Rahvusarhiiv/et_handwriting_complete huggingface dataset:
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.85)

Lehekülg 44
Pärnus, 2.1.23.
48
W. a. hra J. Tõnisson!
Kõigest südamest täname meeles-
pidamise ja lahke kutse eest. Meil
oli tõesti suur soow Tartu sõi-
ta, et Teid ja Teie auväärt
perekonda näha saada ja terwi-
tada. Kuid, meie tõsiseks kah-
juks, ei ole see praegu mitte wõi-
malik: meie pojukesed on juba
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 124
57. Wene keel.
Wiieaastane Lilli küsis kooliskäiwa wenna
Antsu käest:
"Andsa õe, mis sa sääl teed?"
"Loen"
"Mida?"
"Wene keelt."
"Missugune see wene keel õige on?"
"Kuulda siis õige hoolega! "Saan" on
Wenekeeli "saani", "koer" on "sabaga",
"wanker" - "teljega", silmad on klaasid
käed on rukid, suur tee - toruga, must
lehm - koruwa.."
Lilli jooksis ruttu ema juurde.
" Ema õe, ema . . . Ma tean Wene keelt."
"Tohoh, sõge sula, kust sa teda siis
nüüd teada said?"
"Andsa ütles, et saan on Wenekeeli
saani, koer - sabaga, wanker - teljega,
silmad - klaasid, käed - rukid, suur
tee - toruga, must lehm - kowura . . ."
"Wõi sina pisikene warblane mul
ka juba suur keelemees."
"Jah, ema! Nüüd jooksen tõistre
Minnile ka ütlema, ega tema ju
ikka weel ei tea: kes temale ütles."
"No jookse siis peale."
58. Numbri mäng.
Numbri mäng seisab selles, et on
tarwis kolm ühesugust numbrit
ritta ajada.
Manni = Liisit mängisiwad numbri
mängu. Liisi tegi ruudud
86
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 267
1.
Nõidus.
194
„Mihkel aja oma kari ka siia poole!" hõikas Jaan,
kes suure kivi otsas seisis, jalad harkis all ja käed püksi
taskus.
Mihkel hakkas ruttu lehmi ajama. Ta tahtis ruttu saa-
ni juurde saada ja sellepärast jooksis ta ühe lehma juu-
rest teise juurde ning virutas igale kaikaga lahkama
pihta. Lehmad hakkasid jooksma ja kui mõni kõndi-
ma jäi, sai ta Mihkli käest kaikaga.
Kui kari juba karjamaa veere lähedale jõudis, jooksis
Mihkel lehmist mööda Jaani poole, kuna kari seisma jäi
ja sööma hakkas.
Jaan tõmbas oma kuue taskust mingi asja, mis päi-
kese käes läikis, välja ja sirutas selle Mihkli poole, kus juu-
res ta pää pisut viltu laskis ja teise silma kinni pi-
gistas. Mihkel jäi silma pilguks seisma, et seda asja
paremini vaadata, kui ta aga juba aru hakkas saama.
ajas ta oma sõrmed laiali ja hüüdis nii kõvasti, kui
aga jõudis:
"Kurat! Mes sul on "suss" väh?" ja jooksis veel
kõvemini Jaani poole, sest ta täädis, et Jaan teda
"laske" ei mõtlegi, vaid ainult "nalja teeb.“
Mihkel kargas Jaani juurde kivi otsa ja ütles:
"Näita mulle kah!“
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 311
Tallinn 29. VI 1929
300
Wäga austatud hra Tõnisson!
Teile peatset terweks saamist
soowides, pigistan soojalt Teie
Kätt ja julgen Teile enda suurt
rõõmu awaldada, mis minu südant
täitis, kui kuulda sain seda
austawat lugupidamist, mis Teile
wäga austatud härra, meie
kõrge külalise poolt osaks sai
Tunnen ikka suurt rõõmu wanemate
tegelaste austamise ja nende
teenete hindamise juures
Südamest Teid ja Teie
perekonda terwitades.
Anna Kõrw
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 381
lõuneks lõppenud. 286
Nüüd pakati suure igatsu
sega õhtut ootama, et tuld
põlema võiks süüdata seda
oodati pea sama suure
igatsusega, kui jõuluõhtut
Kui päikesel näis kiwine
süda olevat, ta ei mõtelnud
ki kiiremalt alla veerema
hakata, võib ju olla, et
ta kavaluse pärast nii
pikkamisi edasi liikus,
lootes veel enne alla vaju
mist mõnd jaanituld
näha. Kuid ta pettis end.
Selle üle vihastates ruttas
ta õhtu eel juba märksa
kiiremalt edasi ja kadus
punetava tõrrepõhjana
metsa taha, kus suur raba

Lehekülg 442
338
II
minna lasta?" Vana ema hakkas nutma ja ütles:
„Mine, mine, mu poeg, aga ma kardan, kuni sa
tagasi pöörad, ei ole ma võibolla enam elavate
kirjas, ja ma ei saa sind siis kunagi enam jälle-
nägema.
„Ema, ma olen kindel selle pääle, et me teineteist jälle
näeme. Ma tulen varsti sinu juure tagasi."
Teisel hommikul seisis Mario ukse ees ja tema
kõrval vana emake. Noormees oli omale reisikoti
selga võtnud ja ta käes oli reisikepp. Kallistades
võttis ta ema ümbert kinni ja ütles: "Jumalaga,
armas ema, varsti olen ma jälle tagasi, kui ma
printsessi vabastanud olen."
Siis rändas ta pikkade sammudega printsessi
otsima. Palju päevi oli Mario juba käinud. Ta
teenis omale raha, kuna ta siin ja sääl töötas,
et omale selle eest leiba osta. Ühel päeval oli ta
jälle teekäigu ette võtnud. Ta läks läbi ühest
suurest ja paksust metsast. Ta oli juba mitu päeva
kõndinud, aga metsal ei tulndud ega tulnud lõppu.
Tal ei olnud enam midagi süüa! Kange nälg
ja piinav jänu hakasid teda piinama. Väsinult
istus ta ühe tamme alla maha. „Kui ma koju jää-
nud oleks," mõtles ta, ei oleks mul praegu vaja näl-
gida ega ka jänu tunda.
Korraga nägi ta kaugelt üht vana naisterahvast
enese poole tulevat. Tal oli suur korv seljas ja käes
kandis ta keppi. Kui ta ligemale tulnud oli, tõusis
Mario viisakalt püsti ja teretas teda.
„Tere, vanaemake,“ ütles ta ja istus jälle maha.
"Sul on küll vist raske seda suurt korvi kanda."
Kas võin ma sind aidata?"
Jah, ta on tõesti väga raske. Aga kuhu poole on
sinu käik sihitud?" "Mina tahan printsessi nõia-
veskist vabastama minna!" vastas Maria. "Printsessi,
nõiaveskist?" ütles vanake, "see on aga veel väga,
kaugel.

