Jaan_Tonisson_(Lasteleht) (ERA.1627.1.203)

Lehekülg 539
12.
Saidi juhtumised
414p
Teie siin basaaril ei või teeagi, mis üks osav mees sõjariistuga teha võib. Teie olete mu
elu, peastnud ja ma tänan teid. Kuid mis nüüd? Kui teie mind toetata, ei taha, pean ma kerja-
ma, aga et ma omasuguse käest armuannet paluda ei taha pööran ma khaliifi poole.
"Nii?" rääkis kaupmees pilkavalt naeratates. „Kellegi alama, kui meie kõigearmu
lisema isanda poole? Seda uimatan peenikeks karjamiseks! Oi! oi! Mõtelge ometi, peenikene
noorisand, et tee khaliifi juure, mu sugulast Messuurist mööda läheb ja mul ainult üksainus
sõna maksab, kui teda teie valetamise peale tähelepaneliseks teen.- Aga mul on su noorusest
ande
kahju, Said. Sa võid ennast veel parandada, sust võib veel midagi saada. Ma võtan sind
oma kauplusse basaari peal, seal pead aasta teenima, siis, kui sa enam edasi olla ei taha,
maksan sulle palga välja ja sa võid minna, kuhu tahad, Alepposse ehk Medinasse, Stambuli
ehk Balroorase, minu pärast või uskmatute juure. Lõunani annan sulle mõtlemisaega;
kui tahad, siis on hea, ja kui mitte, siia panen su reisikulud kirja ja võtan kõik, mis sul on, sel
le tasuks ja viskan sind uulitsale, siis võid kaliifi ehk mufti juures, mosches ehk basaaril, kerjata."
Nende sõnadega läks mees toast välja. Said vaatas talle põlglikult järele. Ta oli selle
inimese halbtuste üle, kes teda sihilikult kaasa, oma majasse, võttis, et oma võimusesse
saada. Ta katsus, kas ta põgeneda ei saaks, aga aken oli trellidega ja uks lukus.
Viimaks, otsustas ta esiteks kaupmehe ettepanu vastu võtta ja ta võlvialuses teenida. Ta nägi
et midagi paremat üle ei jäänud; sest kui ta ka põgeneks, ei jõuaks ta ometi ilma rahata Bals-
soorasse. Aga ta võttis nõuks, niipea kui võimalik, kaliifilt kaitset paluda.
Järgmisel päeval viis Kalum-Bok oma teenri oma kauplusse. Ta näitus Saidile kõiki, millega
ta kauples ja tegi teda tööga tuttavaks. See seisis selles, et Said kaupmehe teenija riides, ühes-
käes shali ja teises tore leier, võlvialuse ukse ees seisis ja möödaminejatele kaupasi kiitis, hin-
da nimetas ja ostma kutsus; nüüd sai Said aru, miks vanamees teda sellele talitusele
määras: Kalum-Bek oli veike ja inetu, kui ta ise ukse ees seists, ütlesid mõnedki naabrid ja
möödaminejad talle pilkesõnu; naisterahvad nimetasid teda isegi hernehirmituseks. Aga iga
üks nägi heameelega saledat Saidi, kes viisakalt ostjaid juure hüüdis ja shali ning leierit
kenast mõistis hoida. Kui Kalum-Bek nägi, et sestajast saadik, kui Said ukse ees-
seisis, ostjaid rohkem oli, muutus ta ka viimase vastu sõbralikumaks, andis talle
paremast süüa ja ilusaid riideid selga. Saidi ei liigutanud ta lahkemad tundmused
sugugi, vaid mõtles päeval, kui ööl selle peale, kuida oma isalinna tagasipöörata
võiks. Ühel päeval oli palju ostetud ja kõik panikandjad laiali, kaupe kodu viimas,
kui üks naine sisse astus ja mõnda ostis; siis nõudis ta kedagit, kes tal kauba jootraha
eest kodu kannaks. "Poole tunni pärast saadan kõik koju", vastas Kalum- Bek, "ainult nii
kaua peate kannatama, ehk mõne teise pakikandja võtma." / "Ise olete kaupmees ja ta-
hate ostjaile võeraid kandjaid ühes saata?" hüüdis naine. „Niisugune poiss-võib mul kõige paki-
1. preester.
ga minema joosta! Kelle poole ma siis pööran? Teie kohus on mulle kaupa koju saata ja ma