega, kes ennast iialgi varguseni ei võinud alandata;
Ja palus kaliifi, kõvasti järele uuri. / "Ma loodan," ütles Harun, „et sa nagu kohus nõuab,
varguse ülesandsid, Kalum-Bek?" / "Ja muidugi!" hüüdis see naeratates. „Politseiülema juure
viisime ta." / "Toodagu politsei ülem siia!" käskis kaliif. /Kõikide imestuseks ilmus see kohe,
nagu nõiduseväel. Kaliif küsis, kas ta seda asja veel mälestab, mida see jaatas: / „Kas sa noore-
mehe üle kuulasid, kas ta end süüdlaseks tunnistas?" küsis. Harun. / „Ei, ta oli isegi nii kange-
kaelne, et ainult teile tahtis tunnistata!" vastas kohtunik. / „Aga ma ei mälesta teda näinud
olevat," ütles kaliif / „Miksjaoks ka! siis peaks ma iga päev terve trobikonna kaabakaid teie
juure saatma, kes kõik kõnelda tahavad." / „Sa tead, mu kõrv on igaühe jaoks lahti," vastas
Harun, "aga vistist olid varguse üle tunnistused nii selged, et noortmeest tarvis polnud minu
ette tuua. Sul olid vist, Kalum-Bek, tunnistajad, et varastatud raha sinule kuulus?“
"Tunnistajad?" küsis see kahvatates, „ei, tunnistajaid polnud mul mitte, ja teie teate ju,
usklikkude valitseja, et üks küldtükk teise sarnane on; kust pidin ma tunnistajaid võtma, et
need kullatükid mu kassas puudusid?" / "Millest sa siis tundsid, et kuld sinu oma oli?"
„Kotist, kus sees ta oli,“ vastas Kalum. /„Kas see kott sul ühes on?" uuris kaliif edasi.
"Siin ta on," ütles kaupmees kotti suurvessiirile, kaliifi kätteandmiseks, ulatates / Vessiir
hüüdis tehtud imestusega: „Prohveti habeme juures / see kott olevat sinu, koer?" Mina andsin
ta sada kuldtükiga ühe nooremehele, kes mind hädaohust, peastis." / „Võid seda vanduda?“
küsis kaliif. / Nii tõesti,kui ma paradiisi saada tahan!" vastas-vessiir, „mu enda tütar on ta valmis-
tanud." / "Siis teatustati sulle valesti, politseülem! Miks uskusid siis, et see kott kaupmehe
oma on?" / "Ta vandus!" vastas politseülem kartlikult. / „Siis oled sa valeste vandunud?"
müristas kaliif kaupmehele, kes kahvatult ja värisedes tema ees seisis. / "Allah! Allah!“ hüüdis-
see. „Ma ei taha midagi he isand vessiiri vastu ütelda, ta on usaldus vääriline mees, aga kott on
siiski minu ja häbemata Said on ta varastanud. Tuhat tomaani annaks ma, kui ta praegu siin oleks!"