Lehekülg 481
15.
varandus sellele tagasi antaks!" Ei aidanud Korebi palved, et kohtu- 367
nik karistamata jäetaks. See heideti ametist ära, vangikotta, kus ta õigluse üle
järele mõtelda võis, kuni viimati lepliku Korebi palvete peale vabastati. Nüüd
sai ka temast vessiiri palavam austaja.
Kuningas Assor aga valitses lahkelt ja õnnelikult, nõu ja teoga truust
Korebist toetatud, kõrge vanaduseni, ja õnnelik rahvas nimetas teda „Õnnepäike-
seks," tema vessiiri "Inimese armastuse ja suuremeelsuse täheks".
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 263
253
Kallis kaaswilistlane!
Tänan Sind südamest selle suure kasti eest
kalli õuntega, mis mulle saatsid. Mina
ei ole seda millegiga ära teeninud.
Luba mulle Sulle ja Sinu omakstele oma
südamlikku kaastunnest awaldada selle
raske saatuse hoobi puhul, mis Sind on tabanud
Sind ja Sinu omakseid südamlikult
terwitades
Sinu
Jihilõudes
Tartus
30 aug 34
Lossi tän. 11a k 2.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 221
Lastelehele
150
Kelgumäel
Istu õde kelgule, hei, hei, hei,
laseme alla kui tuul,
ehk küll lumi kihab, keeb
ei meid pure külma huul:
natuke kui näpistab
nina otsast nipistab,
mis see meile ikka teeb?
Wäike õde kardat sa?
See on ilma asjata!
Mina mees, tean mis kästi,
wõin kas laewa juhtida:
waat nii, me lähme, hei, hei, hei,
ega ei karda? Ei, ei ei.
Küll wend see juhib hästi.
Soome keelest Julius Kangur.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 24
Tartus, 5. aprillil
1924.
Fortuna t. 24 K. 8.
V. A.
pr. Tõnisson!
Kahjuks sain teate kaas-
töö asjus liig hilja, nii, et ei
saanud enam valmistada pü-
hadenumbri jaoks midagi pare-
mat.
Edaspidiselt loodan toetada
„Lastelehte“ kaastöö suhtes paari
muinasjutuga, mis oleks: „Mui-
nasjutt tigusilmalisest nõiast, vesi-
roosiks muudetud kuningatütrest
ja teda päästjast rüütlist“ ja „Miks
sõnajalad ei õitse.“ Mõlemad
algupärased, kuid praegu alles
„suurest laastust löödud.“
Kas saab „Lasteleht“ ka tarvi-
tada ilustusi ka leheküljepilte nende
muinasjuttude juure?
Tervitades!
AugPeerna.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 362
-1-.
268
Kuidas mees hanesid jagas..
Elas kord waene mees hulga lastega. Kord tap-
pis ta hani ja mõtles: "Muidu oleks kõik hea, ainult leib on
otsas, parem wiin ta mõisaherrale ja palun leiba. Ilma lei-
wata hani ei kõlba, aga leib, ilma hanita maitseb küll."
Läks siis mõisa herra juure ja ütles:
„Tõin teile ühe hani ja palun leiba, kodu pole raasugi.“
"Suur tänu, mehike! Aga jaga see hani nii ära, et
keegi ei nuriseks. Mul on naine, kaks poega ja kaks tütart,
kokku kuus inimest," ütles mõisaherra!
Ta küsis noa, lõikas hanile pea ära, andis herrale
ja ütles: "Oled majas kõikide pea, sulle saab pea."
Lõikas siis tagumiku, ära, andis prouale ja ütles:
"Sul tarwis kodu istuda ja maja järele waadata, sulle kõl-
bab tagumik!"
Siis lõikas jalad ära, andis poegadele ja sõnas:
Teil tarvis isa jälgedes käia, selleks on siis jalgu tarwis!
"Aga teile," ütles ta tütardele ja andis tiiwad neile,
"Tarwis warsti isa ja ema juurest ära lennata, teile
siis tiiwad.“
„Aga mina waene mehike, olen kehaga ka rahul.“
Herra naeratas, andis mehele hulka leiba ja saatis
auga koju.
sellest loost sai keegi rikas mees kuulda ja mõtles:
siis
"Wiin herrale wiis hani, eks näe mis ta mulle annab
kui waesele juba tiibade ja jalgade eest palju leiba andis."
Tappis siis wiis hani ära ja läks herra juure.
"Suur tänu, hanede eest!" wastas herra. „Aga jaga
haned meie wahel ilma nurinata ära."
Mees mõtles ja mòtles, aga ei saanud nii ära jagada,
et nurinat ei tuleks. Herra nägi, et sellest jagajat ei saa, las-
kis endise waese mehe sinna kutsuda ja ütles: "Jaga
need haned meie wahel ära!"
Waene mees mõtles tükk aega, andis siis ühe
hani herra ja prouale ja ütles: "Teid on nüüd kokku
kolm!"
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 187
Vanaema kallis, ma tunnen jälle sinu ligidust.
Sinu kuju kaob halli hämarusse, aga sinu sügavad
hallid silmad neid näen ma ainult.
Tunnen, et ka sina tormi-kuula häälesid
kuulatad, et ka sinu hinge rõhuvad sügise õhtu
kurvad, hallid tumedad vaimud. Ma pigistan
silmad kinni nagu magaks ma. Mu silmist jooksevad
pisarad palgele, ma nutan nagu laps.
Ka sinu südamest tungiv valu välja ma tunnen
seda. Ära nuta, sa silitad mu pead ja ütled väriseva
häälega: Laps, laps ära nuta sul on elu veel ees,
sa pead veel elama sinul on vara veel surra.
Sinu rinna naal uinun siis magama, näen unes
et torm vaikeb, ja kaob vihm ja jälle päike paistab,
annab uut värsket jõudu ilmale ja rõõmu inimestele,
ja s Sa kuulatad neid, mis unes näinud: ja unustad
tormi ja vihma ja tunned eneses uut jõudu
tärkavat, uut jõudu võitlemiseks!
Ma ärkan... olen üksinda... toas on valge.
See on hommik.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 390
3
293
kuulda saanud, püüdsiwad üle aia saada, et ilusat
Kuningatütart näha, kuid nad jäiwad oksadesse kinni
ja saiwad õnnetu otsa.
Kaua, kaua aja tagant tuli jälle üks kuningapoeg
õnne katsuma. Ehk ta küll teadis, missugust otsa teised
leidnud, kes enne teda üle aia olid püüdnud, ei kohkunud
ta siiski tagasi, waid läks. Sel päewal oli aga just sada
aastat täis saanud ja niipea kui kuningapoeg aiale
lähenes, muutusiwad kibuwitsad korraga roosideks.
ja lõiwad üksteisest eemale, nii et kuningapoeg lahedalt
läbi wõis minna, kuna aed tema seljataga jälle müüri-
na kokku kaswas.
Kuningapoeg tuli lossi. Kõik alles puhkasiwad süga-
was unes: hobused tallides, kirjud jahikoerad hoowi peal,
tuwikesed katusel, peakesi tiiwa all hoides, Ja kui ta
tuppa astus, magasiwad kärpsed ikka weel seinte peal,
wana kokk magas püsti jalge peal, ikka weel rusikat
löömiseks walmis hoides, ja tüdruk, kes kaua oli puhas-
tanud, magas, kana põlwede peal. Saalist läbi minnes
nägi ta trooni peal magawat kuningat ja kuningannat.
Wiimaks jõudis ta ukse juure, mis torni wiis. Mööda
treppi rutuste üles minnes, jõudis ta tornituppa,
Kus magas ilus kuningatütar. Magaja oli siin nii
ilus, et kuningapoeg waewalt ta pealt silmi suutis
ära pöörata. Ta kummardas magaja üle ning suud-
les: õrnalt tema palet. Korraga lõi kuningatütar
oma silmad ilusad silmad lahti ja waatas naeratades
Kuningapoja otsa. Nüüd ärkas ka kõik hoowkond
magamast üles: Hobused hirnusid, jahikoerajad
hüppasid ja liputasid heameelega saba, tuwikesed

Lehekülg 445
3410p
aga, kes Mariole vastu olid tulnud, muutusid jälle
noorteksmeesteks, kes enne printsessi vabastada olid
tahtnud. Nende seas oli ka selle vanakese poeg, kes
suures metsas elas. Vanake oli väga õnnelik ja
rõõmus kui ta poeg koju tagasi tuli.
Saksa keelest A. Raag.
K. Kempi järele.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 158
142
V. a.
perekond Tõnnissonid
Käisime täna öösel. Vähi-
jahil." Saadan ka Teile
oma püügi osavusest.
Saaremaa loomutruid
Vähka. Terv. A.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 102
õudne
Minu läbi elamus. x)
Umbes seitse - kaheksa aastat tagasi
oli meie külas mingisugune külge-
hakkav haigus laiali lagunenud. Et ma
mitte haiguse ohvriks ei oleks langenud
siis viisid vanemad mind mitu-
kümmend versta kodust eemale; nimelt
vanaisa ja vanaema juurde. Vanalisal
oli pood ja ma jooksin alguses igapäev
poes ringi, et vaadelda neid ilusaid
ja imelikke asju, mis poe seintel
ja laes rippusid. Iga asi huvitas
mind ja ma ei annud vanaisale
minutikski rahu, vaid ikka ja ikka
pidi ta mulle mu küsimuste peale
seletust andma. Juba paari nädala
pärast olid mul kõik asjad poes
59
17. XII. 22.
x) Vaike -
Maarja
reaalgüm-
naasiumi
4. klassi õpi-
lase Ellen
Kümniku
kirjatöö, kirju-
tatud vabale
teemale: "Minu
läbielamus".
korrigeerinud
Eesti keele
õpetaja N. Tann.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 476
364 p.
10.
3. Kõige vooruslikum. Muinaslugu.
"Rända välja mailma, mu poeg," ütles rauk shah Ormuss prints Assoorile, "õpi
inimesi tundma, aima vooruslikka järele ja põlga pahu; vali kõige parem inimene
omale sõbraks ja nõuandjaks, ükskõik, leiad sa ta õlekatuse alt ehk paleest, sest on
ainult voorus määrab inimese väärtuse. Mine ja kui sa kõigevooruslikuma leidnud,
olgu ta tunnistuseks, et läbielamused sind targaks ja on südame kõrgemale teole
vastuvõtlikuks on teinud. Siis tule tagasi minu juure: ma tahan sulle krooni ja
kepi, et sa targalt, õiglaselt ja vooruslikult valitseda võiks rahva üle!"
Nii rääkis Ormuss. Prints aga asus oma truu teenriga kodaniku
riides teele. Ta läks mitmeist linnest läbi, leidis inimesed jõukuses, ehk töö ja
tegevuse juures rõõmsad ja rahulolejad, sest kuningas-Ormuss oli õiglane mees ja
seaduse ees olid rikas emiir ja vaene kerjaja üheõiguslised. Kaubandus õitses
ja kes käsi rüpes ei hoidnud, leidis alati võimalust, oma igapäevast leiba saada. Rah-
vas oli oma targa ja lahke valitsejaga väga rahul ja kiitis teda. Palvele, et ta
veel kaua oma rahva rõõmuks elaks ja valitseks, lisasid nad juure: „Kõigekõrgem
lasku kord ka prints Assoori nii õiglaselt valitseta, nagu seda lahke kuningas. Ormuss
teeb!"
See liigutav tunnistus mõjus heategevalt printsi südamesse ja ta otsus-
tas kindlaste oma kallimeelse isa jälgis käia, kui ta valitsema saab.
Hulka päevi oli ta juba rähenanud, ilma et talle midagi juhtunud oleks, kui
ta ühel õhtul suurde metsa jõudis. Mõttes edasi ratsutates kuulis ta korraga häda-
kisa ja sõjariistade tärinat; hobusele kannuseid andes kihutas ta kära poole.
Salk sõjariistus mehi oli ühe kaubavoori kallale tunginud; selle saatjad näisid
ülivõimule allajääwat. Pints sai aru, et ta oma teenriga hädasolijatele ainult
rutulise kallaletungimise ja kavalusega abi võis tuua. Kõigest jõust puhus ta oma
jahisarve ja hüüdis-vägeva healega: "Järele mulle, sõdurid!" Piirake häbitud
kurjategijad sisse!" Nende sõnadega tõmbas ta mõega tupest ja kihutas
teeniga röövlite kallale, kes kabuhirmus laiali jooksid. Kaubavoor oli peastetud ja
kaupmehed tänasid rõõmupisaratega tarka ja kangelaseliku meest, kes nende elu
ja vara peastnud; prints otsustas nendega lähemasse linna kaitsjana ühes minna
Sinna jõudes palus kõige rikkam kaupmees teda enese külaliseks, võõrustas
teda rikkalikult, valmistas talle pehme magamisaseme ja viis teisel hommikul
oma varakambri, rääkides: "Sina, auväärt isand, oled minul ja mu pojal elu peast-
nud ja minu varandust kaitsnud. Selle eest olen sulle igavest tänu võlgu! Välimu
se järgi otsustates pole sa mitte rikkas, nii siis ära pane pahaks, kui ma sind
südamlikult palun, siit omandada, mis su süda kutsub!"
Prints- Assor oli juba oma teenril Omaril kaupmehe üle, tema mõtteviisi ja
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 117
79
ja oli rahul, et ta kanu wõib püüda.
Tõised mängijad oliwad kanad. Kanad ei tohti-
nud kulli maa peale tulla. Keda kull kät-
te sai, see jäi kulliks. Kanad aga käi-
siwad üle näidatud piiri kulli ärita-
mas.
Peale selle mängiti weel "hunti ja lam-
mast". Eeni oli hunt, Kustu - koer, Juku -
karjapoiss, Alli, Anni ja Leeni - lam-
bad. Hunt läks põõsa taha hiilima.
Karjapoiss ütles koerale: "Kuts, waa-
ta sa lammaste järele, ma lähen ko-
du pehmet pätsi tooma." Seni kui kar-
japoiss kodu käis, wiis hunt ühe lam-
ba ära. Karjapoiss tagasi tulles kohe
koeralt pärima: "Kuts, kuhu sa ühe
lamba oled pannud?" ja kui koer õiget
wastust ei teadnud anda, anti tale hoo-
letuse pärast mõni hoop: "Waata pare-
mini lammaste järele!" Siis läks kar-
jane uuesti kodu, lambaid koera hoolde
tõttu hunt
jättes, kelle hooletuse tõisegi lamba ära
tassis. Ja kui karjapoiss kolmandast
kodukäigust tagasi jõudis, oli karjamaa
lage: ainult koer kükitas põõsa all.
Karjapoiss käratas: "Kuts, kus lambad?"
Koer pani haukudes hundi poole. Wana
Wõsawillem seisis aga lammastele ette, et
neid ei nähtaks. Karjapoiss küsis hun-
dilt: "Kas sa ei ole minu lambaid näi-
nud?" - Hunt:" Ei ole." - Karjapoiss:" Miks
su käpad punased on?" - Hunt:" Siga tapsin."
Karjap.:" Miks su jalad märjad on?" Hunt:

Lehekülg 193
134 jõel lootsikutes "Kui ilusad valed 4
jõe roosid!" hüüdis würstipreili ja
noppis mõlemad õied ära. Wiis ka
koju ja pani oma magamisetuppa
suure vaasi üle sisse. Nüüd sil-
mitsesid lapsed uudishimulikult
ümbrust. Terve tuba oli kallide Per-
sia vaipadega kaetud, nii sama põran-
dad kui seinad. Seina ääres olev
pehmed Türgi diiwanid nende kohal
rippusid toredad sojariistad: kõverad
puss noad, mõõgad, pussid j.n.e
järgmisel õhtul astus vürstipreili tuppa
valges siidi kleidis, kallid keed ümber
kaela ja ta wõttis veeroosid ja
kinnistas nad nõelaga oma rinda
siis sõitis ta oma peigmehega tõllas
lähimasse kirikusse. Paale laulatuse
pani ta lilled seina külge kuivama
Küll oli see põlew ja hariv valu
elavalt kuivada! Ja nad ei saanud
häältki teha ja abi paluda. "See on
kättemaksmine selle eesti, mis meie
loomi elusalt matsime ja piinasime
nüüd peame oma korda seda läbi
tegema" mõtlesid lapsed. Paew päewalt
läks walu suuremaks, õielehed tõmbasid
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 287
278
Kõrgesti austatud herra!
Ma palun Teid ja
Teie abikaasat minu ja minu abikaasa tä-
nu wastu wõtta kutse eest, Eesti Wabariigi
Tunnistamise puhul Teie teeõhtule tulla.
Kuid ma tahtsin rohkem ütelda kui ainult
seda tänu awaldada.
Ma olen rõõmus, et meie rahwa iseseiswuse
püüded wäärilise tunnistuse on saanud. Tun-
nistus on ikka suur asi, nõrgale koguni elu-
asi. Ma tänan Jumalat, kes meie rahwa
saatust nõnda on juhtinud.
Ja ma tänan Jumalat, et ta Teile näha on
annud seda suurt aega Eestis, mis kõigest
hoolimata ometi heroiline aeg on ja - mis
weelgi rohkem : uuele, päriselule wastu peab
wiima. Ma olen ikka olnud ja olen praegu
wäga rõõmus, et Teie seda kõike wõite läbi
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 399
299
II.
"Üks, kaks ja... kolm!", hüüdsin ma ja andsin jalgadele
hirmsa hoo sisse ning hüpasin kõigest jõust. Hüpe lõppes
mul õnnelikult, ja nüüd seisin ma keset walendavaid
paju põõsaid võiduõõmsa näoga.
"Kuidas mina üle saan?" pane need latid ülekraa-
vi, ma tulen ka siis," hädaldas vend teisel pool kraavi.
Kui latte waatama hakasin, leidsin kaks peenikest ja
mädanenud latti, mis waevalt oleks kestnud. Kuid venna
püsiwate nõudmiste peale panin ikka latid kraavist
üle, ehk kül mõtelsin teisiti, ja ütelsin: "Parem jäta
tulemata, wõta parem urvad wastu, ma viskan anna-
poole, sest need latid waevalt kannatavad."
Minu keelust hoolimata hakas ta siiski üle ro-
nima möda latte, ja juba oli ta pea maale-
astumsel, kui korraga kõvemast ühe lati peale toe-
tas, ja "raksti," katkes latt ning vend oli kõige lati
pooltega vees. Ruttu kahmasin ma teise lati kätte
ja ulatasin wennale wette. Pika punnimise peale
kokusin ma ta ikka välja, kuid wend oli läbi üle-
ni märg ja lõdises külmast.
Arusaadaw, - polnud enam urve praegu meeleski
peale lühikest sündmuse järele mõtleust hakasime
kohe kodu minema. Pean ütlema, et ka mina
poolest kehani märg olin, selle komberdamise peale, läbi
lume ja wete, kuid mis ikka parata! Tee peal juhtu-
sime ühest paju põõsast mööda minema, millel urvad
küljes olid, ja et ilma urvadeta kodu minna ikka ei
tahtnud, siis wõtsime siit mõne oksa ja sammusime
edasi kodu poole. Aga see pagana kraav oli jälle tüliks.
meil ees: ei saanud kuidagi üle, pidime suure kõre-
ruse sisse tegema, et üle silla minna.
Peale pikka hulkumist jõudsime me kodu
wäravasse, südamed põksusid mõlenil kahtlikult: mis
nüüd isa ütleb. Tuppa astudes tegime me tõesti teis-
tele üllatust, mitte urvadega, waid oma märja riiete-
ga. Urvade peale ei wahtinud keegi, kül aga mele peale.
Isa nägu muutus kord-korralt pilvisemaks, ja lõppu
de lõpuks wõttis ta päris ähvardawa kuju. Nüüd tead-
sime väga hästi, mis tulemas oli, ja sellest ei haka
ma pikemalt kirjeldama.
Niisuguseid olid meie esimised urvad, ja
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 30
Kuningas kaelustas rõõmsalt Zadigi. See rääkis edasi:
„Sa pruugid ainult kõiki, kes varameistriks saada
tahavad, oma ees tantsida lasta. Kes nendest
kõige kergemini ja kindlamini tantsib,
on kindlasti kõige ausam.“
Kuningas arvas, Zadig teda narrida
tahab ja vastas uskmatult: „See on imelik
mood, varameistert valida. Tahad sa siis
tõsiselt ütelda, et see, kes kõige paremini
hüpata ja tantsida oskab, ka kõige ausami-
ni ja ühtlasi targalt minu vara üle
valitseda oskab.“

Lehekülg 128
16.
112
Leena pööris ümber ja sõnas:
„Laura, kullake, Leena peab ruttu lõunat valmistama.“
Laura sõnas isa sulaval suul:
„Leena on hää ja toimetab selle asja. Mina olen väga tänulik.“
„Missuguse asja, kallike?“
„Selle poisi, selle elusa venna sealt Roomast.“
Leena pööris ümber ja läks kööki, kus ta naeris nii, et lõppu
ei tahtnud tulla.
Leena vaeseke ei aimanud, et sellest asjast talle veel paha
võis tulla.
Sügisel suri vend Erki. Suri õnnetut surma. Olles saalis
reisul, juhtus ta Leena jalgu, ja selle kingad tallasid ta puruks.
Leena ehmatas nii, et kukkus istuma. Ta ei nutnud, vaid
oigas. Lektor, kes üksi kodus oli, tuli vaatama. Ta mõtles, et Leena
on äkki haigeks jäänud ja küsis:
„Mis Leenal viga?“
Leena tähendas nuku peale ja oma juukseid rebides hüüdis:
„Mina olengi see hobune!“
„Tõesti kurb. Aga mina mõtlesin, et siin on midagi tõsisemat.“
„Tõesti,“ lausus lektor kummardades, et vaadata nukku.
„Küll see on küllalt tõsine,“ oigas Leena kõige suuremas
ahastuses.
„Ehk saab nukku veel parandada,“ troostis lektor ja
korjas tükikesi põrandalt.
„Ei, ei, ei! Ei seda meistrit tule, kes selle parandaks, mis
kord on olnud minu jala all,“ kinnitas meeleäraheitmisel olev Leena.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 480
366p hoolimata, voogude mängukanniks; need kiskusid teda noolekiiruselt edasi ja
korraga purunes ta inimeste ja loomade metsiku kisa saatel vastu kaljut ja inime-
sed olid uppumisele pühendatud. Pikemalt järel mõtlemata hüppas Koreb
printsi hobuse selga ja kihutas jõkke, üteldes: "Anna andeks-isand, see on meie ven-
dade peastmiseks!" Ta jõudis õnnelikult uppujate juure tõstis ühe võidu rõõm
salt hobuse selga ja hakkas kaldale tulema. „Peasta mind, kallis Koreb,
oma endist teenrit!" hüüdis samal silmapilgul üks-väsinud ujuja meeleheilikult.
„Lase parem oma vaenlane Kosru, kes mindki ära meelitas, uppuda!" Koreb
vaatas paludes taeva poole. „Allah, sa kõige vägevam, ainult see tegu veel lase
mul kordaminna siis tahan ma rõõmsalt surra!“ Ruttu juhtis ta hobuse
ahastaja poole ja hüüdis: "Hoia hobuselakast kõvasti kinni!" Kurnatu ko-
gus julgust ja järgnes. Korebi juhatusele ja jõudsid suurtepingutustega kalda
le. Seal langes. Koreb põhvili ja ütles: "Jumal, ma tänan sind, et sa mind oma
elu ilusamat päeva oled elada lasknud!" Vahepeal oldi kaldalt paatide
ga õnnetutele appi mindud ja pea kõik peastetud. Ümbrus kajas tänupalvetest
Kõige rohkem kiideti Korebit, kes oma kaks vihavaenlast peastnud.
„Sa oled kui hea ingel talitanud," ütles Kosru kahetsuse pisaratega. Korebi
ette põlvili langedes; ta kaaslane tegi sedasama. „Su kõrge voorus on mind su
igaveseks sõbraks teinud. Ma olen sulle palju kurja teinud, kõik su varanduse
tahan ma sulle ja su lastele tagasi anda! Jumal ja need mehed olgu tunnis-
tajaks!" Koreb kallistas-liigutatult kahetsejat ja oma endist teenrit ning ütles.
"Olge edaspidi mu sõbrad" ja ärge puutuge sõnagagi mineviku!"
„Allah olgu kiidetud!“ hüüdis prints hiilgavail silmil ja tõmbas-Korebi
oma rinnale. Ma olen kõige vooruslikuma inimese oma isa suures riigis
leidnud! Sa pead mu nõuandja ja - ma palun sind - mu sõber olema!
"Õnn mu isamaale!" hüüdis ka Omar, „ja Allah õnnistus- olgu sinuga, mu
prints ja tulevane kuningas! Sinu tarkus kindlustab Persiale õnne ja rahu!"
Imestuse ja rõõmuga heitseid ümberseisjad põlvili, ta käskis neid
ülestõusta ja kui kinnitanud, et ta kõrv nende palvetele alati vastuvõtlik.
asus ta Korebi, selle poegade ja teener Omari seltsis Ispahani poole teele.
Seal jutustas prints oma isale kõik, mis juhtunud: Ormuss, rauk kuningas,
ütles: "Ma rõõmustan su valiku üle, mu poeg! Täna annan oma riigi valt-
semise sinu kätte, et oma viimseid elupäevi rahus mööda saata. Suuremeel-
ne Koreb olgu su suurvessiir ja võiks ka ta poegadest sarnased inimesed kasva!
Viimane käsk, mis ma Persia kuningana annan, on, et ülekohtust kohtunik-
ku tema teo vääriliselt karistataks ja kõik tema, ja ka Korebilt äravõetud
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 489
371
kuni tumedama pruunini. Samal
ajal tõmbab ta kaskede lehestikesse
kollased triibud ja kuldab haabade
alaliselt värisejad lehed.
Hilisemalt värvib ta kased täiesti
ja jalakad, pleegib tammede lehed
ookrikarva ja paneb punetama sa-
rapuu põõsastikud.
ja ilutsedes mõni aeg oma värvi-
rikka tööga algab Sügis viimast toi-
metust puude kallal : risti rästi sõi-
dab ta oma norskavate täkkudega
läbi metsade, puistates värvirohkeid
lehti puudelt. Kattes nendega maa,
et oleks juurtel soe uinuda kevadeni
samal ajal närtsivad ja koltu-
vad ka rohttaimed. Kisuvad kipra
nende lehed ja kuivavad, langevad
longu õiteraod ja luituvad viima-
sed õied.
Nii tegevuses jõuab lõpule Sü-
gisele valitseda määratud ajaosa.
Olles toimetanud, mis tarvis sõi-
dab sügis üles pilvede teele ja
algab oma viimast ringsõitu üle
uinuva maa, vaadates, kas tehtud
kõik mis tarvis.
Siis tuleb Talv, vanem vend.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 13
Johannes Palla
Kambja, Vana-Kuuste
Kuninga varahoidja
Ühel kuningal oli varahoidja. Kunin-
gas armastas teda väga ja usaldas
kõiges. Teised kuninga ametnikud
aga tundsid sest kadedust ja otsi-
sid teda hukata. Nad kuulsid, et
varahoidja majas on üks tuba,
kus keegi muu ei käi kui tema
üksi. Nad kuulsid ka, et see tuba
seisab ikka lukus, ja võtit vara-
hoidja kannab alati kaasas.
„Sinna on ta kuninga kassast
varjanud varandus,“ arvasid kadet-
sejad. „Kassa on tal käes, kunin-
gas teda usub, mis tal siis viga
võtta niipalju kui tahab.“ Nad kae-
basid kuningale, et tema vara-
hoidja võtab kuninga kassast
enesele raha, seda kogub ja korjab:
raha seisab tal oma majas ühes
toas, mis alati lukus. Kuningas, kes
tõtt oma silmaga tahtis näha,
läks varahoidja poole sisse ja käskis
tal avada selle toa ukse, millest
kaebajad rääkinud.
Rõõmuga täitis varahoidja ku-
ninga käsku, viis ta sinna ja

Lehekülg 131
19.
115
ju veel lootust,“ sonas lektor ennast ja teisi trööstides. „Ja peale selle:
neid võib ju tellimise läbi saada otse vabrikust, kus neid valmistatakse.
Ei olegi häda nii suur. Vend Erki ei olegi ju surnud.“
Lektor hakkas seletama, kuidas asja nii korraldada, et
Laura õnnetust aimatagi ei teaks. See läheks üsna libedasti ja kergesti:
Tema jatkaks vaid seda mängu, mis nad Lauraga lõpetanud.
Laura kojutulles oli lektoril kõik korraldatud. Naeratav Kirsti
oli Põhjalas ja lektor andis Laurale kirja vend Erkilt, kes kirjutas, et
ta on nädalaks või kaheks maale läinud, et seal hoolsasti õppida ja
tohtri eksami vastu valmistada. „Püüa nüüd selle aja kestes end
üksi lõbustada, armas õde,“ nii lõppis kiri.
„Õnnestas häruldaselt hästi,“ naeratas lektor naisele, kui
asja Laurale oli ettekannud.
Aga kui lektor ju kogu juhtumise oli unustanud ja oma
töö juures istus, tuli Laura ja sõnas:
„Kas sa, isa, oled kuulnud juba sellest hirmsast õnnetusest?“
„Missugusest hirmsast õnnetusest?“ küsis lektor, mõteldes,
et Laura mõnelt köögiskäijalt on kuulnud mõnest äsja juhtunud
õnnetusest.
Laura jutustas:
„Maale minnes on vend Erki sattunud lõhkuvate hobuste jal-
gu ja sealsamas surnud.“
„Kust sa seda tead?“ küsis vähe pahandatult lektor, mõ-
teldes, et Leena on asja Laurale ilmutanud, olgugi, et keeldud oli se-
da teha ja kästud näidata nii, kui ei oleks tal vähematki aimu
vend Erki önnetusest.
Laura näitas vend Erki mütsi ja hõbedast vööd ja mõnda
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 88
Anni Mänd.
52
Kuidas ma mõrtsuka käest peasesin x
(Minu läbielamus.
17 XII 22.
Käisin kunagi linnas, et eksami kuhugi kooli
sooritada. Tagasitulekul oli ilm ilus, seepärast
otsustasin jaamast jala / kogu minna. Tee, mida / koju
mööda läksin, oli kaunis pikk ja viis läbi
metsa. Täiesti üksinda pidin oma reisi alga-
ma, sest ühtki tuttavat ei olnud jaamas.
Ma ei kartnud ka sugugi, kõigi juttude peale
vaatamata, mis selle metsa kohta räägiti.
Ümbrus oli imestamiseväärt ilus. Päike paistis
heledasti. Ühtegi pilvekest ei olnud sinises tae-
vas. Seda kõik ülistasid linnud oma laulu-
dega. Olin tihti sedasama teed käinud, isegi
kevadel, kuid nii luulelisena polnud ma seda
kohta kunagi oma mälestusse jätnud, kui
seekord. Ei olnud veel poolt teedki ära/käidud,
kui metsast äkki keegi tundmata isik välja
tuli. See oli lühike, tüse noormees, veidi kaht-
lase näoga. Imestasin väga, kui ta minule
hakkas järele tulema. Imelik hirmutunne
täitis silmapilguks mu liikmeid, teadmata
miks. Aimasin õigesti, et selle inimesega head
(ka õieti)
teod kaasas ei käinud, kuigi teda ei tunnud.
Ikka ligemale ja ligemale jõudis ta ja küsis
minult teed lähemasse mõisa. See ei olnud
säält mitte kaugel ning heameelega olin
Väike-Maarja reaalgümnaasiumi 4. klassi õpilase
Anna Mänd'i kirjatöö kirjutatud vabale teemale: "Minu läbi-
elamus". Korrigeerinud Eesti keele õpetaja N. Tann.
N. Tann
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 151
133p
Kui lõuna waheaeg kätte jõudis, läksime sulane,
wend ja mina jõkke suplema. Ilm oli wäga soe,
ja suplemine on soojaga wäga hää. Päält suplemise
k
sõitsime meie weel oma lootsiguga mitmete mitmete
teiste heinalistega jõel wõitu mis palju lõbu
sünnitas. See hein mis hommiku poolel oli niitetud,
oli ka juba kuiw, sellepärast hakkasime heina
saatudesse panema, kui jõelt tagasi tulima.
Heina saatudesse panda oli palju parem kui niita,
sest päike oli õhtule lähenenud ja ei olnud
enam nii soe. Tüdrukud riisusid heina ja mehed
pandsid saatudesse. Heinasaod tekkisid üksteise
kõrwa nagu rohelised mättad. Päikene lähenes ja
lähenes õhtule, ja ka ilm läks jahedamaks.
Ja natukese aja pärast oli ka see punane päikese
ketas metsa taha wajunud. Kaugemalt heinamaa
serwalt tõusis õrn udu üles ja kattis loorina
maapinna. Inimesed kadusid heinamaalt,
kadus ka see huikamine ja laulmine, ainult
öökullid ja teised wäiksemad linnud lasksid
oma laulu nagu kartlikult kuuldawale.
Jõe ääres pilliroo sees lendas mõni part ja
rukkirääk prääksus, mis kole. Meil olid teised
heinalised kodu läinud, ainult mina Peetriga
jäin heinamaale ööseks, sest meil oli kodu käimis
palju maad ja seal jõe perwe sees elutses üks
saarmas, keda meie tahtsime ära ööles ära
tappa, kui ta omast koopast wälja tuleb, sest
saarma nahkadest maksti head hinda.
Meie Peetriga pugesime esmalt heinte sisse, et mõni
tund puhata ja siis saarmast luurama minna.
Päris hää oli puhata wärskes õhus, wärskete heinte
sees, mis nii magusasti lõhnasid. Ööpiku laulu
kuulates uinusin warsti.
Arno Kopli
lõpp.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 482
16.
Kuidas vesi veeks muutub...
käsi
367p
Keegi mees rändanud pühale maale. Laeval hoidis ta kohvri, kus varandus sees, oma
kõrval pingil; aga kui ta juhtumisi eemale läks, näppas- laeva ahhv kohvri ja ronis
sellega masti otsa ja hakkas seal kohvri sisemust revideerima. Sealjuures viskas ta
kõigist kohvris olevaist asjust, ühe merde, kaks laevalaele ja viimaks kohvri: Õhates korjas
mees laewalaelt raha üles. Koju jõudes jutustas ta naisele ahvi tempu. See aga ütles
piimast) ahastamise asemel: "Täna Jumalat, et sul nii armulikult läks! Raha oli
milles kolmandik vett, saadud. Jumal ei tahtnud, et sa ülekohtuse varaga pühale
maale astud, selle pärast viskas ahv kolmandiku su varast vette!"
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 251
241
Abjas 8 weebruar 1937.
Väga austatud hra prof. Tõnisson!
Avaldan südamlikku tänu õnnesoovi eest, mis
mind eriti rõõmustas.
Parimaid tervitusi Teile ja Teie aulikule
perekonnale.
S ja MKisse
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 334
4.
244
tis põlema panna. Ta wõttis pea-
tiku toosist ja tõmbas seda paar
korda toosi pääl ja warsti põ-
les tikk ja soojendas tema kätt-
Ruttu pani Miku ta hagude
juure. Tuli ronis kiiresti ühe
oksa kallalt teise kallale ja
warsti põles ilus tuli suures
metsas, kuna kuu seda üle-
walt imestanult päält waa-
tas. Poiss istus tule kõrwale
maha ja tundis mõnusat
soojust
Jah, mis oli temaga
kõik täna juhtunud. Täna oli
ta korraga kõik kaotanud, ta
oli äkki waenelaps! Nüüd
on ta maailma hooleks jäe-
tud.
Ja Miku waatas mo-
tetes ringi, kuni ta ülewal kol-
last kuud märkas. Täna on
nii ilus öö, aga Mikule on ta
üks kurb öö. Nüüd on ema
taewas ja waatab tema, Mi-
ku pääle, näeb teda siin tule,
juures istumas ja mõtlemas
Mis ta küll Miku üle peaks
mõtlema
Mikul oli nii hää
tule juures wiibida; ta paneb
käed tule kohale ja plaksu-
tab nendega, tuleleegid rut-
tawad ühes suitsuga üles-
poole ja tuli poleb kõwasti
praksudes, mõnusat sooja
lajali laotades Soojus suure
neb. Ja Mikut hakkab ma
gus uni waewama. Mõne
minuti pärast magab Miku
tule juures rahuliselt, nagu
oleks ta kodus, pehmes sän
gis. Ta magab raskesti ja
kuu ülewal walwab poisi
üle, et temaga õnnetust ei
juhtuks.
Tuli oli juba ära põ
lenud ja ainult walge tuhk.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 278
269
Tallinnas, 2. Sept. 1936.
K. A. härra J. Tõnisson,
Teie kirja õnnesoovidega minu uue määramise puhul
sain kätte, mille eest palun wõtta wastu minu
südamlikuim tänu. Tartust lahkumine tuli minule
niivõrt kiirelt, et mul ei olnud, kahjuks, wõima-
lik Teid isiklikult külastada, mispärast olin sunni-
tud piirduma waid kirjaliku teadaandega. Ka
Tallinnas minul on wõimalus peatuda vaid mõ-
ned päevad, et weidi tutwuda uute ülesannetega.
Juba tuleval nädalal algub reis itta. Loodan, et
mul õnnestub ka uuel alal ja kohal olla ka-
sulik oma kodumaale; igatahes püüan selleks teha
kõik, mis mu wõimetes.
Teile, härra professor, isiklikult ja Teie
perekonnale soovides kõike head, jään
Austusega
Teie
A. Traksmaa
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 331
-1-
Tule juures.
241
Ilmar Ilwes.
Päike oli looja waju-
nud ja oma töö lõpetanud,
isegi tuul puhkas ja mets
oli waikne. Hakkas öö kät-
te jõudma. Kuupaistene, tuule-
ta ja soe öö. Kuu tõusis üles,
waatles ringi ja nägi suurt
musta metsa ja talumajakesi
ja tema kahwatu walgus
walgustas kõike ümbrust
et öösistel käijatel walgem
oleks. Kõik oli nii waikne
ja armas. Ainult suure met-
sa seest oli kuulda öökulli
huigatusi ja tasast metsa.
sahinat. Kaugel olid talu-
majade tuled näha, aga kuu-
walguse tõttu olid nad nii
kahwatud, ilma hiilguseta
Mööda teed jooksis keegi poiss
ja ruttas suure salapärase
metsa juure. Imestanult waat-
les kuu jookswat poissi, kes
isegi öösel ei kartnud metsi
minna. Mis tahtis ta metsas
teha ja mis ajas teda kodust
ära? See oli kurbtus. Jah, te
ma ei kartnud metsa, mets oli
temale armas ja kallis nii
öösel kui päewal. Omal ajal
olid tema wanemad, nagu
kogu ilmast lahutatud, met
sa-talus elanud. Ja siis oli te
ma alati metsas ümber jooks-
nud ja mänginud. Ei, metsa ta
ei kartnud, aga kui Mikut
mure waewas ja tema hing
kurb oli, siis armastas ta ik
ka metsas wiibida. Sääl oli
nii waikal, nii püha ja Miku
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 275
265
Lgp.
Vil!
Käesolevaga annan teile edasi vil! V. Oja
tervitused ja pildi Rakverest, kuna ma ei saa
Tartust ärasõidu tõttu seda isiklikult teha.
25.04. 37a.
Lugupidamisega:
USilivask
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 402
301
asub mu rindu ning ühed rasked mõtted wangistawad.
kõiki mu meeli: Kus oled sa nüüd mu õnnelik lapsepõlw?
Kuis paistad sa mulle weel nii kaugelt, nii hämaralt, nagu
udulooriga kinni kaetud taewa serw mu silmapiiril?
Ütlemata palju aastaid on sest ajast nüüd ajamerde woola-
nud, kui ma sind wiimast korda nii selgelt ja heledalt
nägin, kus sa mulle rõõmu kui ka muret walmistasid,
mis sinust sügawa mälestuse mu hinge põhja on järele
jätnud. See oli aastat seitsekümmend tagasi, siis seisin ma
jälle selle koha peal siin Metsa talus ojakese kaldal. Ma olin
siis weikene seitsme aastane poisikene, mul olid walged juuksed,
punased palged, ma olin siis ilus ja armas laps, nii kui mu
kadunud emakene mu pead silitades alati oli ütelnud.
Siis oli ühel sügise poolsel pühapäewal selle koha peal palju
inimesi koos, päikene paistis weel palawasti, ma olin särgi-
wäel, takused sinised pihaga püksikesed jalas, palja jalu ning
palja peaga, sest et mütsi ega jalanõusid siis mul õieti weel ei
olnudki. Ainult isa wana mütsiga olin ma wahel kusagil
käinud ning mõnikord olin ka wiiskusid jalga katsunud.
Õue peal seisiwad hulk hobuseid puust wankritega, inimesed
Kõndisiwad edasi tagasi, neid kuuldi rääkiwat ja midagi õienda-
wat. Palju külalapsi oli siis ka meile tulnud, mõnel neist olid
ka juba mütsid peas ja kuued ehk pintsakud seljas, teised aga
niisama särgiwäel ja palja jalu ning palja peaga, kui minagi.
Wanu inimesi ja lapsi oli meil sauna esine õu otse täis, ning
seal oliwad weel ka mõned hobused ja wankrid. Mina jooksin
ühes teiste külalastega oja ääres mööda talu õue, kisasime ja
mängisime, püüdsime üksiteist kinni, jooksime wankrite ja
hobuste wahelt läbi, talu aida trepi peale, sealt sauna juurde
kus meie elasime, sealt jälle tagasi talu õue peale j.n.e.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.86)

Lehekülg 290
280
Herra J. Tõnnison, endine peami-
nister, Tartus.
Väga auustad Herra!
Sellega mina ja minu abikaasa
täname väga Prouale Tõnnison ja
Teid, Väga auustud Herra, selle-
pärast ilus lõunasöögi Teie kodu.
See oli meil väga meele järele Teie
auuväärt tutvuse osaliseks saada.
Meil on au ennast Teile ja Teie auu-
lik proua soovitada.
Kõrge auupakkumisega
Prof. Dr. J. Bergman.
Tartus 15 apr. 1921.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 118
80
"Üle suo tulin." - Karjap. : "Miks
su hambad punased on?" - Hunt:
"Kuremarju sõin." - Karjap. : " Mis
su seljataga kohiseb?" - Hunt: "Haa-
wamets." Karjapoiss kutsub:" Tilli,
tilli, tilli! " - Lambad kooris: "Mää!"
Siis läksid hunt ja koer purelema
ja kui see läbi sai, laskis karja-
poiss kõiki üle kepi karata, et
näha saada, kas kõik terved on.
Siis mängisiwad lapsed weel "kitsi",
"ajasiwad lehmi linna", hüppasiwad
üle kepi, jooksiwad wõidu, pildu-
siwad ratast ja mõtlesiwad ise
mõned uued mängud wälja. Lõbu
oli laialt ja lapsed ei kahetsenud,
et nad karjalaste pidule oliwad
läinud.
41. Laulumees.
Juku armastas karjas laulda. Iseäranis
meeldis temale, kui waiksel suweõhtul mets
kümnel korral wastu kajas. Ta huikas
siis metsa poole ja kuulatas, kuni kaja kadus,
huikas ja kuulatas jälle... Juku armastas ka
"hellatada": "Hella, hella, hella,
Mäe Miku, hella!
Tulte siia, hella!
Ühes oma karjaga.
Hella, hella hellaleh!"
Miku "hellatas" omalt poolt wastu, nii
mis kõlin.
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 99
57p
rahuga karja järel kõmpides pikast
tänavast alla, kus tee hooste koplist läbi
karjamaale wiis. Loomad jäid rahu-
likuks ja hakkasid hoolega magusaid
suutäisi otsima. Ma istusin kiri otsa
ja hakkasin juturaamatut lugema.
Muri, kes minu parem seltsiline oli,
istus minu kõrvale maha ja varsti
uinus tema magama.
Ilm oli waikne. Mida kõrgemale
päike tõusis, seda elawamaks läks loodus.
Parmud ja kärbsed tungisid loomade kallale;
/oleksid
loomad / aleks-id pea kõik tihnikusse jooksnud,
kui mitte minu hea m Muri mind neid ei
oleks kaitsnud. Istusin uuesti kivile ja
kuulasin, kuidas linnud siristasid ja
Loojat kiitsid. Korraga ootamata sain
hea wopsu selga ja enne kui ümber sain
pöörata, sain teise wopsu.

Lehekülg 404
4
303
õue peale läinud ja pidasiwad seal oma mängu ja lusti edasi,
mina istusin aga üksi sauna ukse ees ja nuutsusin. Mõned
wanad külaemakesed seisid minu juurde ning püüdsiwad
mind häälitseda. Nad ütlesid, et ema olla nüüd taewa
läinud ja emal olla Taewa Isa juures nüüd õige hea elada.
Wiimaks jäin ma siis ometegi wait ja läksin talu õue peale
teiste laste juure. Teised lapsed mängisiwad ja naljatasiwad, aga
mulle ei teinud see enam midagi rõõmu, waid ma ainult
nuutsusin teiste seltsis kuni õhtuni, kui isa ja teised suured
inimesed juba kabelist kodu tulid. Õhtul wiis isa mind
õue pealt süles ära sauna ja pani mind sängi oma kõrwale
magama.
Kõik see on mul meeles, just nagu oleks see alles eila weel
olnud. Mis aga siis weel matuselised tegiwad, kas nad ka
sõiwad ja jõiwad, seda ma küll ei mäleta. Teisel hommikul
tõusin ma asemelt üles, siis oliwad ainult isa ja mu wend
Jakob ja õde Liisa mu ümber, wõerad inimesed oliwad kõik
juba ära läinud. Meie waene saunahurtsik paistis siis
mulle tühi ja kole, sest et emakene kõige oma walge kirstuga
kadunud oli. See oli üks hirmus raske aeg minu elus, mis
iialgi minu meelest ära ei lähe. See hirmus juhtumine on
mind wäga kurwameelseks teinud ka kõiges minu päras-
- tises elus, mis muidugi ka täis wiletsust ja waewa on olnud.
Nõnda seisan ma täna jälle selle koha peal siin ojakese kaldal
kus ma poisikesena kummuli maa peal kisendasin. Weel
tänagi tunneb mu süda jälle walu ja näitab nagu tahaks
ta lõhkeda. See walge kirst, mis siin wärawast wälja läks,
see on praegu weel mu silmi ees: ja ma tunnen, et mul ema
ei ole, kes lapsena mu peakest silitas, mulle süüa andis.
mind õhtul woodis käissu wõttis, mu käekesed risti
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.199)

Lehekülg 194
end kokku ja muutusid pruuniks
mis pidi neist saama? Ja surm ei
tulnud ka mitte. nii mõteldes kuul-
sid nad väljas suurt tormi tõusvat.
Pikne kärgatas ja wihma walas kui
ämbrist. Torm kiiskus aknad lahti
ja järsk puhang wiis veeroosid sei-
nalt wälja. Tuul piitsutas neid
vihm niisutas nad läbi ja läbi mär-
jaks. Külm oli aga nad ei kaebanud
enam. Kannatusega põõrasid nad
pilgud taeva poole ja lootsid
abi kõige kõrgemalt, aga kuidas
pidi tema neid aitama? Nad olid
ju nii kurjad olnud ja wõib olla
olid nende wanemad koguni rõõm-
sad, et nad suru kadunud olid.
Vihm jäi järele, tuul viis
pilved üle mägede laiali ja päike
paistis kuumalt ja soendas maad.
Metsast komberdas karguga vanamoor
sinised prillid pika nina pääl välja.
See oli kuulus ja kardetav nõid
Pomperipossa. Teda tundis iga
inimene ümbruskonnas. Väikesi
lapsi hirmutati temaga ja kuidas
kartsid ta nimi juba Woowo ja Lea
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 68
41
Väga austatud „Laste Lehe
Talitus, Toimetus.
ja wäljaandja!
Tartus.
Wististe on Teil teada, et Petserimaa Eestlased (Setud)
Wene walitsuse ajal weel enam harimatuses kinni hoiti, kui
sise Eesti ja Liiwimaal. - Üleüldine edenemine ja edumõtte ei
taha kuidagi pinda leida majanduslise kehwuse põhjusel milles
rahwas wälja ei pääse üleliigse alkohooli tarwituse tagajärjel
mis rahwale weresse, kui haigus, on juurdunud mispärast Petseri
maa "joomahaige" rahwas läinud 1926 a jooksul 130.000.000 (sada kolm
kümme-miljoni) marga eest alkohooli (piiritust ja wiina) on tarwitanud
Et Petserimaa Järwesuu walla rahwast "hädaohust" eemal hoida olen
kawatsenud wallamaja suures saalis (5 s.X33) lugemisetuba asutada
millisse Teie leiate kas paar kuud hinnata ehk alandatud hinnaga
rahwa päästmise proowiks" palun saata, mille tasuks Teile teateid
ja sõnumeid Petseri rahwa elust saadaksin. - Loodan, et Teie selles
esimeses katses mind toetate! Austusega. Paludes. Lootes!
Järwesuul 1 Jaan 1927 a. A. Feldbach Järwesuu walla sekretär.

Lehekülg 97
56p
th tuhat meest ametis olnud.
Tartus, 15/VII 23. Inglise keelest
N. Tann.

Lehekülg 123
ses igapäisuses.
73
Ma armastan südamest oma kodukollet oma sündmise
paika ja tõotan talle surmani jääda truuks, ilma, et aru saaks
mis kasu on mul õieti kodust. Nii olen koduga kokku kasvanud, et ei
suuda ettev kujutada kodu minuta ja ennast koduta.
Iga laupäev tõttan kiirel käigul koolist koju. Nähes juba
eemalt kodu hoonet viltu vajunud seintega, tormist lõhutud õle-
katusega ja katkise korstnaga, läheb mu meel rõõmsaks, et pea
olen jällegi kodus. Võõras rändaja ei suuda seda ehk küll kuidagi
uskuda, et nende ajahambast puretud seinte vahel inimesed eluaset
leiavad. Minu silm ei näe sääl aga midagi vastikut, midagi
põlastavat, miskit halba; mulle on sääl kõik nii armas ja hää.
Mõnes häratab ta ehk põlastust, kuid minus küll ainult selget ar-
mastust. Ma ei suuda teda teisena ette kujutada ja ei tahagi
mõtelda paremat. Mikspärast? - Ei tea...
heina- ja karjamaad; lihav oras lööb lokkama rammusal põllu-
maal. Oh seda rõõmu ja õnne, mis minu hinges siis keeb, ei seda suu-
Kevadel mühab mu kodu ümber tugev kuuskmets, haljendavad
da küll sule ega sõnaga avaldada.
Kaob kevade; tuleb suvi. Oh mis kena rohelisel muru sammettekil
lamada esiisadest istutatud põlise kase vilus. Nii häätahtliselt kait-
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 258
187
Mis mulle kõigeenam meeldib?
Mulle meeldib õhtu taewas looja-
minewa päikesega, mille puna
kaua, kaua pilwi ääri ehib
Se on kuldne eha mida waadel-
tes iialgi ei wäsi. Se on kui
suur lahkumise pidu päewase
töö järele, mida päikene on
tõusust weeruni toimetanud.
Mulle meeldib öösel kuu, kui
ta pilwekeste tagant tumeda
järwe pinnale oma helki
wiskab. Ned on kui hõbe-
laastukesed mis särawad ja
wirwendawad lainekeste harjul..
Mulle meeldib meri: hiiglane
awar, ääretu, sinine; wahel
lainetaw, wahel jälle peeglisile
Ma rõõmustan kui ta kohiseb
ja walged lained üksteist
tagaajades ranna liiwale weerewad.
Ma olen kurb, kui millegist
lahutatud, kui ma kaua aega
ega
teda ei ole näinud, tema soolas-
tes woogudes päewa kuumuse
wastu ennast karastanud.
Mulle meeldib metsa jalgtee
mühisewate mändade kesgel.
Seal kõndides tunned midagi
pühalikku mis hinge ülendab.
Jumala ligiolek ilmutab end
sulle metsa waikuses. Siin
on looduse tempel mida taewas
katab ja puutüwed sammastena
Mis meeldib sulle kõige enam? Julius Kangur
ilustawad.

Lehekülg 300
wäikene loomakene kukkus puu otsast
maha surnult maha.
219
See oli minu esimene jahi saak.
Rõõmsa südamega ruttasin
ma nüüd koju.
Kodus nülgisin tal naha seljast
maha, niiwiisi käisin ma 3 kuud
metsas jahil.
Kui linna tulin oli mul 10 orawa
nahka ja 2 jänese.
Laskmiseks tegin püssirohu ise.
1 nael salpeetert ja, 1 nael kollast
weeweelt ja, x 1 nael peeneks ks tambitud
puu sütt.
Need kõik tulewad kokku
sisse walada. panna ja ühe karbi tulewad kokku

Lehekülg 354
261
/Ilmumise korral tasu harilik
I
Frieda Hansson.
Tööstuse tän. 8,4
Hiiu./
Minu armas loom.
Mul on üks armas koerake keda ma rohkem
armastan kui kedagi teist looma. Teda on ka
põhjus armasta, sest ta on tõeste suure mõistusega
loomake. Ja kui ilus ta veel on - valge lühikese
karvaga, pruuni kõrvega, üks pruun lapike pahema
külje peal ja nina otsake süsimust. Kui ta
alles õige pisuke oli, mis pahandas ta küll mind
tihti, kui nägin, et kusagil nurgas mõni lombikene
ujus. Siis sai kutsikas vitsaga. Õhtutel pidin
teda magama panema. Tegin talle kööki
pliidi kõrvale aseme. ja panin ta pikali magama
kussutades ja kaisutades, nagu ema oma armast,
last. Siis uinus ta magama, ja tasa kiki=varbil
läksin köögist ära et ta mitte üles ei ärkaks.
Virgusta öösel aga üles ja nägi et ma seal
Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.200)

Lehekülg 159
39.
141
„Kas see on tüdruk või poiss?“
„Poiss on!“ kuuldus rätiku seest, mis ümber pää oli mässitud,
nii hele hääl ja nii julge vastus, et Leena päris kohmetas.
Esitoas kooris Laura poisi ümbert riided ja nähtavale tuli
valge, pikajuukseline pää armsa lapsenäoga, suuris silmis ava-
lik, veidi kelmikas vaade ja suu naerul.
„Leena, pese poisi silmad puhtaks,“ sõnas Laura emalikult.
„Aga armas Laura,“ algas Leena, kui tahaks seda keelata.
„Leena on hää ja peseb,“ sõnas Laura ja lisas juure: „Leena
on hää ja kammib ka poisi juuksed.“
Poiss viidi kööki ja tehti puhtaks.
„Kuidas sinu nimi on, vaenelaps?“ küsis Leena sügava õrnu-
sega.
„Heiki on minu nimi, aga poisiks kutsutakse,“ vastas poiss.
„Issand halasta!“ õnnistas Leena, avades poisi kuue:
„Sinul, vaesel pole ju särkigi.“
„Aga selle eest on tubli kuub,“ vastas poiss hoobeldes ja
ühtlasi naljatades, nii et Leena pisarate hulka naeratama pidi.
„On vist küll isa kuub?“ küsis jälle Leena.
„Ei ole ise, vaid ilma kuub.“
„Ei sul vist olegi isa?“
„Ei ma isata ole, ehk küll särgita,“ naeris poiss.
„Kus su isa on?“
„Kus kõik surnud.“
Laura tõi oma särgi ja kasti, kus olid vend Erki riided.
Need olid küll vähe kitsad, aga sündisid siiski selga. Madalad
lakkkingad aga ei läinud jalga, kuid nende asemele tõi Laura